Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Селидіввугілля» про відшкодування моральної шкоди та стягнення її індексації, посилаючись на те, що 19 лютого 2007 року на робочому місці з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він був травмований, за висновками МСЕК від 07 жовтня 2009 року йому встановлено 30% втрати професійної працездатності. Вважає, що йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив у 30000 грн., та просить стягнути з відповідача та суму її індексації. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 29 квітня 2015 року позов [PERSON] до державного підприємства «Селидіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, та стягнення індексації задоволено частково. Стягнуто з державного підприємства «Селидіввугілля» на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 9000 грн., в решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ДП «Селидіввугілля» судовий збір в сумі 243,60 грн. З вказаним рішення не погодився відповідач державне підприємство «Селидіввугілля» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: суд не залучив до участі в справі відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, суд безпідставно ухвалив рішення при відсутності довідки про встановлення ступеня втрати працездатності вперше, судом не встановлено фактів наявності втрат немайнового характеру позивачем, моральних чи фізичних страждань ним, причинного зв'язку між стражданнями та втратами, судом не проведено та в матеріалах справи відсутній висновок медико-соціальної експертизи. Представник відповідача державного підприємства «Селидіввугілля» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Вирішуючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи сторін, правильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачеві завдано моральну шкоду, яку має відшкодувати відповідач. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] з 03 січня 1983 року працював на підприємствах вугільної промисловості, в тому числі на підприємстві відповідача, виконуючи роботи в шкідливих умовах праці (а.с.7-9). 16 лютого 2007 року в ВП Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» з позивачем трапився нещасний випадок, про що 19 лютого 2007 року було складено акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 3 за формою Н-1 (а.с.11-12). Висновком МСЕК від 19 вересня 2007 року вперше [PERSON] встановлено 30% втрати професійної працездатності та третя групу інвалідності (а.с.68). 07 жовтня 2009 року висновком МСЕК позивачеві була повторно встановлена ступінь втрати професійної працездатності 30% і третю групу інвалідності (а.с.17). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 2371 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженими ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». При цьому з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Оскільки фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин, в зв'язку із зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником трудового каліцтва в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст.2371 КЗпП України. Таким чином, з огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд не залучив до участі в справі відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, не ґрунтуються на законі. Відповідачем не надано доказів щодо відсутності його вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди. Визначений судом розмір моральної шкоди 9000 грн. відповідає тяжкості ушкодження здоров'я позивача, характеру та тривалості моральних страждань позивача у зв'язку з травмою, отриманою в результаті нещасного випадку на виробництві, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, вини самого позивача у нещасному випадку. Суд врахував, що ушкодження здоров'я завдає фізичні та моральні страждання потерпілому, вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя, і, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, визначив такий розмір відшкодування моральної шкоди. Як зазначив Конституційний Суд України в п. 4.1. свого Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Доводи апелянта про те, що судом не встановлено фактів наявності втрат немайнового характеру позивачем, моральних чи фізичних страждань ним, причинного зв'язку між стражданнями та втратами, судом не проведено та в матеріалах справи відсутній висновок медико-соціальної експертизи, не заслуговують на увагу суду, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи щодо спричинення позивачеві моральної шкоди, доказам, що надані сторонами, дана належна оцінка. Спір вирішено на підставі наданих сторонами доказів у відповідності із нормами матеріального та процесуального законодавства. Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно ухвалив рішення при відсутності довідки про встановлення ступеня втрати працездатності вперше, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки позивачем було надано до позовної заяви довідку МСЕК від 07 жовтня 2009 року про повторне встановлення ступеню втрати професійної працездатності 30%, а в судове засідання апеляційного суду надано довідку МСЕК від 19 вересня 2007 року про встановлення вперше 30% втрати професійної працездатності. Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення в частині стягнення моральної шкоди. Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення в частині стягнення моральної шкоди немає. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення індексації моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано розрахунку сум індексації та належних і допустимих доказів на підтвердження цих сум. Але з таким висновком погодитись неможливо з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що за правилами ст. 1208 ЦК України підлягає індексації або збільшенню лише заробіток або дохід, що були втрачені потерпілим унаслідок втрати чи зменшення ним професійної або загальної працездатності, які стягуються щомісячними платежами та протягом тривалого часу. Як вбачається із рішення з відповідача на користь позивача стягнуто моральну шкоду в сумі 9000 грн., тобто відноситься до доходів, які мають разовий характер, а отже не підлягає індексації на підставі ч. 1 ст. 1208 ЦК України. Судом першої інстанції на вищенаведені обставини справи та положення закону не було звернуто увагу, внаслідок чого в цій частині винесено помилкове рішення, тому з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення індексації моральної шкоди слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Outcome: partial