Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 17 серпня 1996 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, 01 грудня 2006 року сторонами була придбана 1/2 частка нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки експерта приблизна ринкова вартість якого складає, станом на час подання позовної заяви, 56100 грн. - 69300 грн. У зв'язку з тим, що сторони не дійшли згоди на мирне врегулювання цього майнового спору, просить на підставі положень Сімейного кодексу України визнати за нею право власності на 1/2 частку 1/2 частини нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке складається з приміщень майстерні площею 33,0 кв.м. та ганку площею 11,9 кв.м. та становить ? частину всього нежитлового приміщення. В позовній заяві про збільшення позовних вимог, позивач також вказує, що нею за її особисті кошти, які були надані її батьком, разом з рідним братом, 27 травня 2011 року було придбано квартиру [ADDRESS] та вона є власницею 1/2 частки вказаної квартири. В обґрунтування своїх збільшених позовних вимог позивач посилається на фактичне припинення шлюбних відносин та окреме проживання з відповідачем з квітня 2011 року, що підтверджується рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року Тому вважає, що частина квартири, яку вона придбала за особисті кошти під час окремого проживання та припинення спільного господарства з відповідачем, є її особистою приватною власністю, та просить визнати її особистою приватною власністю 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Відповідач надав до суду письмові заперечення проти позову, згідно яких проти задоволення позову заперечував та повідомив, що нежитлове приміщення, яке є предметом спору, він придбав за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2006 року як суб'єкт господарювання для здійснення своєї підприємницької діяльності. Тому вважає, що відповідно до роз»яснень , наданих в п. 29 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, майно, яке придбане фізичною особою - підприємцем для здійснення підприємницької діяльності не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а відповідно до положень статті 57 Сімейного кодексу України, є особистою власністю його як фізичної особи - підприємця. В зустрічній позовній заяві, яка прийнята до розгляду судом з первісним позовом згідно ухвали Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року, [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/2 частку 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка придбана сторонами 27 травня 2011 року, посилаючись на те, що вказана квартира була придбана [PERSON] під час перебування з ним у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. При цьому представник позивача просила задовольнити первісні позовні вимоги, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-8/2012 від 19 вересня 2012 року. Також просила визнати особистою приватною власністю позивача [PERSON]/2 частку квартири [ADDRESS]. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити у зв»язку з тим, що рішенням Тернівського міського суду від 27 жовтня 2011 року про розірвання шлюбу між сторонами по справі, було встановлено факт припинення подружніх стосунків між сторонами з квітня 2011 року, а також недоведеністю відповідачем тієї обставини, що в придбання квартири було вкладено його особисті кошти. Відповідач та представник відповідача протягом часу розгляду справи на підставі наданих в судовому засіданні доказів заперечували проти задоволення первісного позову та збільшених позовних вимог, а також просили задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, в судовому засіданні 23 січня 2017 року відповідач заявив клопотання про подальший розгляд справи за відсутності його представника - адвоката Жмуренко А.В., та щодо первісних позовних вимог в дебатах висловив свою думку про те, що покладається на розсуд суду, а зустрічні позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі, та заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні надав в судовому засіданні пояснення, а також письмову заяву, згідно якої просив в подальшому розглядати справу без його участі як третьої особи, не висловивши при цьому свою думку з приводу позовних вимог, вважаючи, що його інтересів це не стосується. Суд, вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, представника позивача та третьої особи, дослідивши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи письмові докази, вислухавши пояснення свідків, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Згідно ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Щодо позовних вимог стосовно нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], суд приходить до наступного. В судовому засіданні судом встановлено, що з 17 серпня 1996 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року було розірвано (а.с.9). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 10). 08 листопада 2006 року відповідачем [PERSON] було придбано 1/2 частину нежитлового приміщення, яке розташовано в [ADDRESS], що складається з майстерні - залізо-бетон 33,0 кв.м., ганок - бетон 11,9 кв.м., що підтверджується договором купівлі - продажу від 08 листопада 2006 року, посвідченим Державним приватним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори (а.с. 11-12, 46). Право власності на вказане нежитлове приміщення - майстерню побутових послуг, було зареєстровано 01 грудня 2006 року за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Тернівське бюро технічної інвентаризації» № 12744961 від 04 грудня 2006 року (а.с. 13). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця від 06 серпня 1998 року [NUMBER], [PERSON] зареєстрований як фізична особа - підприємець (а.с. 38). Відповідач в судовому засіданні наполягав на тому, що майстерня, на 1/2 частку якої просить позивач визнати право власності, була придбана ним як фізичною особою-підприємцем для здійснення своєї підприємницької діяльності, а відтак, на його думку, майно, придбане та використовується підприємцем з метою одержання при бутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, а не як об'єкт спільної сумісної власності. В обґрунтування своєї позиції посилається на правовий висновок, зроблений Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13. В якості доказів, підтверджуючих використання відповідачем спірного нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], для здійснення своєї підприємницької діяльності, [PERSON] надав до матеріалів справи: рішення виконавчого комітету Тернівської міської ради №244 від 19 червня 2002 року про дозвіл проектування та реконструкцію житлової квартири під майстерню побутових послуг, де зазначено про надання [PERSON] як приватному підприємцю дозволу на реконструкцію житлової квартири [ADDRESS] під майстерню; рішення виконавчого комітету Тернівської міської ради № 424 про затвердження режиму роботи майстерні побутових послуг ПП [PERSON]; рішення виконавчого комітету Тернівської міської ради № 428 від 09 жовтня 2002 року про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію майстерні побутових послуг, акт здачі-прийому проектно-кошторисної документації від 30 липня 2002 року; №104 від 14 серпня 2002 року наданий ПП [PERSON] головним архітектором м. Тернівка щодо проекту «реконструкція квартири під майстерню за адресою: [ADDRESS]; договори: про постачання електричної енергії, про участь у витратах по забезпеченню домоволодіння та прибудинкової території, комунальних послуг; акти, постанову про притягнення [PERSON], до адміністративної відповідальності, тощо (а.с. 77-120). Разом з тим, вирішуючи зазначену частину позовних вимог, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права особистої приватної власності одного з подружжя. Майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України. Тобто, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Як вказувалося вище, судом по справі встановлено, що відповідач зареєструвався як фізична особа-підприємець під час перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі. Також, під час шлюбу позивач народила у 1998 році дитину, батьком якого є відповідач. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач здійснював свою комерційну діяльність в інтересах родини, оскільки основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин, таких як: ведення домашнього господарства та догляд за дитиною, самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частини нежитлового приміщення від 08 листопада 2006 року, що покупцем за цим договором є [PERSON], який діяв як фізична особа, а не фізична особа-підприємець. Правова позиція щодо правового режиму майна, яке придбане фізичною особою - підприємцем за часів перебування у зареєстрованому шлюбі та яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу, виходячи з принципу рівності прав подружжя, також викладена у рішенні Апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 18 листопада 2015 року при новому розгляді справи № 373/1706/13 після перегляду Верховним Судом України (постанова Верховним Судом України від 11 березня 2015 року по справі № 6-21цс15). Також, судом приймається до уваги, що Конституційний Суд України рішенням від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України, дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. В п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно висновку №17 судової будівельно-технічної експертизи від 19 серпня 2015 року, ринкова вартість на час виготовлення експертного висновку 1/2 частини спірного нежитлового приміщення (майстерні) становить 116560,00 грн. Виділити в натурі 1/4 частину цього нежитлового приміщення технічно неможливо, варіанти поділу не розроблялися (а.с. 129-150). У зв»язку з чим, під час здійснення поділу майна в судовому порядку, суд виходить з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна, що передбачено частиною другою статті 364 ЦК України. При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. В п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що 1/2 частина нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], яке використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, набуте сторонами за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, тобто є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і підлягає поділу між ними у спосіб, зазначеним позивачем у первісному позові, у зв»язку з чим у вказаній частині позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], що складається з приміщень майстерні залізо-бетон площею 33,0 кв.м., та ганку - бетон площею 11,9 кв.м., та становить 1/4 частину всього нежитлового приміщення.. Щодо позовних вимог позивача за первісним позовом, а також зустрічних позовних вимог, предметом яких є квартира [ADDRESS], на 1/2 частку 1/2 частини якої просить визнати право власності відповідач у своєму зустрічному позові, та 1/2 частину якої, позивач просить визнати за нею право особистої власності, суд приходить до наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON] (продавець), продала [PERSON] та [PERSON] (покупці), рівними частками кожному, належну продавцю на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Даний договір зареєстровано в реєстрі №503 (а.с.54,65). 27 травня 2011 року [PERSON] надав нотаріально засвідчену згоду подружжя своїй дружині [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 166). Відповідач у зустрічному позові зазначає, що 1/2 частка зазначеної квартири належить сторонам на праві спільної сумісної власності та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому просить визнати за ним право власності на 1/2 частку 1/2 частини спірної квартири. Як зазначає позивач, вона після припинення фактичних шлюбних стосунків з відповідачем у квітні 2011 року за свої особисті грошові кошти, отримані від батька, разом зі своїм братом [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що частина квартири нею придбана після припинення ведення спільного господарства та єдиного сімейного бюджету з відповідачем, просить в задоволенні зустрічного позову відмовити та визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку спірної квартири. В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. В статті 57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 07 листопада 2011 року. З рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року по справі № 2-540/2011 вбачається, що фактичні шлюбні відносини сторін припинені у квітні 2011 року. При цьому, судом враховується, що вказана справа розглядалася за позовом [PERSON], в якому він прямо вказав, що фактичне припинення сімейних відносин та подружніх стосунків з [PERSON] саме в квітні 2011 року. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням по цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, факт припинення шлюбних відносин сторін у квітні 2011 року є преюдиціальним, тобто таким, що підтверджується відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили. Разом з тим, суд не приймає до уваги посилання відповідача за первісним позовом на нотаріально засвідчену згоду подружжя на укладення [PERSON] договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] від 27 травня 2011 року, оскільки зазначена згода подружжя на укладення договору була надана під час фактичного припинення сімейний відносин між позивачем та відповідачем і є формальністю, яка вимагається приписами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, та 27 травня 2011 року вона посвідчила згоду подружжя на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В згоді подружжя вона помилково записала невірний номер актового запису про шлюб між [PERSON] та [PERSON] В книзі реєстрації нотаріальних дій за 2011 рік під № 503 - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27 травня 2011 року, під № 504 - посвідчення копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27 травня 2011 року, під № 505 - інша нотаріальна дія, під № 506 - згода подружжя на укладення договору, але з початку була отримана згода подружжя а вже потім був укладений договір купівлі-продажу. Вона готувала всі документи, громадяни розписалися в документах, а потім вона документи реєструвала. Слід зазначити, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що стороною позивача в судовому засіданні доведено, що спірне майно було придбане [PERSON] після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, а позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що джерелом набуття вказаного спірного майна були його особисті кошти, або спільні грошові кошти подружжя. У зв»язку з чим, суд дійшов до висновку, щовимоги зустрічного позову відповідача про визнання права власності на 1/2 частку 1/2 частини квартири [ADDRESS] є необґрунтованими, не підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, та задоволенню не підлягають. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] в цій частині законні, обґрунтовані та доведені належними і допустимими доказами у справі, тому необхідно визнати особистою приватною власністю [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Аналогічна правова позиція щодо визнання права приватної власності на майно висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року по справі № 6-612цс15. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені по справі витрати по сплаті судового збору в сумі 557 грн. 10 коп., сплачений позивачем при зверненні з позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved