Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON]) про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю в якому вказувала, що вона є власником ? частки житлового будинку [ADDRESS] Інша ? частка будинку зареєстрована на праві власності за [PERSON] (який [INFO] року помер). Водночас рішенням виконкому Вознесенської міської ради від 26 листопада 1996 року №186 [PERSON], [PERSON], як співвласникам житлового будинку, для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства передано в приватну власність земельну ділянку загальною площею 1083 кв.м., розташовану по [ADDRESS] На підставі рішення 26 листопада 1996 року власники отримали державний акт на право приватної власності на землю, реєстр. [NUMBER], яким підтверджено, що [PERSON], [PERSON] є співвласниками земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] призначеної для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою. Проте державний акт на право приватної власності на землю виданий з істотними порушеннями, а саме: - його зміст в частині цільового призначення земельної ділянки не відповідає змісту рішення, на підставі якого був виданий правовстановлюючий документ; - за відсутності технічної документації, на підставі якої виготовлено державний акт; - за наявності невизначених часток кожного зі співвласників ділянки; - незрозуміло, кому видано перший примірник державного акту. Внаслідок цього позивачка позбавлена можливості в повному обсязі використовувати свої права власника, зокрема право на розпорядження земельною ділянкою. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість приведення правовстановлюючого документа у відповідність до вимог закону в адміністративному порядку, а тому [PERSON] просила про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю від 26 листопада 1996 року [NUMBER]. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому вказувала, що оспорюваний державний акт повністю відповідає вимогам закону та змісту рішення виконкому Вознесенської міської ради від 26 листопада 1996 року №186, складений після належного розроблення та затвердження технічної документації. Та обставина, що в правовстановлюючому документі не визначено частки кожного зі співвласників ділянки, жодним чином не впливає на чинність документа, оскільки закон передбачає такий вид спільної власності, як спільна сумісна власність, яка може бути перетворена в спільну часткову за ініціативою співвласників майна або одного з них. За встановлених обставин, виходячи з того, що стороною позивача не виявлено ініціативу щодо залучення до участі в справі в якості належного співвідповідача орган місцевого самоврядування, який склав та видав оспорюваний державний акт та пропущення [PERSON] позовної давності, а тому відповідачка [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 16 лютого 2018 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру. Ухвалою суду від 27 березня 2018 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON] В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Третя особа без самостійних вимог [PERSON], а також представник третьої особи без самостійних вимог - відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі позивачки [PERSON], відповідачки [PERSON], а також третьої особи без самостійних вимог [PERSON] та представника третьої особи без самостійних вимог - відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON], відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [PERSON] є власником ? частки житлового будинку [ADDRESS] Інша ? частка будинку зареєстрована на праві власності за [PERSON] (який [INFO] року помер). Водночас рішенням виконкому Вознесенської міської ради від 26 листопада 1996 року №186 [PERSON], [PERSON], як співвласникам житлового будинку, для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства передано в приватну власність земельну ділянку загальною площею 1083 кв.м., розташовану по [ADDRESS] На підставі рішення 26 листопада 1996 року власники отримали державний акт на право приватної власності на землю, реєстр. [NUMBER], яким підтверджено, що [PERSON], [PERSON] є співвласниками земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] призначеної для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою. Аналізуючи вимоги та заперечення учасників процесу, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належить до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара, (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Розмір ділянок для ведення особистого підсобного господарства не повинен перевищувати 0,6 гектарів (ч. 1 ст. 56 ЗК України). Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України (ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року, п.п. 1.1., 1.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28) (далі - Інструкція). Державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п. 1.2 Інструкції). Власникам землі або землекористувачам, яким передано (надано) декілька черезсмужних земельних ділянок, розташованих на території Ради народних депутатів, видається один державний акт з відображенням на плані меж всіх переданих (наданих) земельних ділянок (п. 1.4 Інструкції). Складанню та видачі Державних актів передує розробка технічної документації (ст. 17 ЗК України 1990 року, п. 1.10 Інструкції). Державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування (п. 3.1 Інструкції). Земельний кодекс України 1990 року не передбачає можливості визнання недійсним державного акту на право власності на землю. Проте згідно п. 7 перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. На них поширюються положення чинного Земельного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Водночас в своїх постановах від 26 вересня 2012 року по справі №6-103цс12, від 06 лютого 2013 року по справі №6-169цс12, від 01 липня 2015 року по справі №6319цс15 Верховний Суд України висловив правові позиції, згідно яких судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином суд констатує, що в державному акті дійсно не знайшов свого належного відображення зміст рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність, зокрема в частині цільового призначення ділянок, на плані відсутнє графічне розмежування двох ділянок, невідповідність змісту державного акту змісту рішення, на підставі якого був виданий правовстановлюючий документ, є окремою підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, що є законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Решта доводів, зазначених в позові, не заслуговують на увагу. Проте суд погоджується з доводами відповідачки [PERSON] про те, що стороною позивача не пред'явлено позову до, а в подальшому - не виявлено бажання щодо залучення до участі в справі в якості належного співвідповідача орган місцевого самоврядування, який склав та видав оспорюваний державний акт, тобто Вознесенську міську раду Миколаївської області. В той же час позивач повинен пред'явити позов до належного відповідача (належних відповідачів), непред'явлення позову до належного відповідача (належних відповідачів) або не виявлення бажання на його (їх) залучення в процесі розгляду спору судом є окремою підставою для відмови в задоволенні позову. За встановлених обставин в задоволенні позову слід відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачкою судові витрати.

Outcome: dismissed