Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

В липні 2013 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Ізмаїльської міської ради Одеської області про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 476 000 грн. і моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. на користь [PERSON] та моральної шкоди на користь [PERSON] в розмірі 50 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач безпідставно не визнавав право власності [PERSON] на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] та ухилявся від оформлення прав на вказану земельну ділянку. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 27.10.2009 року по справі №2а-49/09 дії відповідача визнані неправомірними, яка набрала законної чинності 05.04.2011 року. Позивачі вказують, що з вини відповідача [PERSON] завдана шкода у вигляді збитків, які полягають у тому, що на протязі тривалого часу [PERSON] був змушений захищати законні інтереси своєї неповнолітньої дитини на шкоду своїй основній професійній діяльності, у зв'язку з чим, не отримав доходи, які міг отримати від заняття своєю професійною діяльністю з урахуванням кваліфікації - юрист. Розмір упущеної вигоди у зв'язку з неможливістю здійснювати свою професійну діяльність становить за період позасудового розгляду спору та розгляду різними судовими інстанціями справи про визнання протиправними дій відповідача з 19.12.2007 року по 05.04.2011 року, 1190 днів, 1 година в день по 400 грн. за годину, всього 476 000 грн. Крім того, позивачі вказують, що протиправні дії відповідача завдали їм моральної шкоди, так як порушення прав носило тривалий характер, що потребувало здійснювати додаткові моральні та фізичні зусилля, направлені на відновлення порушених прав та захист права власності, значного часу та сил для відновлення порушеного права, що призвело до душевних страждань, принижувало честь, гідність та ділову репутацію. У зв'язку з зазначеним, позивачі просять стягнути на їх користь моральну шкоду у розмірі по 50 000 грн. кожному та матеріальну шкоду у розмірі 476 000 грн. на користь [PERSON] Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги та обставини позову не визнала, просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених в запереченнях на позовну заяву. Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 22 ЦК України особа якій завдані збитки в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 56 Конституції України регламентовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно із ч. 1 ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 77 цього Закону). Виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку, що юридичною підставою такої відповідальності органів місцевого самоврядування є заподіяння шкоди юридичним чи фізичним особам у результаті прийняття незаконних рішень, вчинення неправомірних дій або бездіяльності при здійсненні ними виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, передбачених Законом та іншими законами. Необхідними елементами такої відповідальності (незалежно від вини цих органів та осіб) є: шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Судом встановлено, що постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.10.2009 року позов [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] до Ізмаїльської міської ради задоволено та визнано протиправною відмову Ізмаїльської міської ради в реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0, 0300 гектари за адресою будівлі [ADDRESS]. (а.с. 4) Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011 року апеляційну скаргу Ізмаїльської міської ради залишено без задоволення, а постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.10.2009 року залишено без змін. (а.с. 5-6) Позовні вимоги щодо стягнення упущеної вигоди [PERSON] обґрунтовує тим, що на протязі тривалого часу він був змушений захищати законні інтереси своєї неповнолітньої дитини на шкоду своїй основній професійній діяльності, у зв'язку з чим, не отримав доходи, які міг отримати від заняття своєю професійною діяльністю з урахуванням кваліфікації - юрист. Як вбачається з диплому серії [NUMBER] від 26 квітня 1986 року [PERSON] в 1986 році закінчив Харківський юридичний інститут ім. Ф.Е. Дзержинського за спеціальністю правознавство. (а.с. 34) Згідно виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців [PERSON] є керівником приватною юридичної фірми «Кейс». Розмір упущеної вигоди у зв'язку з неможливістю здійснювати свою професійну діяльність [PERSON] визначає за період позасудового розгляду спору та розгляду різними судовими інстанціями справи про визнання протиправними дій відповідача з 19.12.2007 року по 05.04.2011 року, 1190 днів, 1 година в день по 400 грн. за годину, всього 476 000 грн. Однак згідно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011 року [PERSON] діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ізмаїльської міської ради у червні 2008 року. Згідно п. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження того, що він на протязі 1190 днів кожен день по одній годині витрачав на дану справу, а також, що в той час він реально за звичайних обставин мав можливість отримати дохід. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про заподіяння збитків і неодержаних доходів (упущеної вигоди) позивачем не доведені належними та допустимими доказами, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд прийшов до наступного висновку. Як роз'яснено судам в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачі обґрунтовують позовні вимоги в частинні відшкодування моральної шкоди у розмірі по 50 000 гривен тим, що в результаті тривалих неправомірних дій відповідача необхідно було здійснювати додаткові моральні та фізичні зусилля, направлені на відновлення порушених прав та захист права власності, значного часу та сил для відновлення порушеного права, що призвело до душевних страждань, принижувало честь, гідність та ділову репутацію Відповідно до ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Позивачі не надали суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача їм була завдана шкода, та не доведена наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки вимоги в цій частині не доведені позивачами, належних та допустимих доказів не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до Ізмаїльської міської ради Одеської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди необхідно відмовити у зв'язку з тим, що він є недоведеним та необгрунтованим.

Outcome: dismissed