Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] з вимогами: визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER], який укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка зареєстрована в реєстрі за №2644, та [PERSON] недійсним; повернути сторони в майновий стан, який передував вчиненню правочину, шляхом витребування автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] з чужого незаконного володіння та повернення його у власність [PERSON] В процесі розгляду справи неодноразово уточнював позовні вимог, виклавши їх в останній редакції: визнати удаваним правочин, укладений [PERSON] на користь [PERSON] у формі довіреності від 24.10.2014 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського округу [PERSON] та зареєстрована у реєстрі за № 2644; встановити що 24.10.2014 року [PERSON] та [PERSON] мали намір фактично укласти договір застави, визнати укладеним між [PERSON] та [PERSON] договір застави від 24.10.2014 року недійсним із застосуванням правових наслідків його недійсності; визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER], який укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка зареєстрована в реєстрі за №2644, та [PERSON] недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] та повернути його у власність [PERSON] Свої вимоги обґрунтовував наступними обставинами: позивач вважає, що між ним та відповідачем [PERSON] укладено удаваний правочин у вигляді видачі довіреності від 24.10.2014р., виданої на імя [PERSON] на розпорядження автомобілем марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER], який є за своєю правовою природою договором застави, з урахуванням укладання договору застави відповідач [PERSON] здійснив неузгоджений з позивачем продаж спірного транспортного засобу своєму батьку [PERSON] за свідомо заниженою вартістю, який в подальшому здійснив відчуження транспортного засобу на користь [PERSON], спірний автомобіль підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. [PERSON] вчинив правочин всупереч інтересам довірителя, не виражав при цьому волю позивача, що спричинило настання несприятливих наслідків для позивача, позбавлення права власності на автомобіль, а не отримання будь-яких грошових коштів за продаж належного на праві власності авто через продаж автомобілю за заниженою вартістю. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], з вимогою про стягнення заборгованості за договором займу в вигляді розписки, неодноразово уточнював позовні вимоги, виклавши в останній редакції: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 155\~760, 04 грн., яка складається з:95 625 грн. - сума позики за розпискою; 5\~556,73 грн. - 3 % річних; 54 578, 31 грн. - інфляційні витрати. Свої вимоги обґрунтовував укладеним з [PERSON] договором займу у вигляді розписки, за якими останній отримав грошові кошти у розмірі 3\~750,00 доларів США. У встановлений у розписці строк грошові кошти не повернув, повернення грошових коштів можливе у судовому порядку. До судового засідання зявився представник позивач, заявлені позовні вимоги підтримали, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Представник відповідача [PERSON], який не визнав заявлені позовні вимоги за первісним позовом, підтримав зустрічну позовну заяву, просив задовольнити. [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову з наступних підстав: Судом встановлено, що 24.10.2014 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на транспортний засіб автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER]. 24.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір займу, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 3750 дол. США. Договір займу було укладено у простій письмовій формі у вигляді розписки, строк повернення встановлено сторонами до 24.11.2014 року, 24.10.2014 року [PERSON] було видано довіреність на розпорядження з правом продажу або міни автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER] на імя [PERSON], [PERSON], строком на три роки, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського округу [PERSON] реєс. № 2644. [PERSON] отримав в користування спірне майно, що підтвердив розпискою, складеною 24.10.2014 року, обставини визнані сторонами. У встановлений розпискою строк грошові кошти у розмірі 3750 дол. США. [PERSON] не були повернуті [PERSON] 13.02.2015 року [PERSON] зареєстрував право власності на спірний автомобіль на підставі довідки рахунку ААЕ №065437, яка видана 13.02.2015р. ТОВ «Віколь». 10.04.2015 року право власності на спірне майно було перереєстровано за [PERSON] 08.04.2015р. [PERSON] скасував довірність, видану на імя [PERSON], [PERSON] У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи представника позивача щодо укладення між сторонами удаваного договору у вигляді довіреності з метою приховання договору застави та настання несприятливих наслідків для позивача внаслідок цього. Положеннями статей 626628 ЦК України, встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства Відповідач та позивач досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Ознакою удаваного правочину є розбіжність між волею та її зовнішнім виявом. За удаваним правочином настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. Позивач видав довіреність - письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами ч. 3 ст. 244 ЦК України. За своєю юридичною сутністю видача довіреності є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам передбаченими в ст. 203 ЦК України. Видаючи довіреність позивач розумів наслідки своїх дій, оскільки неодноразово вчиняв такі правочини, що підтверджується матеріалами справи. Як вбачається з тексту довіреності, позивач уповноважив відповідачів розпоряджатися на власний розсуд спірним майном, у тому числі продавати та міняти. Відповідачі на власний розсуд розпорядилися спірним майном, діючи в органах МРЕВ на підставі довіреності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про заставу », заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном. Позивач добровільно передав відповідачу автомобіль. Згідно статті 13 Закону України «Про заставу» , договір застави повинен бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. У судовому засіданні позивач не довів, що спірне майно вийшло з його розпорядження, володіння не за власною волею. Сторонами визнається та не оспорюється факт укладення договору позики, зобовязання за яким не виконані. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 527 ЦК України, передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України, \~якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ст. 610 ЦК України,\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір процентів. За змістом ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 2 вказаного Декрету визначено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Також мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Позивач, передаючі Відповідачу грошові кошти у позику, не оплачував будь - які послуги, або будь - які товари, або що-небудь інше, тому норми законодавства, що регулюють використання іноземної валюти як засобу платежу не можуть бути застосовані до взаємовідносин позики. Отже, передання грошових коштів у позику на підставі договору, укладеному між фізичними особами - резидентами, у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Тобто, гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України, щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: partial