Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач [PERSON] предявив до суду позов до Тернопільської міської ради про визнання за ним права власності на будівельні матеріали та роботи, які використані в процесі будівництва прибудови до власної квартири - № 82 по вул. Слівенська, 9 в м. Тернополі. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS]. Ще до оформлення права власності на дану квартиру до 2011 року [PERSON] було проведено добудову до вказаної квартири, однак попереднім власником не було узаконено права власності на добудову до вказаної квартири. На даний час Тернопільська міська рада відмовляється узаконити проведену ним добудову до квартири, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] суду пояснила, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Проте, Тернопільська міська рада не заперечує права власності на будівельні матеріали та роботи, які використані в процесі будівництва прибудови до квартири [ADDRESS], а лише вказує, що в даному випадку будівництво здійснене з порушенням вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема - без документа, який підтверджує право власності чи право користування земельною ділянкою, без документів, які дають право на забудову земельної ділянки та проведення будівельних робіт, відсутній документ про готовність обєкта до експлуатації. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в [INFO], підтверджує, що добудову до квартири [ADDRESS] здійснював [PERSON] Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, установив такі обставини: Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 59413925 від 19 травня 2016 року, квартира за адресою: м. Тернопіль, вул. Слівенська, будинок 9, квратира 82 на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору дарування від 17 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 653. Як вбачається з договору дарування від 17 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 653, [PERSON] передала [PERSON] безоплатно у власність в дарунок квартиру № 82 в будинку № 9, що знаходиться на вулиці Слівенська в м. Тернополі. Предмет договору, що дарується, складається з двохкімнатної квартири, житловою площею 25,9 кв.м., загальною 41,8 кв.м. Згідно технічного паспорта на квартиру № 82 в житловому будинку № 9 по вул. Слівенська в м. Тернополі від 17 жовтня 2016 року, житлова площа квартири 45,8 кв.м., загальна площа квартири 71,4 кв.м., кількість житлових кімнат 3. В результаті самочинної добудови загальна площа збільшилася на 29,6 кв.м., житлова площа на 19,9 кв.м. Відповідно до розписок мешканців будинку № 9 по вул. Слівенська в м. Тернополі [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], останні не заперечують проти добудови у багатоквартирному будинку до квартири [PERSON] - № 82, та введення в експлуатацію. Згідно Звіту про проведене науково-технічне обстеження обєкта архітектури самочинної прибудови довласної квартири у пятиповерховому житловому будинку на відповідність Державним будівельним нормам України від 25 жовтня 2016 року (експертний висновок № 1789:2016) встанволено, що прибудова до квартири №82 в житловому будинку № 9, що на вул. Слівенській в м. Тернополі та квартира відповідає архітектурним, будівельним, санітарно-технічним, екологічним, протипожежним вимогам, нормам і правилам. 27 вересня 2016 року головним спеціалістом-інспектором Відділу Державного архітектурно-будівельного контролю на [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 7 ст. 96 КУпАП, за фактом виконання будівельних робіт з добудови до багатоквартирного житлового будинку, а саме: квартири № 82 за адресою вул. Слівенська, 9 в м. Тернополі. На момент складення протоколу на обєкті збудовано: фундамент з бутового каменю, капітальні стіни з газоблоків до рівня стелі 1-го поверху та встановлено покрівлю з метало профілю, що проводились власними силами гр. [PERSON] без відповідних дозвільних документів органів держархбудконтролю, без проектної документації, затвердженої у встановленому законодавством порядку, чим порушено ч. 1 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Постанову КМУ від 13 квітня 2011 року № 466 (зі змінами) «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт». Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 05 жовтня 2016 року, виданого відділом Державного архітектурно-будівельного контролю, встановлено, що позаплановою перевіркою, проведеною 05 жовтня 2016 року встановлено, що на добудові до квартири № 82 будинку по вул. Слівенська, 9 в м. Тернополі будівельні роботи не проводяться. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до\~\~ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на будівельні матеріали та роботи, які використані в процесі будівництва прибудови до власної квартири - № 82 по вул. Слівенська, 9 в м. Тернополі, позивач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів того, що його права як власника вказаних будівельних матеріалів та робіт оспорюються або не визнаються іншою особою, зокрема, відповідачем Тернопільською міською радою. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються права особи, яка звертається до суду. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач є відповідальним за це. Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. <...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Виходячи зі змісту вказаних норм права, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Обставину невизнання або оспорювання відповідачем субєктивного права позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем - Тернопільською міською радою права позивача, а саме - право власності на будівельні матеріали та роботи, які використані в процесі будівництва прибудови до власної квартири - № 82 по вул. Слівенська, 9 в м. Тернополі, не заперечується та не оспорюється, а лише звертається увага на те, що в даному випадку будівництво здійснене з порушенням вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», у звязку з чим на [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 7 ст. 96 КУпАП, а тому суд приходить до переконання, що в силу ст. ст. 3, 10, 60 ЦПК України, позивач не довів належними та допустимими доказами факту порушення, невизнання або оспорювання його охоронюваних законом прав. За таких обставин, позов [PERSON] до Тернопільської міської ради про визнання права власності на будівельні матеріали та роботи до задоволення не підлягає. Окрім того, з позивача необхідно стягнути недоплачену суму судового збору. Так, згідно ч. 2 ст. 80 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. На момент пред'явлення позову встановити точну ціну позову було неможливо. За результатами проведеної будівельно-технічної експертизи № 11/17-22 від 01 лютого 2017 року, встановлено, що вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів, які були використані при будівництві прибудови до квартири [ADDRESS], становить 97\~273,79 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна. Відповідно до п.п. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 08 жовтня 2016 року) за подання позивачем фізичною особою або фізичною особою-підприємцемпозовної заяви майнового характеру, ставки судового збору встановлюються в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551 гривня 20 копійок) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6890 гривень). Отже, судовий збір, який підлягав сплаті при предявленні позову 972 грн. 74 коп. При предявленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп. Таким чином, з позивача необхідно стягнути недоплачений судовий збір в розмірі 421 грн. 53 коп. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 15, 331, 376, 392 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed