Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м. В жовтні 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на частку домоволодіння в порядку спадкування за законом, в якому просили визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/3 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; та визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/3 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги за основним позовом підтримав; позовні вимоги за зустрічним позовом визнав. Представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги за основним позовом визнала частково, а саме в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частку спадкового домоволодіння; позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі та просила задовольнити його в повному обсязі. [PERSON] надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги за основним позовом визнала частково, а саме в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частку спадкового домоволодіння; позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі та просила задовольнити його в повному обсязі. Представник Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду заяву про розгляд справи без участі представника сільської ради (а.с.46). Дніпровська районна державна нотаріальна контора надала суду заяву про розгляд справи без участі представника нотконтори (а.с.123). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Встановлено, що [INFO] у віці 62 роки помер брат позивачів [PERSON], що підтверджується актовим записом № 98 від 16 липня 2015 року зробленим Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в свідоцтві про смерть [NUMBER] від 27 листопада 2015 року (а.с.14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS], який [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], шляхом постійного проживання в домоволодінні. За часи життя [PERSON] заповіт не складав. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року визначено [PERSON] та [PERSON] додатковий строк в два місяці з дня набрання рішення законної сили для прийняття спадщини після смерті брата [PERSON], померлого [INFO] (а.с.125-128). Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року залишено без змін. Отже, [PERSON] та [PERSON] мають право спадкувати майно померлого [INFO] брата [PERSON] нарівні з [PERSON], яка в свою чергу ще 02 грудня 2015 року звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті брата [PERSON] (а.с.53). На підставі вищевказаного рішення суду від 23 січня 2017 року, в вересні 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися через свого представника за довіреностями [PERSON] до Дніпровської районної державної нотаріальної контори з заявами про отримання свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті брата [PERSON] Однак, державним нотаріусом було відмовлено у видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки відсутній документ, що підтверджує право власності спадкодавця на житловий будинок, що підтверджується постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії від 05 вересня 2017 року (а.с.136). Судом встановлено, що спадкодавець правовстановлюючі документи на житловий будинок на себе оформити не встиг, хоча він був належним власником домоволодіння (усе своє життя прожив у батьківській хаті), яке перейшло до нього від матері [PERSON], померлої [INFO]. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР в редакції від 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно зі ст. 561 ЦК УРСР строк для отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину в часі не обмежувався. Відповідно до роз'яснень ВССУ, наданих в п. 3.1 Інформаційного листа за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому відповідно до положень ст.ст. 548,549,561 ЦК УРСР - все спадкове майно, що належало [PERSON], стало належати її сину [PERSON], спадкодавиця відповідно до чинного на той час законодавства вже була його належним власником, незалежно від того чи отримувала вона та реєструвала правовстановлюючі документи на належне їй майно. Адже відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 зі змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 337 від 13.08.2014 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», було затверджено «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 49 зазначеного Порядку, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Крім того, з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-5376 від 30.07.2012 року «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» видно, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Встановлено, що спадковий будинок був побудований ще в 1920 році, але правовстановлюючі документи на будинок не оформлялись. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. На теперішній час є чинним Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, в редакції від 13.06.2012 року. Таким чином, на час будівництва та завершення будівництва житлового будинку (згідно Технічного паспорту - 1920 року), що є предметом спору, реєстрація права власності на нього не вимагалась. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: «Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлому [INFO] [PERSON] належало домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м. Не зважаючи на те, що ніхто не оспорює спадкове право [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вони не мають можливості оформити свої спадкові права, оскільки братом за життя не оформлено правовстановлюючий документ на спадковий будинок. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за законом, право власності спадкодавця не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст. 1296 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спадкових прав на домоволодіння у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом за кожною по 1/3 частці на домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., а в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial