Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

В квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу у розмірі 34177 грн., посилаючись на те, що 10.03.2011 року між ними був укладений договір позики, за умовами якого відповідач взяв у позивача позику в сумі 26000 грн. із зобов'язанням повернути гроші до 10.04.2011 року. Зазначив, що він виконав свої договірні зобов'язання перед відповідачем у повному обсязі, передавши останньому грошові кошти в сумі 26000 грн., проте відповідач не повернув кошти позивачу, що свідчить про невиконання зобов'язань за договором. У зв'язку з цим позивач просить стягнути з відповідача 34177 грн., з яких заборгованість за договором позики в розмірі 26000 грн., відсотки від простроченої суми заборгованості у розмірі 3900 грн., інфляційні втрати в розмірі 1277 грн. та моральна шкода, яку позивач оцінив у розмірі 3000 грн.. Також просить стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що грошові кошти в сумі 26000 грн. від позивача не отримував, а отримував тільки 8000 грн. Крім того, договір позики від 10.03.2011 року був укладений ним під примусом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В судовому засіданні встановлено, що 10.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики за умовами якого, позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 26000 грн., а останній зобов'язався повернути суму позики до 10.04.2011 року. Договір позики посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], оригінал якого, оглянуто в судовому засіданні. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики було укладено 10.03.2011 року. Відповідач позичив грошові кошти в сумі 26000 грн. і в п. 2 договору зазначено конкретну дату як строк, до якого позичальник зобов'язується повернути ці кошти, а саме до 10.04.2011 року. Позивач звертався до відповідача з претензією про добровільну сплату боргу, згідно з умов договору позики (строк повернення позики, як зазначалося вище, сплинув 10.04.2011 року), але до сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. Відповідно до п. 5 договору позики від 10.03.2011 року, у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 5 % річних від простроченої суми позики. Таким чином, підлягають стягненню проценти за користування позикою, що становлять 3900 грн. (26000 грн. х 0,05 х 3 роки), тобто за період з 10.04.2011 року по 10.04.2014 року Крім того, у випадку неповернення (несвоєчасного повернення) суми позики у визначений сторонами у договорі строк кредитор може вимагати застосування наслідків, встановлених ч. 1 ст. 1050 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Виходячи із положень зазначеної норми, вказані наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошима, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Позивач звернувся із вимогою про стягнення з відповідача інфляційних відрахувань за період з квітня 2011 року по грудень 2013 року. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua). Відповідно до розрахунку матеріальних втрат від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами сума інфляційних втрат становить 1277 грн. Вказані розрахунки перевірені судом та складені відповідно до вимог ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що між сторонами був укладений договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Заперечення відповідача щодо отримання не повної суми позики та те, що договір позики був укладений ним під примусом суд оцінює критично, оскільки в силу ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У зв'язку з тим, що відповідач не повернув у встановлені договором строки суму позики позивачу, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 26000 грн., відсотки від простроченої суми заборгованості у розмірі 3900 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1277 грн. При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Крім цього, згідно з абз. 2 п. 5 Постанови, Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до загальних засад змагальності кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу позивачем не наведено в чому саме полягає спричинена йому моральна шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується. Суд також врахоує і те, що випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК), що не встановлено в цьому спорі. Таким чином в вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення. Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 341,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Outcome: partial