Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 04.03.2008 року між Акціонерним товариством «Комерційний Банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ZPJCA800000083 від 04.03.2008 року, за умовами якого Позивач надав відповідачу кредит у сумі 30697 доларів США, з відсотковою ставкою за користування кредитом у сумі 9.00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 01.01.2013 року. Відповідачем неналежним чином виконуються умови договору щодо погашення кредиту та інших передбачених договором платежів,станом на 08.10.2019 р.у відповідача наявна заборгованість перед банком у розмірі 163642,45 доларів США,яка складається з такого: - 20563,56 доларів США заборгованість за тілом кредиту - 3139,03 доларів США заборгованість за відсотками - 6798,38 доларів США заборгованість за комісією - 133131,48 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов*язаннь та не сплачена на день звернення позивача до суду. Посилаючись на приписи ст.509,526,610, 611,625,1049,1050,1054 ЦК України,позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості саме в розмірі 20573,56 доларів США, та судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 7782,98 гр. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено без виклику сторін. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Через канцелярію суду [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності та відмову в зв`язку із цим в задоволенні позову. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами,за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Клопотань від учасників справи не надходило. Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений не обгрунтовано задоволенню не підлягає на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Як передбачено ст.11 ЦК України,підставою виникнення цивільних правовідносин є,зокрема,правочини. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 04.03.2008 року між Акціонерним товариством «Комерційний Банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ZPJCA800000083 від 04.03.2008 року, за умовами якого Позивач надав відповідачу кредит у сумі 30697 доларів США, з відсотковою ставкою за користування кредитом у сумі 9.00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 01.01.2013 року, про що надано копію кредитно-заставного договору № ZPJCA800000083 від 04.03.2008 року. Як вбачається зі змісту ст. ст. 509, 526, 610, 611, 624, 625, 651, 1050 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином у строки та в порядку відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання Як встановлено судом та перевірено доказами, що відповідач в період дії договору свої зобов`язання за договором виконував невчасно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 08.10.2019 р.у відповідача наявна заборгованість перед банком у розмірі 163642,45 доларів США,яка складається з такого: - 20563,56 доларів США заборгованість за тілом кредиту - 3139,03 доларів США заборгованість за відсотками - 6798,38 доларів США заборгованість за комісією - 133131,48 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов*язаннь. Позивач просить суд стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 20563,56 доларів США. Відповідачем надано суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог заявлених до нього на підставі чого просив відмовити в задоволенні позову. Вирішуючи обґрунтованість заяви суд дійшов до висновку, що заявлене позивачем клопотання є обґрунтованим, таким, що ґрунтується на законі виходячи з наступного. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Так з розрахунку заборгованості по кредитному договору № ZPJCA800000083 від 04.03.2008 року видно, що відповідач отримав кредит в сумі 30697,90 доларів США яким користувався. Останій платіж відповідач здійснив 04.04.2010 року, а позивач звернувся до суду із позовом, майже через десять років - 12.11.2019 року. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За таких обставин, суд встановив, що позивачем при зверненні до суду із позовними вимогами пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed