Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

В липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], в обґрунтування якого вказав наступне. 16.07.2013 р. він видав відповідачам довіреності на право керування та розпорядження належними йому транспортними засобами: - автобусом марки IVECO модель 35 С 13, р/н [NUMBER], вартістю 61\~249 грн.; - автобусом марки IVECO модель 35 С 13, р/н [NUMBER], вартістю 64\~887 грн. 29.05.2014 року відповідачі зняли з обліку та перемістили в невідоме місце вищевказані транспортні засоби, після чого 30.05.2014 року позивач скасував видані ним раніше довіреності, та направив відповідачам письмову вимогу про негайне повернення транспортних засобів разом із реєстраційними документами. Зазначені вимоги відповідачі залишили без реагування. Позивач зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідачів йому були спричинені збитки у вигляді упущеної вигоди через те, що він використовував належні йому автобуси для здійснення підприємницької діяльності, і була спричинена моральна шкода, що полягає у його душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідачів. Посилаючись на викладене, позивач просив: - витребувати у відповідачів вищевказані транспортні засоби; - стягнути з відповідачів на його користь упущену вигоду у сумі 16\~664,92 грн. та моральну шкоду у розмірі 5\~000 грн. В судовому засіданні позивач змінив підставу позову, та заявив клопотання про притягнення в якості співвідповідача по справі ПАТ «Мегабанк», і залишення без розгляду позовних вимог до відповідачів [PERSON], [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 16.07.2013 р. він видав відповідачу [PERSON] довіреність на право керування та розпорядження вищевказаними транспортними засобами. 29.05.2014 року відповідач зняв з обліку та передав їх відповідачу - ПАТ «Мегабанк». В подальшому, 30.05.2014 року позивач скасував видану ним раніше довіреність, після чого 04.06.2014 року він направив відповідачу [PERSON] письмову вимогу про негайне повернення транспортних засобів разом із реєстраційними документами на них, однак ці вимоги відповідач залишив без реагування. На даний час інший відповідач - ПАТ «Мегабанк» безпідставно утримує у себе належні позивачу автомобілі, при цьому між ними не було укладено договору про заставу, а відтак відсутні підстави для вилучення спірних автомобілів. Посилаючись на викладене, позивач просив: - витребувати у відповідачів [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» вищевказані транспортні засоби та реєстраційні документи на них; - стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь упущену вигоду у сумі 182 122,50 грн. та моральну шкоду у розмірі 5\~000 грн. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.11.2014 року в якості співвідповідача по справі було притягнуто ПАТ «Мегабанк» , а позовні вимоги [PERSON] до відповідачів [PERSON] та [PERSON] були залишені без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, вказаних у зміненій позовній заяві, та просили суд його задовольнити у повному обсязі Відповідачі у судовому засіданні позов не визнали посилаючись на його безпідставність, та подали свої письмові заперечення, які долучені до матеріалів даної справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 16.07.2013 року між [PERSON] з однієї сторони, та ПАТ «Мегабанк» з другої сторони, був укладений кредитний договір № 09-14/2013-МК-UAN, згідно якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 270\~000 грн., строком користування з 16.07.13 р. по 15.07.2016 р., та зі сплатою за користування грошовими коштами 23 % річних. У цей же день, 16.07.2013 року між [PERSON] як заставодавцем, з однієї сторони, та ПАТ «Мегабанк» як заставодержателем, з другої сторони, був укладений договір застави майна, згідно якого він забезпечує виконання [PERSON] його зобовязань за кредитним договором № 09-14/2013-МК-UAN. Згідно п. 1.2 цього договору застави є наступні транспортні засоби: - LEXUS LX 470, 2005 року випуску, р/н [NUMBER], вартістю 280\~615 грн.; - автобус марки IVECO модель 35 C 13, р/н [NUMBER], 2000 року випуску, вартістю 61\~249 грн.; - автобус марки IVECO модель 35 S 13, 2001 року випуску, р/н [NUMBER], вартістю 64\~887 грн. Відповідно до ст.ст. 509, 546 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав,\~\~встановлених Законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання згідно ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Пунктом 3.1. договору застави передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем основного зобовязання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет застави на підставі рішення суду, в позасудовому порядку згідно із законодавством України або на підставі виконавчого напису нотаріуса. При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку заставодержатель має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення (п. 3.2 договору застави): - набуття заставодержателем права власності на предмет застави в рахунок виконання заставодавцем основного зобовязання; - продаж предмета застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Пункт 3.3. договору застави визначає, що при зверненні стягнення на предмет застави заставодавець передає заставодержателю свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (свідоцтво про реєстрацію машини, технічний паспорт тощо), що підтверджує право власності на предмет застави, та доручає заставодержателю зняти транспортний засіб з обліку в державних органах реєстрації для подальшої реалізації. Відповідно до п. 2.1.12 договору застави не пізніше дня укладення цього договору застоводавець зобовязувався оформити на ім'я ПАТ «Мегабанк» нотаріально посвідчену довіреність за формою, наданою заставодержателем, якою надати право заставодержателю здійснювати від імені заставодавця всі передбачені законодавством дії стосовно розпорядження предметом застави, які заставодержатель має право вчиняти у випадку порушення застоводавцем основного зобовязання та цього договору, для відновлення своїх прав та усунення порушення. Судовим розглядом встановлено, що умови кредитного договору [PERSON] не виконував належним чином і має заборгованість, яка станом на 29.05.2014 року становила 280 652,01 грн., із яких: 242\~844.41 грн. заборгованість за кредитом, 19\~057,60 грн. сума процентів, і 18\~750 грн. штрафи. У звязку із цим, банк надсилав позичальнику вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 21.01.2014 р., від 10.02.2014 року, та від 19.02.2014 року, які були отримані позивачем по даній справі, що підтверджується наявними у справі копіями цих повідомлень та повідомленнями про їх отримання. Стаття 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів і реєстрацію обтяжень» визначає, що якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов'язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Судовим розглядом встановлено, що ПАТ «Мегабанк» своїм повідомленням-вимогою від 03.04.2014 р. повідомив [PERSON] про прийняте рішення, що у разі невиконання вимог банку на протязі 30-днів він має намір звернути стягнення на предмет застави у позасудовому порядку та вимагає передати заставлені транспортні засоби у володіння банку та провести дії, необхідні для їх продажу. У матеріалах справи наявні повідомлення про отримання [PERSON] вказаних вимог банку. Крім цього, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано звернення стягнення, що підтверджується наявним у справі Витягом № 43640828 від 06.03.14 р. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів і реєстрацію обтяжень» якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов'язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. В подальшому в порядку звернення стягнення на заставлені транспортні засоби, 29.05.2014 року водії [PERSON] та [PERSON], які керували вказаними автобусами, добровільно передали ці автобуси разом із реєстраційними документами на них, представникам ПАТ «Мегабанк», про що обули складені відповідні акти, копії яких наявні у матеріалах справи. Після чого спірні транспортні засоби були поставлені на збереження на автостоянку. З урахуванням викладеного та положень п. 3.3., п. 4.10 договору застави, суд приходить до висновку, що спірні транспортні засоби правомірно знаходяться у ПАТ «Мегабанк», як заставодержателя за договором застави від 16.07.2013 року, і були передані банку добровільно особами, уповноваженими позивачем, до вирішення питання щодо звернення стягнення на нього відповідно до діючого законодавства. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові Пленуму №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у пункті 19 дав наступні роз'яснення: застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, предявлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду у справі в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із такого, суд робить висновок, що позивач [PERSON] не довів факт незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння його майном відповідачем - ПАТ «Мегабанк». Крім цього, судовим розглядом встановлено, що відповідачу по даній справі [PERSON] спірні транспортні засоби не передавались і не перебувють у його володінні, а відтак в порядку ст. 387 ЦК України не можуть бути у нього витребувані. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи зі змісту вищевказаної норми закону для відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести: - протиправну поведінку особи, що завдала шкоду; - наявність моральної шкоди; - причинний звязок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою; - вину заподіювача шкоди. Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 22 ЦК України упущена вигода це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Проте, аналізуючи доводи позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди та упущеної вигоди, суд приходить до висновку, що він жодним чином не довів наявності підстав, які є обовязковими складовими для стягнення моральної шкоди та упущеної вигоди, та не підтвердив їх відповідними доказами, чим не виконав свій обовязок щодо доказування, який визначений ч.3 ст. 10 ЦПК України. За таких обставин суд знаходить позов [PERSON] необґрунтованим, недоведеним і таким, що не підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати йому не відшкодовуються через те, що суд у повному обсязі відмовив у задоволенні його позову.

Outcome: dismissed