Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що з 1964 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], від якого [INFO] народила дочку [PERSON] (відповідачку в цій справі), а в жовтні того ж року зареєструвала з ним шлюб. За час спільного проживання вони збудували жилий будинок з обслуговуючими будівлями та спорудами на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], яка була надана забудовнику на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 23.08.1966р. В 1995 році домоволодіння було прийнято в експлуатацію та видано свідоцтво про право особистої власності на будівлю на ім'я [PERSON], який помер [INFO]. Вважає спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя й просить визнати за нею право власності на 1/ 2 частину будинку. Відповідачка до судового засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Під час попереднього судового засідання позов не визнала, пояснивши, що залишила б увесь будинок матері, якби та не мала наміру передати його своєму сину (брату відповідачки), який нещодавно звільнився з місць позбавлення волі. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 20.10.1967 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] (а.с.14), якому рішенням виконкому Іллічівської райради депутатів трудящих від 27.07.1966 року була відведена земельна ділянка по [ADDRESS] площею 438 кв. м. (а.с.8) та на підставі договору від 23.08.1966 року передана в безстрокове користування для будівництва індивідуального жилого будинку (а.с.7), дозвіл на будівництво якого 24 серпня 1966 року (а.с.10). За даними Маріупольського БТІ будинок складається з житлового будинку літ.А-1, 1970 року забудови, житловою площею - 39, 8 кв.м., нежитлової прибудови літ. А 1-1, 1966 року забудови, прибудови літ. А-1, а2-1, а3-1, загальною площею - 96, 0 кв.м., погребу з шийкою літ. Д/п, 1967 року забудови, убиральні літ. Г-1, 1990 року забудови, гаражу літ. Е-1, 1981 року забудови, сараю літ. Ж-1, 1980 року забудови, літнього душу літ. И-1, вимощення І, огорожі № 1, № 1, воріт № 3 (а.с.25) Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 14 червня 1995р. № 201 затверджено акт про прийняття будинку в експлуатацію, а 10 липня того ж року чоловіку позивачка видано свідоцтво про право власності на будівлю за № 357. [INFO] [PERSON] помер (а.с.49), його спадкоємцями є сторони в цій справі, котрі у встановленому законом порядку прийняли спадщину. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час завершення його будівництва. 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, згідно з пунктами 6, 7 якої підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до цієї Інструкції). Згідно з пунктом 14 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, зокрема, є нотаріально посвідчений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Тобто сам по собі договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для зазначених цілей не є правовстановлюючим документом на будинок і набуває статусу такого документу лише за наявності акту про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1995 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Той факт, що нежила прибудова А1-1 та погріб з шийкою Д/п були збудовані в 1966р. і в 1967р., відповідно, не впливає на рівність часток подружжя [PERSON] у праві власності на будинок, що разом з усіма службовими будівлями й спорудами набув статусу об'єкта нерухомого майна в 1995 році, тобто під час їх перебування в зареєстрованому шлюбі. Крім того, позивачка стверджує, що жила з чоловіком однією сімє'ю з 1964 року і внаслідок спільної праці, об'єднавши трудові зусилля й доходи, вони разом збудували спочатку тимчасове житло, яке зараз є нежилою прибудовою А1-1, а в подальшому - будинок та інші будівлі. Ці обставини не заперечувалися відповідачкою і підтверджуються, принаймні, фактом її народження [INFO], тобто до реєстрації батьками шлюбу. За чинним на той час законодавством майнові відносини між чоловіком і жінкою, що спільно проживали без шлюбу, вважалися цивільними, а не сімейними і регулювалися нормами цивільного законодавства. За змістом ст. 112 ЦК Української РСР майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). При цьому спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, тощо. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Розмір частки учасника спільної сумісної власності в такому разі визначається ступенем його трудової участі. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. На підставі викладеного,

Outcome: approved