Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просили стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на їх користь заборгованість за договором позики від 14.06.2012 року на суму 26 311 326,08 грн., з яких: 10 816 000,00 грн. - заборгованість за договором позики; 6 056 960,00 грн. - відсотки за користування позикою; 8 566 272,00 грн. - інфляційне збільшення боргу; 872 094,08 грн. - 3% річних за 982 дні прострочення виконання зобов'язання. Крім того, позивачі просили солідарно стягнути з відповідачів на їх користь суму сплаченого судового збору за подання даного позову до суду на суму 8 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, згідно якого останній отримав від позивачки позику в сумі 400 000,00 доларів США, яку зобов'язався повернути в строк до 15.06.2013 року з правом пролонгації такої позики на один рік. При цьому, як зауважують позивачі, факт передачі грошей за вказаним договором підтверджується розпискою відповідача про отримання ним вказаних грошових коштів із зобов'язанням повернути до 15.06.2013 року з правом пролонгації такої позики на один рік. Крім того, як випливає з даної розписки, солідарну відповідальність із [PERSON] за повернення вищенаведеної грошової суми позивачці несуть [PERSON] та [PERSON], які засвідчили свою згоду на це особистими підписами. Разом з тим, позивачі вказують, що незважаючи на досягнення домовленості про продовження строку повернення позики до 15.06.2014 року, відповідачі станом на дату звернення до суду з даним позовом свої зобов'язання перед позивачами не виконали та отримані грошові кошти повернули. У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивачі просить позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів на їх користь заборгованість за договором позики від 14.06.2012 року на загальну суму 26 311 326,08 грн. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Позивач [PERSON], будучи допитаний судом в якості свідка, зазначив, що 14.06.2012 року між сторонами по справі було укладено два договори позики на однакову суму, за одним із яких відповідачі свої зобов'язання виконали в повному обсязі, про що ним власноручно на оригіналі договору було зроблено відповідний запис. В той же час, вказана сума не була позикою, а була розрахунком по заборгованості з заробітної плати з червня 2012 року. Це був борг за зроблену роботу для відповідачів, які йому повернули, про він написав у розписці. Відтак, йому загалом повинні були б позивачі повернути - 800 тис.доларів США, частину з яких повернули, а іншу він просив стягнути у цьому позові. Водночас, [PERSON] наголосив на тому, що даний позов, пред'явлений до відповідачів, стосується правовідносин, які виникли між сторонами на підставі Договору позики, зобов'язання за яким відповідачами не виконано і теперішній час. Представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Крім того, представник зауважив, що факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів підтверджується наявними на договорі позики підписами [PERSON] та [PERSON], які несуть солідарну із [PERSON] відповідальність за виконання останнім своїх зобов'язань за цим договором. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Так, як пояснив представник відповідачів, 14.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] дійсно було укладено договір позики, за умовами якого позичальнику було надано грошові кошти у сумі 400 000,00 доларів США зі строком повернення до 15.06.2013 року. При цьому, умови вказаного договору виконано відповідачем у повному обсязі, про що на оригіналу договору [PERSON] власноручно виконаний запис про це після повного розрахунку, а саме: 15.06.2013 року. Разом з тим, посилання позивачів на невиконання відповідачами умов іншого договору позики, який начебто було укладено між сторонами в той же день, представник відповідачів вважає безпідставними, адже будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі відповідачу грошових коштів на суму 400 000,00 доларів США матеріали справи не містять. Крім того, представник відповідачів акцентував увагу суду на тому, що копія договору позики, яка була надана позивачами на підтвердження своїх позовних вимог, не може вважатися належним та допустимих доказом факту отримання грошових коштів [PERSON], адже вказаний документ не містить підпису останнього. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 14.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, згідно якого 14.06.2012 року позивачка надала відповідачу позику в розмірі 400 000,00 доларів США, а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути вказану суму позики у строк до 15.06.2013 року з правом пролонгації такої позики на один рік, якщо це буде погоджено сторонами договору у письмовому вигляді. Факт отримання відповідачем вищенаведених коштів підтверджується особистим підписом відповідача на договорі позики №06-12, оригінал якого був оглянутий судом у судовому засіданні. При цьому, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами по справі, отриману позику за вказаним договором відповідач повернув [PERSON] 15.06.2013 року, про що останній, як особа, яка має право вимоги боргу за цим договором, власноруч зробив відповідний запис на оригіналу договору. Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень на заперечення відповідачів, наявні в матеріалах справи, позивачі, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, вказують, що 14.06.2012 року між сторонами по справі було укладено два договори позики на однакову суму, за одним із яких відповідачі свої зобов'язання не виконали та отриману позику не повернули, що й слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Вказана позиція також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, де, серед іншого, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В свою чергу, як передбачено положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України, спираючись на положення ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, вказав, що договір позики може бути підписаний тільки позичальником, адже будучи двостороннім правочином, позика є одностороннім договором - після його підписання всі зобов'язання покладаються на позичальника. Тобто, виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (позиція Верховного Суду України по справі №6-63цс13 від 18.09.2013 року). Водночас, відповідно до положень ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обгрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч.1 ст.57 та ч.1 ст.58 ЦПК України. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так, на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачі надали до суду копію Договору позики від 14.06.2012 року, який, на їх думку, можна вважати належним доказом як отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів у сумі 400 000,00 доларів США, так і зобов'язання останнього їх повернути у встановлений договором строк. Однак, в розумінні положень ст.ст. 57-59, 60 ЦПК України, вказана копія договору позики не може вважатися належним та допустимим доказом, який б підтверджував наявність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики, й відповідно зобов'язання відповідачів повернути грошові кошти, адже, як вбачається зі змісту вказаного документу, останній не містить підпису [PERSON], як то передбачено вимогами ст. 207 ЦК України (а.с.11). До то ж, посилання позивачів на ту обставину, що факт отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 400 000,00 доларів США підтверджуються показами [PERSON], допитаного у судовому засіданні в якості свідка, судом оцінюються критично, адже як роз'яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року за №9, виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Аналогічна позиція викладена й в п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, де зазначено, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з угод, для яких законом встановлено письмову форму. Поряд з цим факт виконання такої угоди може підтверджуватись будь-якими засобами доказування, передбаченими статтею 57 ЦПК, в тому числі і показаннями свідків. Натомість, у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, як передбачено положеннями ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Однак, оскільки на підтвердження заявлених позовних вимог позивачами не було надано жодних доказів, які мали б підтвердити факт виникнення між сторонами цивільно-правових відносин з підстав, визначених у статті 11 ЦК України, що зумовлювало б настання правових наслідків зобов'язального характеру, суд вважає, що позивачами не доведено порушення їх прав відповідачами. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, а саме у стягненні усіх розрахованих позивачем сум коштів на підставі долученої позивачами розписки (а.с.11). Більше того, за змістом підписаного усіма сторонами (в тому числі [PERSON].) договору займу аналогічного змісту вбачається про виконання відповідачами взятих на себе зобов»язань в повному обсязі (а.с.59). Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed