Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 листопада 2016 року [PERSON] взяла в борг у позивача 250 доларів США, які зобов'язалася повернути через шість місяців, тобто до 10 травня 2017 року, про що власноручно написала розписку. Після закінчення вказаного в розписці строку, оскільки грошей у відповідача не було, у зазначеній розписці остання зробила додатковий запис, зазначивши, що строк повернення боргу продовжується на один місяць та вказала дату - 25 травня 2017 року. 22 грудня 2016 року [PERSON] знову взяла в борг у позивача 200 доларів США, які зобов'язалася повернути з відсотками, про що склала розписку, однак відмовившись від відсотків, позивач вказав повернути борг через шість місяців, тому сума відсотків в розписці не вказувалася. 14 лютого 2017 року [PERSON] вкотре звернулася до [PERSON] з проханням позичити ще 300 доларів США, вказавши що через шість місяців поверне всю суму боргу. Після отримання коштів, відповідач склала письмову розписку з зазначенням суми позики та терміну повернення боргу. Оскільки зазначені в розписках строки повернення грошових коштів минули, на звернення позивача про повернення грошових коштів відповідач не реагує, тому з даним позовом [PERSON] змушений звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] на свою користь загальну суму боргу у розірі 750 доларів США та судові витрати по справі. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 березня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримав, посилаючись на обставини зазначені в ній. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково. Вказала, що гроші дійсно позичала, проте частково повернула суму боргу, але доказів на підтвердження надати не може. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку зтаких підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 10 листопада 2016 року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 250 доларів США, які зобов'язалася повернути через шість місяці, про що остання склала письмову розписку. 23 травня 2017 у вказану розписку відповідачем було внесено запис про продовження терміну позики ще на один місяць (а.с. 6). Як вбачається із складеної 22 грудня 2016 року розписки, [PERSON] взяла в борг в [PERSON] 200 доларів США під відсотки (а.с. 7). Крім того 14 лютого 2017 року [PERSON] взяла в борг у позивача 300 доларів США терміном на шість місяців. В підтвердження отримання грошових коштів [PERSON] склала письмову розписку (а.с. 8). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно зі ст.ст. 526,530 ЦК України зобов'язання повинні бути виконані належним чином в установлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний передати позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Твердження відповідача про часткове повернення боргу в судовому засіданні недоведено. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що відповідач [PERSON] свої боргові зобов'язання перед [PERSON] не виконала, зазначенні в розписках строки повернення грошових коштів минули, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відповідно 526,530, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved