Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ „Сервіс про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати та моральної шкоди. В ході розгляду справи [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі за січень 2017 року по день фактичного розрахунку (12 квітня 2017 року), визнати незаконним наказ ТОВ „Сервіс №4 від 02 березня 2017 року про звільнення за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України) з посади головного бухгалтера, негайно поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення (20.01.2017 року) по дату поновлення на роботі та стягнути моральну шкоду, заподіяну незаконним звільненням та невиплатою заробітної плати, в сумі 3000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02 вересня 2015 року вона працювала в ТОВ „Сервіс на посаді головного бухгалтера, а 09 березня 2017 року їй було надано на ознайомлення наказ №4 від 02 березня 2017 року про її звільнення з роботи з 20 січня 2017 року у звязку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Вказаним наказом було зобовязано провести з нею остаточний розрахунок, враховуючи, що її останнім робочим днем є 19.01.2017 року. Підставою для прийняття такого наказу став табель обліку робочого часу та довідки з медичних закладів м. Прилуки. 09.03.2017 року їй було видано трудову книжку з записом про її звільнення з 20.01.2017 року за прогул. Своє звільнення [PERSON] вважає незаконним, оскільки 20.01.2017 року вона працювала, жодних претензій їй керівництвом не висловлювалося, ніякі накази їй не вручалися. Крім того, 23 січня 2017 року, виконуючи свої посадові обовязки, вона подавала відомості до податкового органу. Також зазначала, що наказ про звільнення суперечить вимогам ст.148 КЗпП України, оскільки в ньому зазначено, що 02 березня 2017 року її звільнено з 20 січня 2017 року. Також [PERSON] зазначала, що відповідачем було порушено вимоги ст.115 КЗпП України щодо виплати заробітної плати за січень 2017 року, а не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, оскільки трудову книжку та наказ про її звільнення було надано лише 09.03.2017 року, [PERSON] вважала, що в зазначений період вона фактично перебувала у вимушеному прогулі та не могла працевлаштуватися на іншій роботі, а тому за цей час їй повинна бути виплачена середньомісячна заробітна плата. Крім того, зазначала, що неправомірними діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінила в 3000 грн. Оскаржуваним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 28 вересня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс № 4 від 02 березня 2017 року про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера ТОВ „Сервіс з 20 січня 2017 року у звязку з прогулом без поважних причин, п 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасовано його. Поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.01.2017 року по 12.04.2017 року в сумі 3767 грн. 70 коп. з відрахуванням із зазначеної суми обовязкових податків та зборів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.01.2017 року по 28.09.2017 року у розмірі 11369 грн. 20 коп. з відрахуванням із зазначеної суми обовязкових податків та зборів. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн. В апеляційній скарзі ТОВ „Сервіс просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом порушено норми матеріального і процесуального права, і рішення є необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи. Товариство зазначає, що [PERSON] 20.01.2017 року з 14 години залишила робоче місце з невідомих причин і була відсутня на роботі до 02.03.2017 року. Факт відсутності на роботі 20 та 23 січня 2017 року [PERSON] заперечувала, проте визнавала, що була відсутня на роботі з 24 січня по 2 березня 2017 року. Відсутність в цей період на роботі вона пояснювала тим, що 24 січня 2017 року вона подала заяву про звільнення за угодою сторін з 30 січня 2017 року, проте доказів подання такої заяви [PERSON] суду не надала. На підтвердження відсутності [PERSON] на роботі з 14 години 20 січня 2017 року по 02 березня 2017 року відповідачем було надано суду табелі обліку робочого часу за січень, лютий та березень 2017 року, акти про відсутність головного бухгалтера на робочому місці від 20 січня 2017 року та 02 березня 2017 року, наказ про створення комісії для встановлення причин відсутності [PERSON] на робочому місці від 20 січня 2017 року, акт про відмову [PERSON] надати письмове пояснення та отримати заробітну плату від 23 лютого 2017 року. Ці докази не були враховані судом першої інстанції, так само як і акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне страхування №25-03-011/0305 від 13.04.2017 року, яка проводилася за скаргою [PERSON] Цією перевіркою не було встановлено порушень трудового законодавства в частині процедури звільнення за прогул, а сам акт містить відомості, які свідчать про відсутність на робочому місці головного бухгалтера [PERSON] в період з 20 січня 2017 року по 02 березня 2017 року. Також Товариство зазначає, що посилання суду першої інстанції в рішенні на те, що відповідачем не наведено підстав застосування до відповідача крайньої міри відповідальності за скоєне дисциплінарне правопорушення, суперечить частині другій статті 149 КЗпП України, якою власнику надано право обирати вид стягнення. Не погоджується Товариство і з висновком суду першої інстанції про сплив строку притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, оскільки такий висновок суду суперечить положенням ст. 148 КЗпП України. Судом не враховано, що прогул був триваючим. Також, на думку Товариства, суд першої інстанції не вірно безпідставно застосував ст.ст.116, 117 КЗпП України, допустивши подвійне стягнення середнього заробітку по ст. 235 КЗпП України та по ст. 117 КЗпП України . Поновивши [PERSON] на роботі, суд не мав права застосовувати ст.ст.116 , 117 КЗпП України, оскільки вони регулюють правовідносини зі звільненим працівником. Позивач з власної вини не отримала вчасно заробітну плату, оскільки відмовлялася від її отримання, в звязку з чим 09 березня 2017 року ці кошти були направлені їй поштою. В поданих запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Прилуцького міськрайонного суду від 28 вересня 2017 року залишити без змін. Зазначає, що її звільнення з роботи відбулося з порушенням процедури, оскільки адміністрація була обізнана про відсутність її на роботі 24 січня 2017 року, проте, в місячний строк не було прийнято рішення стосовно оформлення відповідних документів за її заявою про звільнення за згодою сторін. Також вказує, що вона не відмовлялася від отримання заробітної плати. [PERSON] вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та цілком законно поновив її на роботі. Також зазначає, що після рішення суду її було поновлено на роботі, а потім звільнено за згодою сторін. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача адвоката [PERSON], третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було прийнято на посаду головного бухгалтера ТОВ „Сервіс з посадовим окладом згідно штатного розпису, відповідно до наказу № 125-К від 02.09.2015 року (а.с. 4, 6-7). З акту про відсутність на роботі [PERSON] - головного бухгалтера ТОВ „Сервіс від 20 січня 2017 року, час складання акту 17 год 10 хв., вбачається, що комісія в складі головного лікаря медичного центру ТОВ „Сервіс [PERSON], лікаря УЗД [PERSON], учасника ТОВ „Сервіс [PERSON] склала даний акт про те, що з 14 години 10 хвилин 20 січня 2017 року головний бухгалтер [PERSON] була відсутня на роботі. Причина відсутності на момент складання акту не зясована. Зазначено, що [PERSON] не повідомляла нікого про свою відсутність. Мобільний телефон не відповідав. Пояснення будуть отримані, коли працівник вийде на роботу. З акту про відсутність на роботі [PERSON] - головного бухгалтера ТОВ „Сервіс від 02 березня 2017 року, час складання акту 10 год 10 хв., вбачається, що комісія в складі головного лікаря медичного центру ТОВ „Сервіс [PERSON], лікаря УЗД [PERSON], учасника ТОВ „Сервіс [PERSON] склала даний акт про те, що з 14 години 10 хвилин 20 січня 2017 року по даний час головний бухгалтер [PERSON] була відсутня на роботі. Причина відсутності на момент складання акту не з?ясована. Зазначено, що [PERSON] не повідомляла нікого про свою відсутність. Прохання надати пояснення про відсутність було вислано листом за адресою м. Прилуки вул. Воровського 13, також в усній формі за телефоном. Були надані запити до медичних закладів м. Прилуки відносно перебування на лікуванні [PERSON] (а.с. 68). З повідомлень Прилуцької центральної міської лікарні від 02.03.2017 року №01-20/162 та Прилуцького міського центру первинної медико-санітарної допомоги від 03.03.2017 року №01-25/52 вбачається, що [PERSON] в період з 20.01.2017 року по теперішній час на амбулаторному лікуванні та за медичною допомогою до поліклінічного та приймального відділення не зверталася. (а.с.69-70) У звязку з вищевикладеними обставинами, директором ТОВ „Сервіс було видано наказ від 02 березня 2017 року № 4 „Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON]П., а саме з 20 січня 2017 року у звязку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Бухгалтерії провести остаточний розрахунок зі [PERSON] враховуючи, що її останнім робочим днем є 19.01.2017 року. Доказами вчинення [PERSON] прогулу зазначено табель обліку робочого часу та довідки з медичних закладів м. Прилуки. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції критично оцінив акти про відсутність [PERSON] на робочому місці, а тому дійшов висновку, що її звільнення відбулося на підставі документів, які складені з порушенням трудового законодавства, а також з порушенням строків застосування дисциплінарного стягнення, а тому наказ про звільнення підлягає скасуванню, а [PERSON] підлягає поновленню на роботі на посаді головного бухгалтера ТОВ „Сервіс. З посиланням на вимоги ст. 235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (який тривав 172 дні), який, з врахуванням середньоденної заробітної плати [PERSON] за листопад- грудень 2016 року в розмірі 66 грн. 10 коп., склав 11369,20 грн. Задовольняючи вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд послався на вимоги ст.ст.116, 117 КЗпП України. Судом визначено, що період затримки фактичного розрахунку по заробітній платі із позивачем, за час затримки розрахунку за період з 20.01.2017 року (день звільнення) по 12.04.2017 року (день отриманого розрахунку), складає 57 робочих днів, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку складає 3767,70 грн. (66,10 грн. х 57 робочих днів затримки розрахунку). В задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди судом було відмовлено за необґрунтованістю. Проте, з висновками суду першої інстанції в оскарженій частині щодо задоволених позовних вимог колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, враховуючи наступне. Статтею 40 КЗпП України передбачений виключний перелік підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Зокрема, пунктом 4 цієї статті передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до приписів ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом першої інстанції належним чином не мотивована критична оцінка наданих відповідачем доказів - актів про відсутність [PERSON] на робочому місці. З акту про відсутність на роботі [PERSON] - головного бухгалтера ТОВ „Сервіс від 20 січня 2017 року, час складання акту 17 год 10 хв., вбачається, що комісія в складі головного лікаря медичного центру ТОВ „Сервіс [PERSON], лікаря УЗД [PERSON], учасника ТОВ „Сервіс [PERSON] склала даний акт про те, що з 14 години 10 хвилин 20 січня 2017 року головний бухгалтер [PERSON] була відсутня на роботі. Причина відсутності на момент складання акту не зясована. Зазначено, що [PERSON] не повідомляла нікого про свою відсутність. Мобільний телефон не відповідав. Пояснення будуть отримані, коли працівник вийде на роботу. З акту про відсутність на роботі [PERSON] - головного бухгалтера ТОВ „Сервіс від 02 березня 2017 року, час складання акту 10 год 10 хв., вбачається, що комісія в складі головного лікаря медичного центру ТОВ „Сервіс [PERSON], лікаря УЗД [PERSON], учасника ТОВ „Сервіс [PERSON] склала даний акт про те, що з 14 години 10 хвилин 20 січня 2017 року по даний час головний бухгалтер [PERSON] була відсутня на роботі. Причина відсутності на момент складання акту не з?ясована. Зазначено, що [PERSON] не повідомляла нікого про свою відсутність. Прохання надати пояснення про відсутність було вислано листом за адресою м. Прилуки вул. Воровського 13, також в усній формі за телефоном. Були надані запити до медичних закладів м. Прилуки відносно перебування на лікуванні [PERSON] (а.с. 68). Колегія суддів вважає, що ці докази є належними та допустимими, такими, що узгоджуються з іншими доказами: табелями обліку робочого часу за січень, лютий і березень 2017 року, актом про відмову [PERSON] надати письмове пояснення та отримати заробітну плату 23 лютого 2017 року, відомістю про виплату заробітної плати працівникам ТОВ «Сервіс» за 20 січня 2017 року, яка не підписана [PERSON] як головним бухгалтером на виконання її посадових обовязків, та не містить її підпису про отримання у цей день заробітної плати разом з іншими працівниками, внаслідок чого кошти були депоновані, перевіркою додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 25-03-011/0305 від 13.04.2017 року, складеним за наслідками перевірки звернення [PERSON] стосовно неправомірного звільнення. Також не можна визнати обґрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що [PERSON] та [PERSON], які складали акт про відсутність на роботі головного бухгалтера [PERSON] з 14 год. 10 хв. 20 січня 2017 року, були відсутні на робочому місці згідно з табелем обліку використання робочого часу за січень 2017 року, оскільки встановлено, що вказані особи 20 січня 2017 року у другий половині дня були присутні в ТОВ «Сервіс» у звязку з видачею заробітної плати. Тому складені відповідачем акти безпідставно не були прийняті судом першої інстанції як належні та допустимі докази. За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки відбулося на підставі документів, які складені з порушенням трудового законодавства, не можна визнати обґрунтованим. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що звільнення відбулося з порушенням строків застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно до ч.1 ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. По справі встановлено, що [PERSON] була відсутня на роботі без поважних причин з 14 годин 20.01.2017 року і до 02.03.2017 року. Посилання суду на те, що про скоєння прогулу відповідачу стало відомо 24 січня 2017 року і саме з цього часу слід відраховувати встановлений законом місячний строк для застосування стягнення, є помилковим, оскільки питання звільнення за скоєний один прогул чи декілька, належить саме власникові підприємства. Під час розгляду справи судом не було надано доказів подання позивачкою заяви про звільнення за власним бажанням або за згодою сторін. Не ґрунтується на законі і висновок суду про порушення відповідачем норми ст.149 КЗпП України, відповідно до якої до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Посилання суду на те, що від позивача не витребувані пояснення, спростовуються наявними у справі доказами. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем вчинялися дії щодо відібрання пояснень у [PERSON], проте остання відмовилася їх надати. Той факт, що письмові пояснення позивачем надані не були, не позбавляв відповідача права застосовувати дисциплінарне стягнення. Частина друга ст.149 КЗпП України надає право власникові вибирати вид стягнення., а тому посилання суду першої інстанції на немотивованість застосування до позивача крайньої міри відповідальності за скоєне дисциплінарне правопорушення, є безпідставним. Відповідно до статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. По справі встановлено, що [PERSON], яка була звільнена з роботи за прогул з 20 січня 2017 року відповідно до наказу від 02 березня 2017 року, була відсутня на роботі з 14 годин 20.01.2017 року до 02.03.2017 року, і нарахована їй за січень 2017 року заробітна плата в розмірі 2656,50 грн. була депонована (а.с.71). Крім того, актами від 23 лютого 2017 року та від 09 березня 2017 року підтверджується, що [PERSON] відмовилась від отримання заробітної плати (а.с.74,86). З позовом до суду [PERSON] звернулась 10.04.2017 року, а 12.04.2017 року їй поштовим переказом виплачено 2656,50 грн. заробітної плати за січень 2017 року (а.с.72-73). У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч.4 ст.235 КЗпП). По справі встановлена відсутність вини власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки, оскільки [PERSON] була відсутня на роботі з 14 годин 20.01.2017 року до 02.03.2017 року, а згідно з актом за результатами перевірки наявності документів в ТОВ «Сервіс», була виявлена відсутність трудової книжки головного бухгалтера [PERSON] (а.с.64-65), а 9 березня 2017 року [PERSON] надала відповідачу трудову книжку, в якій було вчинено відповідний запис, після чого трудова книжка була повернута [PERSON], що підтверджується актом від 09.03.2017 року (а.с.86). [PERSON] в позовних заявах до суду також підтверджує факт отримання нею трудової книжки 09.03.2017 року (а.с.1,19, 95). Отже, підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення або у звязку із затримкою видачі трудової книжки відсутні. Враховуючи викладене вище, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу ТОВ «Сервіс» належить задовольнити, рішення Прилуцького міськрайонного суду від 28 вересня 2017 року скасувати та відмовити в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю Сервіс в повному обсязі, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права. Оскільки відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.5 Закону України „Про судовий збір [PERSON] звільнена від сплати судового збору по даній категорії позову, сплачений Товариством з обмеженою відповідальністю „Сервіс при подачі апеляційної скарги судовий збір в сумі 1408 грн. належить компенсувати йому за рахунок держави, згідно вимог ст. 88 ЦПК України

Outcome: dismissed