Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

В лютому 2016 року представник позивачів [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 15.10.2014 року, відповідно до договору позики (розписки позичальника) укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], відповідач, діючи в інтересах своєї сімї, з відома та за згодою дружини [PERSON], отримав позику, а саме грошові кошти в розмірі 51\~500 доларів США. Сторони узгодили графік повернення позики частинами у наступні терміни : 31.12.2014 р., 31.03.2015р., 30.06.2015 р., 30.09.2015р., 31.12.2015 р., 31.03.2016 р., 30.06.2016 р., 30.09.2016 р., 31.12.2016 р., 31.03.2017 р., 30.06.2017 р. та 30.09.2017 р. по 4300,00 доларів США. [PERSON] повернув позику частково, а саме : 31.12.2014 р., 31.03.2015 р. та 20.06.2015 р. в сумі 12\~900,00 доларів США. Договором позики (розпискою) передбачено, що в разі недотримання графіку повернення позики на прострочену суму нараховуються штрафні санкції в розмірі 5% в місяць. У звязку з цим, на день подання позовної заяви до суду у відповідача виникла заборгованість за договором позики в сумі 38600,00 доларів США та неустойка в сумі 8600,00 доларів США, що еквівалентно 1242862,61 грн. Тому представник позивачів [PERSON], з урахуванням заяв про збільшення вимог, просить суд розірвати договір позики (розписку) від 15.10.2014 року, укладений між [PERSON] (позичальник), з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] (позикодавці), з другої сторони; стягнути достроково з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] та [PERSON], заборгованість за договором позики (розпискою) в розмірі 38600,00 доларів США та порівну 8600,00 доларів США неустойки, а всього 47200,00 доларів США, що еквівалентно 1242862,61 грн.; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] понесені ними судові витрати. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні також заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 15 жовтня 2014 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 51500 доларів США, що еквівалентно 721000 гривень. Борг без нарахування відсотків зобовязався повернути за 3 роки рівними частинами поквартально, а саме : 31.12.2014 р., 31.03.2015р., 30.06.2015 р., 30.09.2015р., 31.12.2015 р., 31.03.2016 р., 30.06.2016 р., 30.09.2016 р., 31.12.2016 р., 31.03.2017 р., 30.06.2017 р. та 30.09.2017 р. по 4300,00 доларів США. Вказана обставина підтверджується копією розписки (а.с.12). У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 15 жовтня 2014 року був укладений договір позики. Судом встановлено, що [PERSON] повернув позику частково, а саме : 31.12.2014 р., 31.03.2015 р. та 20.06.2015 р. на загальну суму 12900,00 доларів США. Згідно з ст.ст.525, 526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Відповідності до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої зобовязання за договором позики, зокрема згідно встановленого графіку повернення коштів грошові кошти не сплачував. Таке порушення є істотним, тому суд вважає за необхідне розірвати договір позики від 15 жовтня 2014 року, укладений між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] та [PERSON], з іншої сторони. У відповідності до ст.ст.610, 611, 625 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених - згідно змісту зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобовязань. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розписки, укладеної між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] вбачається, що в разі недотримання графіку повернення позики на прострочену суму нараховуються штрафні санкції в розмірі 5% в місяць. Тому, з відповідачів солідарно на користь [PERSON] і [PERSON] слід стягнути борг за договором позики у розмірі 38600,00 доларів США, що еквівалентно 1023572,99 грн., а також з урахуванням суми штрафу за неналежне виконання умов договору позики у розмірі 1935 доларів США, що еквівалентно 49313,02 грн., та у загальному розмірі становить 1033024,91 грн. До вищевказаних висновків суд також приходить, погоджуючись з доводами представника позивача, щодо відхилення як належного доказу копій 2, 16 та 17 сторінок паспорта громадянина України, виданого на імя [PERSON], для виїзду за кордон, як на підтвердження тієї обставини, що відповідачем не укладався спірний договір позики. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.27 постанови «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року, виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ч.1 ст.57 та ч.1 ст.58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, з доводів представника відповідача вбачається, що станом на 15 жовтня 2014 року, тобто на момент укладення договору позики, [PERSON] був відсутній в межах України, а тому не отримував грошові кошти за договором позики. На сторінці 17 вказаного паспорту містяться два відбитки штампу з реквізитами проходження паспортного контролю в аеропорту Російської Федерації «Домодедово», який відбувався 04 жовтня 2014 року (вїзд) та 17 жовтня 2014 року (виїзд). Дані відмітки в паспортному документі свідчать, що [PERSON] перебував в Російській Федерації 4 та 17 жовтня 2014 року. Проте, водночас дані відмітки не можуть спростувати факт перебування відповідача в м. Києві 15 жовтня 2014 року, що, в свою чергу, не спростовує факт отримання грошових коштів. Зважаючи на це, вказані відмітки у паспорті не свідчать про його відсутність 15 жовтня 2014 року у м. Києві. Тому вказані доводи є лише припущеннями. За таких обставин, враховуючи те, що відповідачами не доведений факт безпідставності позовних вимог, а також не спростовані доводи позивача щодо укладання договору позики, суд вважав за можливе вирішити спір за наявними в матеріалах справи письмовими доказами. З огляду на зазначене, представником позивача доведено у судовому засіданні факт укладення договору позики та отримання грошових коштів відповідачами, а відповідачами, в свою чергу, не надано суду належних та допустимих доказів, на які вони посилається як на підставу своїх заперечень. Саме, тому, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивачів суму боргу за договором позики. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідачів на користь позивачів солідарно слід стягнути заборгованість за договором позики у загальному розмірі 47200,00 доларів США, що еквівалентно 1242862,61 гривень. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанцій №84, 85, 87, 88 від 05 лютого 2016 року (а.с.2,3,4,5) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] та [PERSON] сплатили судовий збір у розмірі 7449,22 гривень. Предявлений ними позов задоволений у повному обсязі, тому, з [PERSON] та [PERSON] на користь позивачів слід примусово стягнути порівну витрати на оплату судового збору по 3724,61 грн. кожному. На підставі викладеного та

Outcome: approved