Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Корецького районного суду від 05.11.2004 року за позивачем визнано право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок по [ADDRESS] З відповідачем по справі позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі і після реєстрації шлюбу стали проживати у будинку батьків позивача. Однак, в 2013 році шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач попросила відповідача виселитися з її будинку до своїх батьків, де він проживав до одруження. Відповідач на прохання позивача відповів черговою сваркою та погрозами. На даний час відповідач не бажає добровільно виселитись з належного їй будинку. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію придбанню палива для опалення взимку відповідач участі не приймає. Крім того, позивач не може повною мірою користуватись своїм правом власності, адже відповідач всіляко цьому перешкоджає. Позивач та її представник позов підтримали та пояснили суду про обставини, що описані вище. Вважають позов доведеним та обґрунтованим, просять його задовольнити. Відповідач позов не визнав. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником будинку та господарських будівель за адресою [ADDRESS]. В цьому будинку проживає відповідач, шлюб з яким було розірвано за рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 29.10.2013 року. Згідно постанов Корецького районного суду від 05.03.2013 року та від 03.04.2014 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1, ч.2 ст. 173-2 КУпАП. Щодо виселення, то ст. 157 ЖК України встановлює, що членів сім'ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 cт. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 cт. 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб мають попередньо вживати заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 12.04.1985 p., такими заходами є, зокрема, міри попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри суспільного впливу, прийняті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення). Позивач та її представник не надали суду доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує житлове приміщення, чи використовує його не за призначенням, також не надали суду доказів того, що після застосування до відповідача заходів попередження і суспільного впливу з приводу його протиправної поведінки, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій, незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення відповідача з будинку) останній продовжував антигромадське поводження, і така поведінка відповідача носила систематичний характер (або хоча б двічі він був притягнутий до відповідальності за подібні дії). Лише тільки постанови про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1, ч.2 ст. 173-2 КУпАП, не можуть бути доказами протиправної поведінки відповідача в контексті вимог статті 116 ЖК України, оскільки виселення без надання іншого помешкання, відповідно до даної статті допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом із власниками житла, і в даному випадку власник житла не довів наявність підстав для виселення відповідача.

Outcome: dismissed