Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що в Києво-Святошинській державній нотаріальній конторі 09.12.2011 року на підставі заяви №1545, яка надійшла від її імені була заведена спадкова справа №662 до майна померлого 03 грудня 2003 року [PERSON]. В заяві позивачка просила видати їй на її ім»я свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок №57, що розташований по вул. Вокзальній в м. Боярка, Києво- Святошинського району, Київської області та земельну ділянку площею 0,0282 га, що також розташована в м. Боярка по вул. Вокзальній 57, які належали померлому 03 грудня 2003 року [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори [PERSON] за вих. №2815/02-31 від 09.12.2011 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як вона не є спадкоємцем жодної черги . Позивач зазначає, що її мати [PERSON], маючи право власності на вказаний вище будинок та земельну ділянку розміром 295 кв. м, на якій розташований даний будинок №57 по вул. Вокзальній в м. Боярка, 30 січня 1982 року уклала шлюб з [PERSON] Йозефовичем.01 січня 1995 року мати позивачки - [PERSON] померла і відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.12.1996 року спадкоємцем вказаного майна став її чоловік - [PERSON] 03 грудня 2003 року [PERSON] помер і позивачка 09.12.2011 року звернулась в Києво-Святошинську районну державну нотаріальну контору з заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно, але їй про вчинення даної нотаріальної дії було відмовлено. Позивач вважає, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 грудня 2011 року державним нотаріусом [PERSON] у видачі їй свідоцтва про право на спадщину було відмовлено безпідставно. Від сумісного шлюбу матері позивачки - [PERSON] і [PERSON]Й спільних дітей не було, близьких родичів відповідно до спадкової справи у [PERSON]Й, не має, які б заявляли своє право на дану спадщину, а у позивачки є лише рідна сестра - [PERSON], яка в своїй заяві відмовляється від даної спадщини на користь [PERSON] Позивачка з 1982 року ще будучи неповнолітньою проживала разом з матір»ю - [PERSON] і її чоловіком - [PERSON] - відчимом позивача однією сім»єю за вказаною адресою по вул. Вокзальній, будинок №57 м. Боярка, де вона зареєстрована з 01.04.1986 року, у будинку - право власності на який, тоді ще належало її матері. Посилаючись на вищевикладене позивач просив суд: ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на спадщину за [PERSON] на будинок №57 по вул. Вокзальній м. Боярка, Києво- Святошинського району, Київської області та на земельну ділянку площею 0,0282 га, шо розташована в м. Боярка по вул. Вокзальній, 57. В судове засідання позивач не з»явилась, її представник звернувсь до суду із заявою про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав просив суд позов задовольнити. Представник відповідача виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з'явивсь, про дату,час та місце розгляду справи повідомлявсь належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Треті особи: Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Міністерства юстиції Головного Управління у Київській області в судове засідання свого представника не направила,звернулась до суду із клопотанням про слухання справи за її відсутності. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з»явилась,звернулась до суду із клопотанням про слухання справи за її відсутності, Зі згоди представника позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України Суд, вивчивши матеріали справи, позов задовольняє з наступних підстав. У ст. З ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Виходячи з вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 03 грудня 2003 року помер - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК №487626 від 04 грудня 2003 року, виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. 30 січня 1982 року мати позивачки [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 30 січня 1982 року сері ІІ-БК № 396913, актовий запис - №22. 01 січня 1995 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія Ї-БК № 345072, актовий запис № - 460. Після смерті матері позивачки відкрилася спадщина на спадкове майно, асаме: жилого будинку, що знаходиться за адресою: м. Боярка, вул. Вокзальна буд. 57, що належало померлій [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі- продажу, посвідченого Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою 22.08.1981 р. Виходячи з вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю. За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.12.1996 року спадкоємцем вказаного майна став чоловік [PERSON] [PERSON] 09.12.2011 року на підставі заяви №1545, яка надійшла від імені позивачки була заведена спадкова справа №662 до майна померлого 03 грудня 2003 року [PERSON]. В заяві про прийняття спадщини позивачка просила видати їй на її ім»я свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок №57, що розташований по вул. Вокзальній в м, Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області та земельну ділянку площею 0,0282 га, що також розташована в м. Боярка по вул. Вокзальній. 57, які належали померлому 03 грудня 2003 року [PERSON]. Постановою державного Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори [PERSON] вих. №2815/02-31 від 09.12.2011 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як вона не є спадкоємцем жодної черги . Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини іще припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1258 ЦК України встановлена черговість спадкування за законом, а саме: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. З ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексуу. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та юов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися слідок його смерті. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статею 1297 ЦКУкраїни встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації.. Так, згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.370 ЦК України передбачають, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved