Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

В листопаді 2018 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом та після зміни предмету позову просив визнати недійсним договір дарування квартири № 6948 від 07.11.2018 року та скасувати запис №28791727 від 07 листопада 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачкою [PERSON] . Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що позивачка [PERSON] є єдиним та законним власником квартири [ADDRESS] - [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується рішеннями суду, які набрали законної сили, зокрема рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.10.2016 року у справі № 344/7614/15-ц та рішенням суду від 08.06.2018 року у справі № 344/6425/17. Зібравши весь необхідний пакет документів для здійснення оформлення права власності за позивачкою та скасування арешту на квартиру, отримавши документи в суді, позивачкою було подано до державного реєстратора документи, однак державний реєстратор повідомив, що невідомі йому особи через органи ДВС зняли арешт з квартири 07.11.2018 року, та в це й же день було укладено договір дарування квартири № 6948 від 07.11.2018 року, який завірений нотаріусом [PERSON] та в результаті укладення вказаного договору держаним нотаріусом було здійснено переоформлення права власності на нового власника [PERSON] . В результаті такий дій позивачка не може зареєструвати право власності на квартиру на своє ім`я та в повній мірі здійснювати своє право власності на квартиру. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що позовні вимоги відповідач не визнає, оскільки вважає, що [PERSON] на час укладення договору дарування квартири на ім`я [PERSON] є добросовісним набувачем та законним власником квартири [ADDRESS] . Спірну квартиру [PERSON] придбала у власність в результаті електронних торгів. За достовірність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відповідного оргау державної виконавчої служби. Права на нерухоме майно які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Припинення права власності [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору дарування не було зареєстровано, прилюдні торги на основі яких [PERSON] набула таке право власності не визнано недійсними, отже [PERSON] була власницею майна, тому мала право подарувати таке майно своїй дочці [PERSON] . Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та у заяві про зміну предмету спору, просив позов задоволити. Представники відповідачки в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення представників, ознайомившись із відзивом відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Обставини прийняття позивачем квартири у спадщину досліджено та встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, яким визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , скасовано запис №28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; витребувано від [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передано її [PERSON] (а.с.6-11). Судові рішення про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] - [ADDRESS] , скасування запису №28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно про державну реєстрацію права власності на цю квартиру, витребування від [PERSON] цієї квартири та передачу її [PERSON] , обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 26.12.2000 року квартира [ADDRESS] - [ADDRESS] належала [PERSON] Також ця квартира відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Личук Т.В. зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20 вересня 2000 року видано Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. Однак висновком експерта у кримінальній справі встановлено, що свідоцтво про право власності від 20 вересня 2000 року, видане Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , є підробленим. Судовими рішеннями також встановлено, що на підставі підроблених документів за договором купівлі - продажу квартири від 28 жовтня 2014 року [PERSON] відчужив на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка є спадковим майном після смерті [PERSON] , спадкоємцем якої є [PERSON] Встановлено, що спірна квартира вибула із володіння [PERSON] шляхом її відчуження [PERSON] , який не мав на це законних прав поза її волею як законного власника, тому витребував її від покупця [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.06.2018 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування запису про речові права третіх осіб та визнання права власності задоволено позов [PERSON] та скасовано запис № 15779941 від 04.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Вказане рішення залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.01.2019 року та набрало законної сили (а.с.13-14, 75-81). В постанові від 23.01.2019 року колегією суддів Івано-Франківського апеляційного суду зазначено, що набуття [PERSON] у власність на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим №208 від 04 серпня 2016 року на квартиру [ADDRESS] відповідно до ст.\~62\~ЗУ «Про\~виконавче провадження» та на підставі Акту про проведені електронні торги арештованого майна, є втручанням у право [PERSON] на мирне володіння майном, яке як встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, вибуло з її володіння не з її волі. Цим остаточним і законним рішенням суду відновлено право [PERSON] на її мирне володіння майном, тому не можна вважати, що наступні набуття за угодами, у тому числі із прилюдних торгів, позбавляє її абсолютного права на мирне володіння квартирою, яка набута за судовим рішенням. Згідно ч.4 ст.82\~ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.18\~ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадах, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,- і за її межами. Незважаючи на вказані рішення суду, про які [PERSON] було відомо, вона 07.11.2018 року відчужує квартиру [ADDRESS] - [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] на підставі договору дарування (а.с.49) та нотаріусом Горчак О.С. вносяться зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.50). За змістом статей 317, 318\~ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК). Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.\~388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №910/3496/17. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до частини другої та п`ятої статті 11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом частини першої статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до закріпленого в статті 387\~ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. За змістом ст.10\~ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, Законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою. У відповідності до ст.8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини проголошено право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України\~власник управі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, у тому числі шляхом захисту, за яким звернулася до суду позивач [PERSON] Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути обмежений в своїй власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»). Статтею 129\~Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. За змістом ст.\~44\~ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. У справах «Рябих проти Росії» та «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень. Відчуження майна позивача здійснено поза її волею, позивачка є законним власником квартири [ADDRESS] , а тому є всі підстави для скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачкою [PERSON] , оскільки саме наявність даного запису перешкоджає у реєстрації права власності за [PERSON] на підставі рішення суду від 13.10.2016 року. Щодо вимоги про визнання договору дарування недійсним, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст.\~228\~ЦК України,\~правочин вважається\~таким,\~що порушує\~публічний порядок,\~якщо він\~був спрямований\~на порушення\~конституційних прав\~і свобод\~людини і\~громадянина,\~знищення,\~пошкодження майна\~фізичної або\~юридичної особи,\~держави,\~Автономної Республіки\~Крим,\~територіальної громади,\~незаконне заволодіння\~ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Договір дарування укладений між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] є нікчемним, оскільки [PERSON] не була законним власником квартири та не мала права розпоряджатись квартирою. [PERSON] не була стороною вказаного договору, тому немає підстав для визнання договору недійсним, рішенням суду від 13.10.2016 року вже передано у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Належним способом захист права власності позивачки є скасування № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Щодо тверджень представників відповідача про те, що представник позивача не має повноважень на ведення справи в суді, то такі твердження є безпідставними, оскільки представником позивача у відповідності до ч. 4 ст. 62 ЦПК України надано ордер, свідоцтво адвоката дійсне. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені частково, тому з відповідачки також слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати у вигляді судового збору за одну з вимог в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі\~вищенаведеного,\~відповідно до\~ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~і основних\~свобод людини,\~ст.\~8,\~129\~Конституції України,\~ст.\~ст.\~215,\~228,\~317,\~318,\~319,\~328,\~330,\~387,\~388 ЦК України,

Outcome: partial