Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

В квітні 2017р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 45-47) до відповідача Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: Обслуговуючий кооператив «Дружба», в якому просила суд: визнати за собою право власності на гаражний бокс [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що [INFO]. померла її мати - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на вищенаведений гаражний бокс. До кола спадкоємців першої черги належить позивачка. Оскільки в позасудовому порядку, нотаріус постановою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на тій підставі, що позивачкою пропущений шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її матері, однак на думку позивачки державним нотаріусом не було враховано положення ст. 1270 ЦК України, а саме те, що позивачка проживала постійно зі своєю матір'ю на час відкриття спадщини, тому вона вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених позові, просили суд позов задовольнити. Після початку розгляду справи по суті, стороною позивача було подано заяву про зміну предмету та підстав позову. Так, в якості відповідачем позивачкою було зазначено Київську міську раду, і визначено наступний предмет позову: визначення стороні позивача додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Протокольною ухвалою суду від 19 лютого 2018р. зазначену заяву про зміну підстав та предмету позову, подану до канцелярії суду 31 січня 2018р. на підставі ч. 3, 5 ст. 49 ЦПК України судом не прийнято до розгляду та повернуто її стороні позивача. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, відповідно до ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. відповідачем було подано до суду письмові заперечення, одночасно з клопотанням про розгляд справи у відсутність свого представника. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що стороною позивача обрано невірний спосіб захисту прав, і Головне територіальне управління юстиції у м. Києві є неналежним відповідачем по вказаній справі, оскільки стороною не оспорюється постанова державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Треті особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, представником третьої особи на адресу суду були надіслані письмові пояснення з клопотанням про розгляд справи у відсутність повноважного представника. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO]. померла мати позивачки [PERSON] - [PERSON] (а.с. 6, 16). Після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на гаражний бокс [ADDRESS], який належав спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2009р. (а.с. 9). 10 лютого 2017р. постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гаражний бокс [ADDRESS], в зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини після спадкодавця [PERSON] Зазначена постанова державного нотаріуса стороною позивача в установленому законом порядку не була оскаржена. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності із положеннями ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). За змістом ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270 цього Кодексу передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України). Судом встановлено, що позивачкою було подано заяву про прийняття спадщини, з пропуском строку визначеного законом. Доводи сторони позивача, що в силу положень ч. 3 ст. 1270 ЦК України, позивачка фактично прийняла спадщину, судом оцінюються критично, оскільки місце проживання спадкоємця (позивачки) та спадкодавця (її матері) (а.с. 10) не співпадають. При цьому судом встановлено, що стороною позивача не оскаржувалась до суду постанова державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про те, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах Закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed