Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказувала, що мешкає в житловому будинку, що розташований за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Шкільна/пров. Бабаївський, 96/7. Безпосередньо в пров. Бабаївському відповідачем [PERSON] збудовано капітальну споруду у виді гаражу. Від виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області вона дізналася, що земельну ділянку площею 0,15 га, якою фактично є пров. Бабаївський в м. Люботин, було передано у користування [PERSON] на підставі відповідного рішення. Але в технічній документації на земельну ділянку, яку виготовив відповідач, було підроблено її підпис. Вона, [PERSON], та її родина проживають в своєму будинку з 1928 року, і всі минулі роки міська влада не дозволяла вести забудову у провулку Бабаївському, який виконую функцію відведення води з трьох прилеглих вулиць у прилеглі водойми. Але внаслідок забудови відповідачем території провулку вода з прилеглих вулиць тече до її подвір'я, що призвело до пошкодження фундаменту її житлового будинку, та відповідно викликало необхідність проведення його капітального ремонту. Іншою суттєвою обставиною є те, що гараж функціонує як станція технічного обслуговування автомобілів, в ньому використовуються промислові установки, що створює постійний гул в неї в будинку, та зниження напруги в електромережі, що призводить до виходу з ладу побутових електроприладів. До того ж, з гаражу прокладено каналізацію, з якої стічні води відповідач зливає до дамби, яка зєднує дві прилеглі водойми. Чинне законодавство передбачає право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва, здійсненого відповідачем, оскільки таким будівництвом порушуються її права як власника суміжної земельної ділянки, тому вона скористалась такою можливістю для відновлення своїх порушених прав. Ухвалою суду від 30 листопада 2018 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення 26 грудня 2018 року підготовчого засідання. Відповідач [PERSON] подав 26 грудня 2018 року відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі з тих підстав, що обставини, на які посилається позивач, фактично є цитуванням норм законодавства та судової практики з питань самочинного будівництва, та жодного доказу на підтвердження порушення її прав позивач не надала. Копію відзиву позивач [PERSON] отримала 28 грудня 2018 року та їй було забезпечено право на подання відповіді на відзив у визначений судом строк пять днів з дня отримання відзиву, про що їй було додатково розяснено в підготовчому засіданні, яке відбулось 26 грудня 2018 року. Однак, у визначений судом в ухвалі про відкриття провадження строк позивач [PERSON] відповідь на відзив у встановленому порядку до суду не подала. Третя особа Люботинська міська рада Харківської області отримала копії ухвали про відкриття провадження в справі та позовної заяви з усіма доданими до неї матеріалами 03 грудня 2018 року, але у визначений судом строк письмових пояснень не подала, лише обмежилася направленням до суду заяви від 21 грудня 2018 року про проведення розгляду справи за відсутності її представника. Інших письмових заяв по суті справи в межах підготовчого провадження сторонами не подано. Після постановлення судом 10 січня 2019 року ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті позивач [PERSON] подала до суду 08 лютого 2019 року відповідь на відзив. В судовому засіданні 19 лютого 2019 року судом було постановлено ухвалу про відмову в прийняття від позивача відповіді на відзив з доданими до неї доказами з підстав пропуску позивачем строку для їх подання та відсутності поважних причин неможливості подання такої заяви по суті справи у визначені строки. В судовому засіданні позивач [PERSON] виступила з промовою, в якій посилалась на обставини, викладені в позові, та додатково наголосила на тому, що їй заважає гуркіт, який утворюється під час використання відповідачем збудованого гаражу в якості СТО. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні, виступаючи з промовою, підтримав доводи, викладені у відзиві, та просив в задоволенні позову відмовити через неподання позивачем належних і допустимих доказів, які б підтверджували порушення її прав внаслідок здійсненого відповідачем будівництва. В судовому засіданні, вислухавши промови позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, посвідченим 16 жовтня 2002 року Другою державної нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 2-1016, являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Шкільна/пров. Бабаївський, 96/7. Позивач також являється власником земельних ділянок площею 0,10 га і 0,0661 га, розташованих за вказаною адресою, на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку ХР № 067778 від 26 жовтня 2004 року та ХР № 067779 від 26 жовтня 2004 року відповідно. Згідно з цими державними актами, а також відомостями, які містяться в технічному паспорті, виготовленому Люботинським БТІ станом на 24 вересня 2002 року на замовлення [PERSON], суміжними до земельних ділянок позивача [PERSON] являються землі Люботинська міська рада Харківської області та земельні ділянки власника [PERSON] по вул. Шкільна, 98 в м. Люботин. У відповіді від 20 липня 2018 року на запит позивача [PERSON] виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області повідомив про те, що у 2011 році [PERSON] було отримано рішення на оформлення земельної ділянки під будівництво та обслуговування гаражу, на якій ним здійснено самочинне будівництво гаражу до виготовлення відповідних документів на земельну ділянку. Здійснення будівництва гаражу на земельній ділянці за адресою: м. Люботин, вул. Шкільна (поблизу домоволодіння № 94 по вул. Шкільна), підтверджується технічним висновком від 21 грудня 2018 року з оцінки стану будівельних конструкцій індивідуального гаражу, складеним ТОВ «Архітекторське бюро Харківського району». Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затверджуваного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Відповідно до пункту 17 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, з підстав, передбачених ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України. Відповідно до положень ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Таким чином за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Згідно ч. 1 п. 22 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до ч.ч. 1, 3-5 п. 24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Положення ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачають можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14. Згідно ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] в позовній заяві стверджує, що порушення її прав внаслідок здійснення відповідачем самочинного будівництва гаражу виражається у пошкодження фундаменту належного їй житлового будинку водою, яка стікає до її подвір'я з трьох прилеглих вулиць. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В стадії підготовчого провадження [PERSON] було розяснено про необхідність подання суду доказів у виді висновків судових експертів на підтвердження тих обставин, що самочинне будівництво, здійснене [PERSON], призвело до зміни напрямку стоку дощових чи талих вод з прилеглих вулиць, і що такі води руйнують фундамент житлового будинку, який належить позивачу. Суд також розяснив позивачу, що у разі виникнення труднощів в отриманні та поданні суду відповідних письмових доказів, вона має право звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів, в тому числі призначення судової експертизи. Однак позивач не скористалась своїми процесуальними правами і обовязками та жодного доказу на підтвердження обставин порушення відповідачем її прав як власника суміжного домоволодіння. Отже, право власності позивача не порушено, а питання знесення самочинного будівництва за умови істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил здійснюється за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У цій справі органи державної влади або органи місцевого самоврядування з такими вимогами до суду не звертались. З огляду на викладене вище, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed