Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

В лютому\~2021\~року представник\~позивача [PERSON] \~ [PERSON] \~звернувся до\~Фастівського міськрайонного\~суду Київської\~області з\~вищевказаним позовом,\~мотивуючи вимоги\~тим,\~що у зв`язку з порушенням [PERSON] умов Кредитного договору від 07.05.2015 року, скориставшись своїм правом на дострокове повернення частини позики (кредиту), що залишилась, в серпні 2016 року Банк звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з вимогою про стягнення кредитної заборгованості, що станом на 01.08.2016 року склала 36 985,03 грн. з яких: 24070,40 грн. - заборгованість за кредитом, 2 970,99 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5776,80 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 4167,20 грн. - штраф за прострочення за кредитом. Відповідно до заочного рішення Фастівського міськрайонного суду Київської від 26.10.2016 року по справі №381/3312/16-ц, позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] суму заборгованості по Кредитному договору від 07.05.2015 року в розмірі 36 985,03 грн., а також судовий збір в розмірі 1 378,00 грн. На підставі заочного рішення суду від 26.10.2016 року по справі №381/3312/16-ц, яке набрало законної сили, 13.12.2016 року Банком отримано Виконавчий лист №381/3312/16-ц та направлено його для примусового виконання до Фастівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області (відкрито виконавче провадження №57660597). Як зазначив представник позивача, [PERSON] \~не було\~відомо а\~ні про\~судовий розгляд,\~а ні\~про відкриття виконавчого провадження аж до початку 2019 року. За наслідками примусового виконання, 28.02.2019 року ВП №57660597 було завершено на підставі постанови Фастівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області. Як вбачається зі змісту вказаної постанови від 28.02.2019 року, борг в розмірі 36 985,03 грн., а також судовий збір в розмірі 1 378,00 грн., було сплачено [PERSON] в повному розмірі згідно Платіжного\~доручення №629\~від 15.02.2019\~року,\~що в\~силу вимог\~п.\~9\~ч.\~1\~ст.\~39,\~ст.\~40\~ЗУ «Про\~виконавче провадження»\~є безумовною\~підставою для\~закриття провадження. Тобто, станом на 28.02.2019 року [PERSON] виконала всі покладені на неї грошові зобов`язання перед Банком. Жодних інших офіційних вимог від Банку щодо погашення будь-якої іншої заборгованості з того часу [PERSON] не отримувала. Однак, отримавши Виписку по картковому рахунку через додаток «Приват 24» (Виписки), станом на 02.02.2021 року [PERSON] було виявлено, що за нею обліковується заборгованість за Кредитним договором від 07.05.2015 року в розмірі 49 305,54 грн., яка складається\~з розміру\~нарахованих відсотків\~за користування\~кредитом,\~відсотків за\~прострочений кредит\~та штрафів\~за прострочення\~за кредитом\~за період\~з серпня\~2016\~року по\~квітень 2020\~року,\~що суперечить\~вимогам ст.\~1050\~ЦК України.\~Крім цього\~звертає увагу\~на позицію Великої\~Палати ВС,\~викладеної в\~Постанові від\~28\~березня 2018\~року по\~справі №444/9519/12,\~позицію Великої\~Палати ВС\~згідно прийнятої\~Постанови від\~04\~липня 2018\~року по\~справі №310/11534/13-ц. Тому вважає, що починаючи з серпня 2016 року Банк втратив право нараховувати відсотки за користування кредитом в силу абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а так само право застосовувати до [PERSON] штрафні санкції у вигляді нарахування відсотків за прострочення виплати кредиту та штрафів, що було передбачено умовами Кредитного договору від 07.05.2015 року, оскільки останній достроково припинив свою дію одночасно з поданням Банком вищезгаданого позову. На підставі викладеного, позивач просив суд зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок та списати з [PERSON] всю суму неправомірно нарахованого боргу за період «серпень 2016 квітень 2020» в розмірі 49 305,54 грн., а також стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 6 500,00 грн. у відповідності до поданого попереднього розрахунку судових витрат позивача, при цьому надати позивачеві додатковий п`ятиденний строк для подання належних доказів понесених витрат. 13 травня 2021 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 10.06.2021 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Приватбанк, звертаючись у 2016 році до суду з позовною заявою про стягнення боргу з позивача, не був і не міг бути обізнаний про існування Постанов Великої Палати Верховного суду від 2018 року і вони не можуть поширювати свою дію на ці відносини. Постанови Великої Палати Верховного суду не являються нормативно-правовими або законодавчими актами. Та після їх ухвалення судами, Приватбанк не звертався до позивача з вимогою про повернення боргу, або з відповідним позовом. Тобто, мав всі підстави для нарахування відсотків та неустойки. Крім цього, Постанови Великої Палати Верховного суду від 2018 року, прямо не забороняють Банку нараховувати проценти, а лише регулюють порядок їх нарахування та стягнення, в разі звернення до суду. На підставі викладеного, просив в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 23 червня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Представник відповідача\~в останнє\~судове засідання\~не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81\~ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.\~76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Частиною 1 статті 1054\~ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як визначено в ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 07.05.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем [PERSON] було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт б/н, згідно якої [PERSON] отримала кредит у розмірі 28552,61 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом Погашення заборгованості відповідачем здійснюється, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця, шляхом надання банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту ст.ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Заочним рішенням\~Фастівського міськрайонного\~суду Київської\~області від\~26.10.2016\~у справі\~№ 381/3312816-ц\~(провадження\~№ 2/381/1255/16)\~стягнуто з[PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк»заборгованість у розмірі 36985,03 грн. та судовий збір у розмірі 1378,00 грн. При цьому, рішенням суду встановлено, що заборгованість виникла станом на 01.08.2016. 13 грудня 2016 року Фастівським міськрайонним судом Київської області на виконання вищевказаного рішення виданий виконавчий лист. 30.10.2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулись до виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження і Фастівським міськрайонним ВДВС ГТУЮ у Київській області 13.11.2018 винесено постанову про відкриття провадження. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2019, виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа виданого 13.12.2016 року закінчено в зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, згідно платіжного доручення №629 від 15.02.2019 року. Заочним рішенням\~Фастівського міськрайонного\~суду Київської\~області від\~26.10.2016\~у справі\~№381/3312/16-ц,\~було встановлено,\~що у\~2016\~році ПАТ\~КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про дострокове і повне повернення заборгованості за зобов`язанням. Позов було задоволено в повному обсязі, а отже мало місце дострокове стягнення заборгованості за вищевказаною Генеральною угодою. Позивачем надано\~суду докази\~на підтвердження\~виконання рішення\~суду в\~повному обсязі. При цьому, відповідач продовжував нараховувати [PERSON] відсотки за користування кредитним лімітом, відсотки за простроченим кредитом та штрафи за прострочення кредитом після серпня 2016 року (з моменту звернення до суду з вимогою дострокового погашення кредиту). Так, відповідно до положень абзацу 2 та 3 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування, і отримання відсотків за кредитним договором. Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 № 564/2199/15-ц (провадження №61- 2404св18) зазначив, що згідно з ст.\~611\~ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Пунктом 91 Постанови Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.\~1050\~ЦК Україниправо\~кредитодавця нараховувати\~передбачені договором\~проценти за\~кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 500/4127/16-ц (провадження №61-22142св18), правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання за договором таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом його визнання на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. У вказаній вище справі, банк як кредитор відповідно до статей 6, 627 ЦК України, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором (Генеральною угодою). Рішенням суду стягнуто вказану заборгованість. Рішення набрало законної сили і виконавче провадження з виконання цього рішення закінчене у зв`язку із стягненням боргу в повному обсязі. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що згідно з описаним вище заочним рішенням від 26.10.2016 у справі № 381/3312/16-ц, відповідач стягнув всю заборгованість за кредитним договором, а відповідно він змінив термін дії кредитного договору, що був обумовлений повним виконанням зобов`язань позичальником. Виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором підтверджено постановою про закінчення виконавчого провадження, що є чинною та не оскаржена сторонами виконавчого провадження. А тому суд вважає, що право відповідача нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припинилися після пред`явлення до позичальника вимоги щодо стягнення в судовому порядку заборгованості та ухвалення рішення з даного приводу. Таким чином, наданими позивачем доказами підтверджено виконання нею зобов`язання за кредитним договором, а саме: основне зобов`язання виконано у зв`язку з фактичним повним виконанням судового рішення [PERSON] , тобто сплати нею всієї суми заборгованості за цим договором, визначеним у рішенні суду. Отже, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджуються наданими суду письмовими доказами, обраний спосіб захисту її права відповідає змісту суб`єктивного права та характеру її порушення, а позовні вимоги ґрунтуються на положеннях закону, якими урегульовано спірні правовідносини, та умовах договору, укладеному між сторонами. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки з [PERSON] стягнуто борг у повному обсязі, тому кредитне зобов`язання припинилося, а тому позовні вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved