Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві та Першої київської державної нотаріальної контори, згідно з яким просила суд: зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON], накладений Шевченківським ВДВС КМУЮ постановою про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2010 року по виконавчому провадженню №18574939 з подальшим виключенням запису про обтяження №9720426 від 13.04.2010 року, №9633221 від 18.03.2010 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; стягнути з Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві на її користь сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]., на яку відповідно до постанови ВДВС Шевченківського РУЮ м.Києва про відкриття виконавчого провадження №18574939 від 25.03.2010 року було накладено арешт. При цьому, підставою накладення арешту слугувала ухвала Ленінського районного суду м.Донецька від 04.03.2010 року по справі №2-1000 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором безпроцентної позики від 06.06.2008 року. Разом з тим, позивач вказує, що квартира, на яку накладено арешт, не є власністю [PERSON] та ніколи останньому не належала. Крім того, як зауважує позивач, виконавче провадження №18574939 на даний час завершено, а рішення Ленінського районного суду м.Донецька від 09.07.2010 року - виконано. Однак, позивач зазначає, що незважаючи на завершення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на належну їй квартиру, звернення до відповідача з відповідною заявою, станом на день звернення до суду з цим позовом як питання зняття арешту з квартири [ADDRESS], так і питання виключення запису про обтяження квартири з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №№9720426, 9633221, вирішені не були. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою судді від 21.02.2018 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків. На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 26.02.2018 року позивачем було подано до суду позовну заяву в новій редакції, згідно змісту якої позивач просила суд: зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], накладений Шевченківським ВДВС КМУЮ постановою про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2010 року по виконавчому провадженню №18574939 з подальшим виключенням запису про обтяження №9720426 від 13.04.2010 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; виключити запис про обтяження №9633221 від 18.03.2010 року, який зареєстровано 18.03.2010 року Першою державною нотаріальною конторою на підставі ухвали про забезпечення позову Ленінського районного суду м.Донецька від 04.03.2010 року по справі №2-1000, яка винесена на підставі рішення Ленінського районного суду м.Донецька від 09.07.2010 року по справі №2-1000 з Єдиного реєстру заборон відчуження обкатів нерухомого майна; стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 704,80 грн. з Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Ухвалою від 02.03.2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання по справі. Ухвалою від 02.05.2018 року закрито підготовче засідання за позовною заявою [PERSON] до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Першої київської державної нотаріальної контори про визнання права власності та зняття арешту, а справу призначено до судового розгляду по суті. 02.05.2018 року до суду надійшов лист Першої київської державної нотаріальної контори, в якому відповідач просив розгляд справи проводити без участі його представника та відмовити в частині пред'явлених до нього вимог, посилаючись на положення ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений чином. Разом з тим, 12.07.2018 року до суду надійшла заява представника позивача, згідно якої він просить позов задовольнити, а розгляд справи проводити в заочному порядку та за його відсутністю. Відповідачі своїх представників у судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, на примусовому виконанні Відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції знаходився виконавчий лист №2-1000 від 03.08.2010 року, виданий Ленінським районним судом м.Донецька про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 2031792,72 грн., штрафу у розмірі 406358,54 грн. та пені в розмірі 507948,18 грн., а також судових витрат: державне мито в розмірі 1700,00 грн., витрат на ІТЗ у розмірі 120,00 грн. Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ м.Києва від 25.03.2010 року у вищевказаному виконавчому провадженні №18574939 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], власником якої зазначено [PERSON] При цьому, листом від 13.02.2018 року №Дв/32 Шевченківський районний ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві позивача, як особу, яка не є стороною вищенаведеного виконавчого провадження, було повідомлено про те, що відсутні підстави для зняття арешту з квартири. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, вказував, що оскільки [PERSON] ніколи не був власником спірної квартири, наявність арешту на майно за відсутності достатніх правових підстав для цього порушує її право приватної власності. Так. як встановлено в судовому засіданні, з квітня 2003 року квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності. При цьому, на момент накладення арешту на спірну квартиру, шлюб між позивачем та боржником у вищенаведеному виконавчому провадженні був розірваний, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER]. Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивачки, внаслідок чого вона позбавлена змоги як здійснити державну реєстрацію придбаних автомобілів, так і в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позов [PERSON] в частині вимог про зняття арешту з квартири підлягає задоволенню, адже наявність діючого арешту на квартиру порушує права позивача як власника та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В той же час, як передбачено ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться державним реєстратором, що перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що нотаріус не є державним реєстратором, який перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав, вимоги позивача про виключення запису про обтяження №9633221 від 18.03.2010 року, який зареєстровано 18.03.2010 року Першою державною нотаріальною конторою на підставі ухвали про забезпечення позову Ленінського районного суду м.Донецька від 04.03.2010 року по справі №2-1000, яка винесена на підставі рішення Ленінського районного суду м.Донецька від 09.07.2010 року по справі №2-1000 з Єдиного реєстру заборон відчуження обкатів нерухомого майна, задоволенню не підлягають На підставі викладеного та

Outcome: partial