Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

В лютому 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області, [PERSON] про визнання протиправним, часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], якій остання успадкувала після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Обумовлений житловий будинок розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,1769 га, до складу якої входять земельні ділянки за двома цільовими призначеннями, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого на ім'я [PERSON] Проте, оформити своє право на спадщину на вищевказану земельну ділянку позивач позбавлена можливості, оскільки вона була надана спадкодавцю з чисельними порушеннями вимог діючого на той час законодавства. Оскільки внести зміни або виправлення в рішення органу місцевого самоврядування та до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, неможливо, позивач просила про скасування оскаржуваного рішення № 20 від 19.01.1993 року, а також визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа - державного акту на право приватної власності на землю від 17.02.1993 року № 410. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та повне визнання позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду, просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] Представник третьої особи без самостійних вимог - Управління Держземагенства у Вознесенському районі в судове засідання не з'явився. У заяві на адресу суду позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] ( до зміни нумерації - 129, 141), відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.09.2010 року Державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області. 17.02.1993 року на ім'я попереднього власника будинку [PERSON] Вознесенською міською радою Миколаївської області на підставі рішення за № 20 від 19.01.1993 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 410. Згідно даного акта [PERSON] набув у власність земельну ділянку, загальною площею 0,1769 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Проте, визначення площі земельних ділянок за різними цільовими призначеннями, їх конфігурацію обумовлений документ не містить. Разом з тим, за рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради за № 20 від 19.01.1993 року, яким вирішувалося питання щодо передачі в приватну власність громадянам земельних ділянок для обслуговування житлових будинків, [PERSON] була передана у приватну власність земельна площею 1 000 кв.м., земельна ділянка площею 769 кв.м. була залишена у його тимчасовому користуванні. Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право. Документом, що посвідчує право власності або право постійного користування землею, є державний акт, який видається та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. При цьому, виходячи з положень ст. 17 ЗК України, підставою для видання державного акту на право приватної власності на землю, є відповідне рішення органу виконавчої влади (місцевого самоврядування), прийняте в межах своєї компетенції для: - ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з ст. 52 ЗК України, - ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з ст. 56 цього Кодексу, - будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із ст.ст. 57,67 ЗК України. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно - кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації тощо). Проте орган місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинним на той час Земельним кодексом України повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, таких обставин не врахував, допустив порушення ст.ст. 6, 17,19, 22,56 ЗК України 1990 року. Таким чином прийнятий відповідачем акт в цій частині порушує права позивача в сфері земельно-правових відносин. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 вищевказаного Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року). Обставини справи, зокрема смерть власника земельної ділянки вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваного рішення органом, що його прийняв. Тому суд прийшов до висновку, що рішення в оскаржуваній частині, як протиправне, підлягає скасуванню в судовому порядку. За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним й виданий на підставі оскаржуваного рішення державний акт на право приватної власності на землю.

Outcome: approved