Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

В квітні 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПрАТ «СГ «ТАС», [PERSON] , уточнивши який, прохала суд стягнути з відповідачів матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, відшкодувати судові витрати. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень від 29.10.2019 року, позивачка зазначила, що 05.01.2019 року в м. Дніпро на перехресті вул. Камчатської та вул. Орловської сталася ДТП за участю автомобіля «Пежо» д/н [NUMBER] , яким керувала [PERSON] та автомобіля «Мерседес-Бенц» д/н [NUMBER] , власник якого - [PERSON] .. Внаслідок ДТП транспортний засіб «Мерседес-Бенц» д/н [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2019 року встановлено, що ДТП сталася з вини відповідачки [PERSON] внаслідок порушення останньою пункту 2.2. ПДР України (ст. 124 КпАП України). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час ДТП була застрахована згідно полісу АМ/7311420 у ПрАТ «СГ «ТАС». В результаті вчинення вищезгаданого правопорушення відповідачем [PERSON] було завдано матеріальної шкоди позивачу в розмірі 194 093,73 грн., у зв`язку з чим, позивач прохає стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» 100 000 грн. в межах страхового ліміту за полісом , на користь [PERSON] та з [PERSON] на користь позивача - 94 000 грн., шкоди, яка є різницею між дійсним розміром завданої шкоди та розміром страхового відшкодування, яке підлягає сплаті відповідачем-1.Також, позивач прохав суд стягнути судові витрати з відповідачів. Представник відповідача-1 ПрАТ «СГ «ТАС», 31.01.2020 року надав суду відзивів на уточнену позовну заяву, в якій частково не погодився з позовними вимогами у зв`язку з їх необґрунтованістю, зазначає, що позивачем невірно обраховано розмір матеріальної шкоди, який складає 58 236,09 грн., а не 194 090,73 грн., оскільки, відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», власнику фізично знищеного ТЗ відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, що з урахуванням висновку експерта-товарознавця складатиме 58 236,09 грн. (128 236,09 - 70 000). Окрім того, позивач не звертався до ПрАТ «СГ «ТАС» з заявою про виплату страхового відшкодування. 11 лютого 2020 року представник відповідача-2 [PERSON] - Котик В.Я. надав суду відзив на уточнену позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позову в частині позовних вимог до відповідача-2, зазначає, що позивачем невірно обраховано розмір матеріальної шкоди, який в дійсності складає 58 236,09 грн., як різниця вартості ТЗ до та після ДТП, а не 194 090,73 грн., окрім того, зазначений обсяг шкоди знаходиться в межах ліміту полісу, яким було застраховано у відповідача-1 цивільно-правову відповідальність відповідача-2, що є підставою для відмови у задоволенні позову до [PERSON] . Представник позивача, адвокат Бровко О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в свою чергу, представник відповідача-2 - адвокат Котик В.Я. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині вимог до [PERSON] , посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов. Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] 5 січня 2019 року о 08 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем «Пежо», д/н [NUMBER] , на перехресті нерівнозначних доріг вул. Камчатської та вул. Орловської в м. Дніпрі, виїжджаючи з другорядної дороги, не виконала вимог дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», внаслідок чого, не надавши переваги у русі, скоїла зіткнення з транспортним засобом «Мерседес-Бенц», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який слідував по головній дорозі, після чого транспортний засіб «Мерседес-Бенц» продовжив некерований рух та виїхав за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на перешкоду у вигляді металевого огородження будинку № 4 по вул. Орловська. Своїми діями [PERSON] спричинила матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам (а.с.9). Постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2019 року у справі 201/494/19, встановлено, що ДТП сталася з вини відповідачки [PERSON] внаслідок порушення останньою пункту 2.2. ПДР України (ст. 124 КпАП України), своїми діями [PERSON] порушила п.16.11, д.з.2.2 Розділу 33 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження обом транспортним засобам (а.с.9). Частина 6 статті 82 ЦПК України передбачає, що постанова суду у справі по адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Згідно до свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] , власником автомобіля «Мерседес-Бенц» д/н [NUMBER] є позивач - [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Пежо» д/н [NUMBER] , яким керувала під час ДТП, [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ОСЦПВВНТЗ) № АМ/7311420, встановлений ліміт відповідальності в розмірі 100 000 грн. завданої майну потерпілих осіб та 200 000 грн. завданою життю та здоров`ю, франшиза - 0,00 грн. (а.с.11). Як вбачається з копії матеріалів страхової справи, [PERSON] 08.01.2019 року повідомила страховика про факт ДТП, яке зареєстровано за № 20/08.01.19. Окрім того, згідно матеріалів страхової справи, представник [PERSON] - адвокат Бровко О.О. 26.02.2019 року звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» з адвокатським запитом про надання вмотивованого рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування, на яку відповідачем-1 за вих. №Г1400/1643 від 12.03.2019 року було направлено лист, у якому було зазначено про можливість вирішення питання щодо страхової виплати лише після подання позивачем заяви про таку виплату (а.с. 14). Суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача-1 на не звернення потерпілого з заявою про виплату страхового відшкодування відповідно до ст. 35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» № 1961-IV та пропуск потерпілим строків на подання заяви про виплату страхового відшкодування, як на підставу відмови у позові, виходячи з наступного. Відповідно до статті 124 Конституції України та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Тобто, можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий. Відповідно до ст. 35.1 згаданого Закону № 1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Згідно ст. 37.1., 37.1.4 Закону № 1961-IV, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 грудня 2019 року у № 465/4287/15, зазначила, що у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять. У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к, від 24 квітня 2019 року у справі № 643/19957/15-ц. ДТП сталося 05.01.2019 року, в свою чергу, потерпіла особа звернулася до суду з позовом в квітні 2019 року, тобто, в межах річного строку, передбаченого ст. 37 Закону. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права, шляхом окремого звернення вимоги до завдавача шкоди, страховика винної особи чи шляхом шляхом звернення до страховика та до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. В той же час, у постанові від 4 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі 755/18006/15-ц сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначивши таке. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках,передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункт 72). Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється, згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином, зокрема після сплати страховиком боржника страхового відшкодування в межах ліміту за полісом, відповідно до спеціальних норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та сплати вже завдавачем шкоди, на користь потерпілого, різниці між дійсним обсягом завданих збитків та розміру страхового відшкодування, у відповідності до положень ст.1187, 1192 ЦК України. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, якою передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Отже, для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм суду необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП. Відповідно до висновку експертного дослідження автотоварознавця № 6194 від 23.01.2019 року, виготовленого судовим експертом Крутінь В.І. за заявою АТ «СГ «ТАС», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Мерседес-Бенц» д/н [NUMBER] складає 194 090,73 грн., в свою чергу, ринкова вартість ТЗ на момент ДТП становила 128 236,09 грн., тобто експертом встановлено, що ремонт ТЗ є економічно не доцільним (ТЗ є фізично знищеним) та визначено розмір матеріальних збитків завданих позивачу в розмірі 128 236,09 грн. (а.с. 15-25). Відтак, з урахуванням того, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ перевищує його ринкову вартість на момент ДТП, суд визнає автомобіль фізично знищеним. В свою чергу, згідно дослідження № 49-R/50/0 від 30.01.2019 року, здійсненого аварійним комісаром [PERSON] , за заявою АТ «СГ «ТАС», ринкова вартість ТЗ «Мерседес-Бенц» д/н [NUMBER] , після ДТП становить 70 000 грн. (а.с. 26-30). Як було встановлено судом, в полісі (ОСЦПВВНТЗ) № АМ/7311420, ліміт відповідальності щодо відшкодування шкоди завданої майну - 100 000 грн., франшиза - 0 грн. Встановивши зазначені обставини, суд визначає обсяг завданих збитків наступним чином: 128 236,09 грн. (вартість ТЗ на момент ДТП) - 70 000 грн. (ринкова вартість залишків ТЗ після ДТП) = 58 236,09 грн. - різниця вартості ТЗ до та після ДТП. Зазначений розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, перебуває в межах ліміту відповідальності за полісом ОСЦПВВНТЗ № АМ/7311420, що в свою чергу приводить суд до висновку про обґрунтованість вимог позову про відшкодування матеріальних збитків в частині стягнення з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь [PERSON] 58 236,09 грн. в рахунок відшкодування шкоди, з відмовою у задоволенні решти позовних вимог до ПрАТ «СГ «ТАС» та [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому на користь позивача [PERSON] слід стягути 768,40 грн. з ПрАТ «СГ «ТАС» в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial