Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) та публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі по тексту - відповідач-3), треті особи: Кредитна спілка «КС Володар» (далі по тексту - третя особа-1), Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига» (далі по тексту - третя особа-2) та Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Миколаївна (далі по тексту - третя особа-3) про визнання правочинів недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що в провадженні Шевченківського районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, предметом якого, серед іншого є питання поділу квартири [ADDRESS]. Позивачеві стало відомо, що квартира вибула зі складу спільного майна подружжя на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також на підставі договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки. [PERSON] вважала, що спірні договори були укладені з метою вилучення квартири з переліку спільного майна колишнього подружжя та позбавлення позивача та її дітей права на користування квартирою. Позивач вважала, що вказані правочини підлягають визнанню судом недійсними, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя був укладений під час дії ухвали суду про забезпечення позову, якою було накладено арешт на спірну квартиру, окрім того, сторонами договору є відповідач-1 та відповідач-2, які є близькими родичами та їм було відомо, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Також, позивач не надавала свою згоду на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Також позивач вважала, що договір між відповідачем-3 та відповідачем-2 про відступлення права вимоги за кредитним договором підлягає визнанню судом недійсним, оскільки відповідач-2 не мав права бути кредитором-стороною кредитного договору, оскільки не здійснює підприємницьку діяльність та не має права надавати фінансові послуги. Окрім того, зазначала, що договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки були укладенні з порушенням статті 517 ЦК України, оскільки відповідач-3 не передав відповідачу-2 письмові звернення позивача до відповідача-3 від 18.10.2012 року про наявність судового спору про поділ майна подружжя. Посилаючись на викладене позивач просила суд визнати недійсним правочин, вчинений шляхом укладання 28.09.2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-002/726/2006 від 24.10.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON]; визнати недійсним правочин, вчинений шляхом укладення 17.10.2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-002/726/2006 від 24.10.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON]; визнати недійсним правочин, вчинений шляхом укладання 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] про задоволення вимог іпотекодержателя, нотаріально завіреного приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. В процесі розгляду справи позивач зазначала, що помилково вказала в п. 4 позовної вимоги [PERSON], тоді як правильно - [PERSON]. Судом, за клопотанням представника позивача було витребувано матеріали справи щодо нотаріального посвідчення 11.04.2013 року договору про задоволення вимог іпотекодержателя. За клопотанням позивача, суд на підставі ст. 35 ЦПК України залучив до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краковецьку Аллу Миколаївну. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судове засідання відповідачі та треті особи не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. В раніше наданих суду поясненнях по суті спору, представники відповідача-1 проти задоволення позову заперечували та зазначали, що договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 17.10.2012 року відповідає вимогам закону, а договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28.09.2012 року взагалі не укладався. Вказували, що відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав вимоги за договором іпотеки здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця. Щодо укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя зазначали, що законом передбачена така форма правочину, за якою іпотекодержатель, яким став відповідач-2, має право задовольнити свої вимоги. Окрім того, позивач не забезпечила проведення державної реєстрації обтяження іпотечної квартири за ухвалою про накладення арешту у Державному реєстрі прав, а ухвала суду від 03.04.2013 року станом на день укладення спірного правочину до відділу виконавчої служби Шевченківського районного управляння юстиції в місті Києві не надходила. Також зазначали, що права малолітніх дітей укладенням спірних правочинів жодним чином не порушувались. В раніше наданих суду запереченнях відповідач-3 проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що позивачем не наведено жодної підстави в розумінні ст.ст. 203 та 215 ЦК України, які слугують підставою для визнання правочинів недійсними. Так, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19 вересня 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір купівлі - продажу квартири, по якому, [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 21) 24 жовтня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № МL-002/726/2006. В цей же день, в забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №PCL-002/726/2006, відповідно до п. 1.1. якого, [PERSON] було передано в іпотеку АКБ «Райффайзенбанк Україна» нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка є спільною власністю подружжя (п.п. с) п.5.1. ст.5 договору іпотеки). Під час укладення договору іпотеки, нею ([PERSON]) було надано нотаріально посвідчену згоду на укладення договору іпотеки. 28 вересня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № МL-002/726/2006 від 24 жовтня 2006 року. 17 жовтня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №PCL-002/726/2006 від 24 жовтня 2006 року. 08 квітня 2013 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва забезпечено позов [PERSON], шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. 11 квітня 2013 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, по якому, у зв'язку з порушенням іпотекодавцем основного зобов'язання за кредитним договором № МL-002/726/2006, укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] від 24 жовтня 2006 року на виконання зазначеного договору іпотекодавець передав іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов'язання право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 19 грудня 2003 року. Щодо посилань позивача з приводу недійсності договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, а також права вимоги за кредитним договором, суд зазначає наступне. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступленням права вимоги). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. В даному випадку, між відповідачем-2 та відповідачем-3 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), тоді як ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору. Вимоги закону не забороняють здійснювати заміну кредитора у зобов'язанні іншою особою, в тому числі і фізичною особою, яка не здійснює підприємницьку діяльність та не має права надавати фінансові послуги, оскільки в даному випадку відповідач-3 набуває лише право вимоги за кредитним договором, а не стає надавачем фінансових послуг. Аналогічної позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11.03.2015 року у справі № 6-1230св15. Те ж саме стосується і договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором. Окрім того, посилання позивача щодо того, що договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки були укладенні з порушенням статті 517 ЦК України, оскільки відповідач-3 не передав відповідачу-2 письмові звернення позивача до відповідача-3 від 18.10.2012 року про наявність судового спору про поділ майна подружжя, не можуть слугувати підставою для визнання правочинів недійсними та не доведені позивачем. Також суд звертає увагу на те, що позивач в своїх позовних вимогах просила суд визнати недійсним правочин, вчинений шляхом укладання 28.09.2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-002/726/2006 від 24.10.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON], який взагалі сторонами не укладався. Разом із тим, протягом усього часу розгляду справи позивач не скористався своїм правом на збільшення або зменшення позовних вимог та за зміну предмету або підстав позову та не уточнив свої вимоги, тоді як суд, на підставі статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та не має права на власний розсуд виходити за межі позовних вимог. Окрім того, відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, суд виходить з того, що укладені договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, станом на день їх укладення, відповідали вимогам закону та підстави для визнання їх недійсними, передбачені ст.ст. 203 та 215 ЦК України відсутні. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Щодо визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач та відповідач-1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 грудня 1995 року, який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2010 року. Під час розгляду справи, судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю подружжя. В забезпечення вищезазначеного позову, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 р. накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 50). Однак, всупереч вищезазначеній ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2013р., 11 квітня 2013р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до п. 1 якого, у зв'язку з порушенням іпотекодавцем основного зобов'язання за кредитним договором № МL-002/726/2006, укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] від 24 жовтня 2006 р. на виконання зазначеного договору іпотекодавець передає іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов'язання право власності на предмет іпотеки - квартиру № [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 19 грудня 2003 року. Вказаний правочин було укладено без письмової згоди позивача. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Зважаючи на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору договором, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі (ч. 2 ст. 36 Закону) потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним, а у разі здійснення звернення стягнення на їх підставі - оскаржити таке стягнення в суді. Аналогічні висновки містяться в Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, який підготовлено суддею Верховного Суду України Л.І. Охрімчук, науковим консультантом управління вивчення та аналізу судової практики Н.О. Коноваловою та головним консультантом управління вивчення та аналізу судової практики С.В. Павловською. В даному випадку, оскільки позивачем не було надано згоду на укладення договору відповідачем-1 про задоволення вимог іпотекодержателя, існують підстави про визнання такого договору недійсним. Також, відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16: «Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо». Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-605 цс16: «Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо». Відповідно до Правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-640цс17: «Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Ураховуючи особливості мети забезпечення позову, суд розглядає заяву про забезпечення позову у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо». Із матеріалів справи вбачається, що під час прийняття судом ухвали про забезпечення позову від 08.04.2013 року у справі № 2610/23391/2012 був присутній представник [PERSON], а отже останньому було достеменно відомо про накладення арешту на спірну квартиру, а отже існують підстави для визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним. Також відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-533цс16: «За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя». В даному випадку [PERSON], укладаючи спірний договір щодо спільного майна та [PERSON] діяли недобросовісно, оскільки [PERSON] за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічна правова позиція висловлювалась Верховним Судом України і у справі № 6-1587цс16. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Миколаївною за реєстровим № 2565, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечення представника відповідача-1, висловлені в процесі розгляду справи судом відхиляються, оскільки спростовані вимогами закону та вказаними судом правовими позиціями Верховного Суду України. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial