Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту разом - позивачі, окремо - позивач-1 та позивач-2) звернулись до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Міністерства культури України (далі по тексту - відповідач-1) та Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» (далі по тексту - відповідач-2) про визнання права на користування квартирою на умовах найму. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу-1, як працівнику ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» 14.06.1991 року було видано ордер [NUMBER] на право заняття сім`єю із двох осіб житлової площі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , на підставі якого позивачі вселились до квартири [NUMBER] . У 1996 році позивачів за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету було переселено у квартиру [NUMBER] , де вони і проживають до теперішнього часу. Разом із тим, відповідач-2 не визнає право позивачів на користування квартирою [NUMBER] на умовах найму та звертався до суду із позовом про виселення, проте [PERSON] в повному обсязі сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги та належним чином утримує надане їй в користування майно. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати за ними право на користування квартирою [NUMBER] по [ADDRESS] на умовах найму. Ухвалою суду від 19.12.2017 року було скасоване заочне рішення у даній справі від 25.10.2017 року та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 03.05.2018 року. 03.05.2018 року від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, що гуртожиток, де проживають позивачі перебуває на балансі ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка», та Міністерство не має права втручатись в оперативно-господарську діяльність Кіностудії і не несе відповідальності за її діяльність. 03.05.2018 року представник позивачів звернувся до суду із клопотанням про призначення у справі судової експертизи. Підготовче засідання 03.05.2018 року було відкладене на 07.08.2018 року у зв`язку із необхідністю подання додаткових доказів по справі. Ухвалою суду від 07.08.2018 року у справі за даним позовом було призначено судову будівельно-технічну експертизу та поставлено перед експертом наступні питання: Чи є приміщення, яке розташоване на 6 поверсі під [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] житловим? Чи є приміщення, яке розташоване на 6 поверсі під [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] за своїм архітектурно-планувальним вирішенням квартирою? Чи відповідає приміщення, яке розташоване на 6 поверсі під [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] за своїм архітектурно-планувальним вирішенням нормативно-правовим актам в галузі будівництва які ставляться до готелів-гуртожитків? Чи відповідає будівля, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій розташоване приміщення [NUMBER] за своїм архітектурно-планувальним вирішенням нормативно-правовим актам в галузі будівництва які ставляться до гуртожитків? Чи відповідає будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій розташоване приміщення під номером [NUMBER], вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва які ставляться до готелів-гуртожитків? На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 18.04.2019 року до суду надійшов висновок за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 18502/18-43 від 11.04.2019 року. Ухвалою суду від 19.04.2019 року було відновлено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 29.05.2019 року. 29.05.2019 року підготовче засідання було відкладене на 08.07.2019 року у зв`язку із необхідністю надати час сторонам для ознайомлення із висновком експертизи. 05.07.2019 року від представника відповідача-1 надійшли письмові пояснення по суті спору та клопотання про визнання доказу недопустимим, в якому відповідач просив суд не приймати до уваги висновок судової експертизи, оскільки він був складений за результатами розгляду судом клопотання представника позивачів адвоката Радченка О.П., інформація про якого, як з`ясувалось, відсутня в Єдиному реєстрі адвокатів та йому ордерна книжка не видавалась. Ухвалою суду від 08.07.2019 року було закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду справи по суті на 14.08.2019 року. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримала та просила суд про його задоволення. При цьому, на запитання суду, надала пояснення, що позивачам на даний час жодних перешкод у користування ними кімнатою в гуртожитку відповідачами не створюється та договору найму в письмовому вигляді сторонами не укладалось. В судовому засіданні представник відповідача-1 заперечував проти задоволення позову. Звертав увагу суду на відсутність порушеного права позивачів та безпідставність їх вимог. Представник відповідача-2 проти заявлених вимог заперечила та просила суд відмовити у їх задоволенні. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явились. Від представників відповідачів надійшли до суду клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю явки в судове засідання їх представників. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] було видано ордер на право зайняття із родиною із двох осіб житлової площі в гуртожитку по [ADDRESS], кімната [NUMBER] (а.с. 7). Згідно із випискою із протоколу № 19 засідання профспілкового комітету кіностудії імені О. Довженко від 23.03.1996 року, було прийнято рішення переселити в гуртожитку [PERSON] з кімнати [NUMBER] в кімнату більшої площі [NUMBER] (а.с. 8). Відповідно до статті 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно із наданими суду квитанціями, [PERSON] здійснює оплату вартості наданих комунальних послуг за адресою: [ADDRESS], кв. [NUMBER] (а.с. 18, 19). Відповідно до листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.12.2016 року № 109102/31-9940, гуртожиток на [ADDRESS] використовується як готель-гуртожиток (а.с. 12). Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок готелю-гуртожитку [ADDRESS] належить Міністерству культури України. Статтею 7 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу УРСР (далі по тексту - ЖК УРСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну відповідальність за зобов`язання, що випливають з зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство. Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами відсутній договір найму жилого приміщення в письмовій формі та позивачі не ставлять вимог про зобов`язання відповідача укласти такий договір. Окрім того, в процесі розгляду справи з`ясовано, що будинок [ADDRESS] є готелем-гуртожитком, а не багатоквартирним будинком, а також ордер позивачу [PERSON] видавався для вселення в житлову кімнату, тоді як позивачі просять суд визнати за ними право користування саме квартирою, а не кімнатою. Також позивачами не було надано доказів того, що кімната [NUMBER] , в яку їх було переселено згідно із рішенням профспілкового комітету кіностудії, є квартирою. Принагідно зазначити, що в процесі розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт невизнання відповідачами права позивачів на користування кімнатою в гуртожитку. Самі по собі посилання позивачів на укладення ними договорів про надання телекомунікаційних послуг, послуг з обслуговування домофону або сплату комунальних послуг, не змінюють правового статусу кімнати [NUMBER] в готелі-гуртожитку на житлову квартиру. А отже, правові підстави для визнання за позивачами права на користування квартирою [NUMBER] по [ADDRESS] на умовах найму відсутні. В процесі розгляду справи за клопотанням представника позивачів, ухвалою суду було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Згідно із висновком за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 18502/18-43 від 11.04.2019 року складеним судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, житловий блок приміщень під [NUMBER], який розташований на 6 поверсі в будинку за адресою: [ADDRESS] та обладнаний одним вхідним прорізом, за виключенням відхилень від положень ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», за рівнем комфорту є однокімнатна квартира. Частина будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зокрема частина будівлі, в якій розташована квартира під [NUMBER] на шостому поверсі і приміщення в ній, за своїм архітектурно-планувальним рішенням та обладнанням не відповідає положенням нормативно-правових актів в галузі будівництва, які ставляться до гуртожитків. Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Разом із тим, вказаний висновок експертизи жодним чином не підтверджує того, що позивачу створюються перешкоди в користуванні кімнатою та зроблені висновки про те, що кімната [NUMBER] за рівнем комфорту є однокімнатна квартира, не можуть змінити її правовий статус, оскільки до компетенції судового експерта не віднесено питання щодо визначення правового режиму житлового приміщення. Суд також приймає до уваги той факт, що судовим експертом було встановлено відхилення від положень ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», а саме: що загальна площа, площа кухні та санвузла не відповідають встановленим нормам, та є меншими. Окрім того, в процесі розгляду даної справи позивачі не ставлять питання про визначення правового режиму кімнати в гуртожитку, а просять суд визнати за ними право на користування квартирою, вважаючи, що приміщення [NUMBER] по [ADDRESS] і є квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Докази того, що кімната [NUMBER] в гуртожитку є саме квартирою в житловому будинку в матеріалах відсутні, не підтверджує цього і висновок судової експертизи. За вказаних підстав, суд відхиляє висновок експерта в якості підтвердження вимог позивача про визнання права користування квартирою на умовах найму. Щодо посилань представника відповідача-1 щодо недопустимості доказу, оскільки клопотання про призначення експертизи було подано представником без належних повноважень суд виходить з наступного. Позов та клопотання про призначення експертизи було подано адвокатом Радченком О.П. Позовна заява надійшла до суду 17.07.2017 року. На підтвердження свої повноважень на підписання позову, представником позивачів було надано копію адвокатської угоди та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ч. 4 ст. 42 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання позову) повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов`язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору. Отже, на момент подання позову, повноваження адвоката як представника могли посвідчуватись договором (угодою), копія якої була надана під час подання позову. Окрім того, згідно із п. 16-1 Перехідних положень Конституції України, представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. З огляду на вказане, у суду відсутні повноваження вимагати у представника позивачів будь-які інші документи, аніж ті, що були надані під час подання позову. За таких обставин, клопотання представника відповідача-1 про визнання доказу недопустимим задоволенню не підлягає, оскільки відсутнє підтвердження того, що такі докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обстави, позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed