Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

В липні 2019 р. позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просила визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , мотивуючи позовні вимоги тим, що позивачі є власниками вищевказаної квартири, в якій зареєстровані відповідачі. Зазначають, що 03.08.2018 року відповідачі виїхали з вищевказаної квартири у невідоме позивачам місце проживання, проте місце проживання відповідачів і надалі залишається зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] . Вказують, що відповідачі з квартири свої речі забрали, у квартирі не проживають, не цікавляться вказаною житловою площею. Позивачі, як співвласники квартири несуть матеріальні збитки, оскільки самостійно здійснюють оплату комунальних платежів та інших витрат на утримання квартири за відповідачів. Вважають, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням як такі, що не користуються ним понад один рік без поважних причин. Ухвалою від 29.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження ( [PERSON] ). На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 20.01.2021 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Рибалці Ю.В.. В судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, представник позивачів подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідачі, в судове засідання повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Третя особа в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками в рівних частинах (по 1/2 частині кожної) квартири [ADDRESS] , [PERSON] є власником 1/2 частини вищевказаної квартири на підставі договору дарування квартири від 03.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чигріним А.О., а [PERSON] є власником 1/2 частини вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, виданим 06.09.2018 року приватним нотаріусом КМНО Гришко Н.А. Тим самим, позивачі [PERSON] та [PERSON] , є єдиними власниками вищевказаної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] .. Позивачі посилаються на те, що в зв`язку з непроживанням відповідачів в квартирі більше з 03.08.2018 року, відповідачі втратили право користування спірною квартирою, оскільки вони не являється власниками чи співвласниками вищевказаної квартири. Суд вважає, що такі доводи позивачів ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підтвердження свого права власності на спірну квартиру, позивачі надала суду копію договору дарування квартири від 03.08.2018 року, посвідченого посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чигріним А.О. та копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2018 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Гришко Н.В.. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На спростування доказів позивачів відповідачачами не подано жодного доказу. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вони вважаються такими, що втратили право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачі, маючи об`єктивну можливість проживання у квартирі та не мешкаючи в ній більше року без поважних причин, втратили право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку. Наведене свідчить про те, що позивачі, як єдині власники житла, мають право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачі в силу закону втратили право користування житлом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved