Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

В листопаді 2018 р. [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (відповідача), в якому просила поновити строк на оскарження наказу №844-34 від 17.11.2016 р., скасувати наказ №844-34 від 17.11.2016 р. про відрахування позивача з аспірантури Київського національного університету імені Тараса Шевченка - 1 року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 22.00.01- теорія та історія соціології). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.11.2015 р на підставі наказу №820-34 [PERSON] зараховано з 01.12.2015 р. до аспірантури Київського національного університету імені Тараса Шевченка з відривом від виробництва (спеціальність 22.00.01- теорія та історія соціології). На підставі рішення кафедри у зв`язку з невиконанням індивідуального плану вченою радою факультету соціології прийнято рішення, оформлене протоколом №4 від 26.10.2016 р., про відрахування позивача. Наказом №844-34 від 17.11.2016 р. позивача відраховано з аспірантури Київського національного університету імені Тараса Шевченка - 1 року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 22.00.01- теорія та історія соціології). Позивач не погоджується з підставою для відрахування з університету, оскільки в цей час в позивача будо загострення хвороби, вона проходила лікування, а тому фізично не змогла виконати план роботи аспіранта. Так, позивач не виконала індивідуальний план, оскільки має інвалідність третьої групи, зазначає, що аспіранти мають право на переривання навчання з поважних причин з подальшим його продовженням. Крім цього, витяг з протоколу засідання вченої ради №4 від 26.10.2016 р. не розкриває підстав, змісту та обсягу невиконання індивідуального плану. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що [PERSON] порушила умови угоди №332 від 01.12.2015 р. та умови Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. Вважає правомірним відрахування [PERSON] у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи. Звертає увагу, що позивач не зверталась до університету щодо продовження терміну навчання на час хвороби з метою виконання індивідуального плану. В судовому засіданні позивач позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просила його задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Ухвалою судді Кондратенко О.О. від 16.11.2018 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 07.08.2019 р. призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за позовом [PERSON] до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про скасування наказу про відрахування з вищого навчального закладу. Ухвалою судді Осаулова А.А. від 20.10.2020 р. призначено спрощене позовне провадження по цивільній справі з повідомленням учасників справи. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.11.2015 р на підставі наказу №820-34 [PERSON] зараховано з 01.12.2015 р. до аспірантури Київського національного університету імені Тараса Шевченка з відривом від виробництва (спеціальність 22.00.01- теорія та історія соціології). (а.с. 5) Згідно угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення в аспірантурі з відривом від виробництва №332 від 01.12.2015 р., за умовами якої Київський національний університет ім.. Т. Шевченка зобов`язується забезпечити якісну наукову підготовку аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом, а аспірант зобов`язується дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників, виконувати індивідуальний план роботи, звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану, подавати відділу підготовки та атестації науково-педагогічних кадрів індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи. (а.с. 7) Згідно індивідуального плану роботи аспіранта в графі «атестація науковим керівником за 1 рік навчання» зазначено, що у зв`язку з невиконанням індивідуального плану рекомендовано не атестувати аспіранта; в графі «висновок» зазначено, що у зв`язку з втратою наукової комунікації з кафедрою, що призвело до невиконання індивідуального плану та відсутністю контакту з науковим керівником - не атестувати. Згідно висновку експертів від 27.02.2020 р. рукописні записи у всіх графах в індивідуальному плані роботи аспіранта та загальному плані роботи та підпис під імені [PERSON] виконані не [PERSON] (а.с .79-85) Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Між тим, обставини, встановлені висновком експерта, не впливають на підстави позову позивача, оскільки позивач незгодна саме з підставою відрахування з урахуванням того, що внаслідок хвороби вона не виконала індивідуальний план. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернулась до суду з позовом з метою скасування наказу №844-34 від 17.11.2016 р. про відрахування з аспірантури Київського національного університету імені Тараса Шевченка - 1 року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 22.00.01- теорія та історія соціології). Відповідно до витягу №2 з протоколу №2 засідання вченої Ради КНУ ім.. Т. Шевченка від 07.09.2015 р. до повноважень вчених рад факультетів/інститутів доповнили приймати рішення про відрахування аспірантів, ад`юнктів, пошукувачів, докторантів за наслідками їхньої атестації. Згідно витягу з протоколу №4 засідання вченої ради факультету соціології КНУ ім.. Т. Шевченка від 26.10.2016 р. на підставі рішень кафедр та у зв`язку з невиконанням індивідуального плану вирішено відрахувати [PERSON] з аспірантури. (а.с. 8) Наказом №844-34 від 17.11.2016 р. позивача відраховано з аспірантури Київського національного університету імені Тараса Шевченка - 1 року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 22.00.01- теорія та історія соціології). (а.с. 6) Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Право на освіту закріплене у статті 2 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої нікому не може бути відмовлено у праві на освіту. Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556- VII «Про вищу освіту» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1556-VII) право на вищу освіту гарантується незалежно від віку, громадянства, місця проживання, статі, кольору шкіри, соціального і майнового стану, національності, мови, походження, стану здоров`я, ставлення до релігії, наявності судимості, а також від інших обставин. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття вищої освіти, крім випадків, встановлених Конституцією та законами України. Здобувачі вищої освіти - особи, які навчаються у вищому навчальному закладі на певному рівні вищої освіти з метою здобуття відповідного ступеня і кваліфікації (пункт 11 частини першої статті 1 Закону № 1556-VII). За змістом частини шостої статті 5 Закону № 1556-VII особа має право здобувати ступінь доктора філософії під час навчання в аспірантурі (ад`юнктурі). Згідно з частиною другою статті 5 Закону № 1556-VII здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою відповідної освітньої (освітньо-професійної чи освітньо-наукової) або наукової програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії; 5) доктор наук. Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 46 Закону № 1556-VII підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого навчального закладу; 4) невиконання навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом. Особа, відрахована з вищого навчального закладу до завершення навчання за відповідною освітньою програмою, має право на поновлення на навчання в межах ліцензованого обсягу вищого навчального закладу. Порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах, а також порядок надання їм академічної відпустки визначаються положенням, затвердженим центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Згідно з пунктом 16 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин) аспіранти і докторанти зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства, моральних, етичних норм поведінки; глибоко оволодівати знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю, підвищувати загальний культурний рівень; опанувати методологію проведення наукових досліджень; виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика; звітувати про хід виконання дисертації на засіданні кафедри, відділу, лабораторії, вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи; у встановлений термін захистити дисертацію або подати її спеціалізованій вченій раді; дотримуватися статуту і правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи. Згідно з пунктом 41 Положення № 309 аспірант працює за індивідуальним планом роботи, не менше ніж два рази на рік звітує про його виконання на засіданні кафедри, відділу, лабораторії і щорічно атестується науковим керівником. За результатами атестації відповідним наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи аспірант переводиться на наступний рік навчання або відраховується з аспірантури. Пунктом 22 Положення № 309 встановлено, що аспірант або докторант може бути відрахований з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Таким чином, у контексті пункту 1 частини першої статті 46 Закону № 1556-VII аспірантів може бути відраховано за таких підстав: грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу; за вчинення протиправних дій; за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин. Наведений перелік підстав відрахування є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 01 липня 2020 року у справі № 761/28416/17. Як стверджує позивач, поважною причиною щодо невиконання нею індивідуального плану є її хвороба. Судом встановлено, що позивач є особою з інвалідністю, хворіє на тяжкі захворювання. (а.с. 10, 11) Згідно п. 19 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин) до терміну навчання в аспірантурі або перебування в докторантурі не включається період хвороби (тривалістю понад один місяць), знаходження у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відсутність з інших поважних причин, передбачених законодавством України. Вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи оцінює обставини, що виключили можливість працювати над дисертацією, і визначає термін, на який продовжується навчання в аспірантурі або докторантурі (як правило, не більше одного року). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Між тим, позивачем не доведено обставин повідомлення відповідача про хворобу та неможливість виконання у зв`язку з цим індивідуального плану аспіранта. Свідок [PERSON] , яка була науковим керівником позивача, повідомила суду, що з позивачем було затверджено індивідуальний план на три роки, в першому півріччі позивач пройшла атестацію, з вересня по листопад 2016 р. не з`являлась на кафедру. В зв`язку з цим позивач була відрахована за невиконання індивідуального плану, текст дисертації нею наданий не був. Жодних документів щодо хвороби від позивача не надходило, позивачу пропонували взяти академічну відпустку, але вона не погодилась. Свідок [PERSON] повідомив суду, що дізнався про хворобу позивача вже після її відрахування. Позивач не виконувала план з вересня 2016 року, дисертацію не надала, що стало підставою для її відрахування. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач з вересня 2016 року не виконувала індивідуальний план аспіранта, на кафедру не з`являлась, внаслідок хвороби. Між тим, позивачем не доведено обставин повідомлення відповідача про хворобу та неможливість виконання у зв`язку з цим індивідуального плану, що свідчить про невиконання нею індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин, Судом враховано, що позивачем не оспорюються обставини невиконання індивідуального плану з вересня 2016 р. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про відрахування №844-34 від 17.11.2016 року, суд не вбачає.

Outcome: dismissed