Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

В квітні 2017 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до Донецького державного університету управління про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. В обґрунтування позову зазначила, що з 02 вересня 2013 року працювала в Донецькому державному університеті управління на посаді старшого викладача. 20 червня 2014 року позивачка народила сина [PERSON]. Так, ректором Донецького державного університету управління було видано наказ №669 від 11 серпня 2014 року «Про надання відпустки», відповідно до якого позивачці було надано соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Період відпустки вказаний з 11 серпня 2014 року по 20 червня 2017 року. 24 березня 2017 року позивачка забрала свою трудову книжку з відділу кадрів Донецького державного університету управління в м.Донецьку та з метою зясування процедури продовження соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею чотирьох років, однак дізналась, що її було звільнено у січні 2015 року на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України: «Відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці». Номер та дата наказу позивачці невідомі. Проведене звільнення вважає незаконним, вказуючи на те, що відділом кадрів відповідача її не було повідомлено про необхідність зявитись до Донецького державного університету управління в м.Маріуполі, оскільки на час переведення роботодавця з м.Донецька до м.Маріуполя, ДП «Укрпошта» призупинила відправлення листів у містах зони АТО, а всі особові справи працівників університету залишились в м.Донецьку. Позивачці не було вручено копію наказу про її звільнення, а також не вручено трудову книжку, що підтверджується отриманням нею трудової книжки в приміщеннях Донецького державного університету управління в м.Донецьку. Зазначає, що відповідачем було порушено вимоги ст.184 ч.3 КЗпП України, оскільки звільнення вагітних жінок і жінок,які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. На час звільнення позивачки, дитина [PERSON] не досяг трирічного віку та установа відповідача ліквідована не була, а лише змінила місце здійснення діяльності. На підставі зазначеного позивачка просила визнати незаконним та скасувати наказ «Про звільнення працівника» та поновити її на посаді старшого викладача. Позивачка та її представник в судове засідання не зявились, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Представники позивача [PERSON] в судове засідання не зявилась, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає та заперечує проти його задоволення. Відповідно до наданих письмових заперечень, з липня 2014 року по 18 листопада 2014 року відповідач знаходився на тимчасово непідконтрольній Україні території - в місті Донецьку. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 18 листопада 2014 року № 1348 «Про організацію освітнього процесу в Донецькому державному університеті управління», відповідач з 01 грудня 2014 року розміщується та проводить свою освітню діяльність в м. Маріуполі. На цей час, з початку збройного конфлікту відповідач зазнав втрати матеріальних та нематеріальних цінностей, які обліковуються на балансі відповідача та належать до сфери Управління Міністерства світи і науки України, у тому числі й документація відділу кадрів: особові справи співробітників, особові картки за формою П-2, оригінали трудових книжок співробітників, обліково - звітна документація з кадрового діловодства. Станом на 01 грудня 2014 року в своєму розпорядженні відповідач мав список співробітників тільки в електронному вигляді із зазначенням посад та посадового окладу, а домашні адреси, контактні телефони, відомості про знаходження або не знаходження працівників у відпустках були відсутні. 12 січня 2015 року на сайті Донецького державного університету управління було розміщене повідомлення-інформування, в якому йдеться про необхідність працівникам з'явитись до Донецького державного університету управління в м. Маріуполі, зв'язатися по телефону або написати на електронну адресу для вирішення питання щодо подальшого продовження роботи в університеті. У в зв'язку з тим, що з липня 2014 року на території м. Донецька знаходилась терористична організація «Донецька народна республіка», установи поштового зв'язку не працювали. Оскільки позивачка не надала свою згоду працювати в ДонДУУ в м. Маріуполь, її звільнили законно. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивачка з 02 вересня 2013 року перебувала в трудових відносинах з Донецьким державним університетом управління та займала посаду старшого викладача, що підтверджується записами в її трудовій книжці. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-НО № 579755 у [PERSON] народилась дитина [PERSON], 20 червня 2017 року. Наказом ректора Донецького державного університету управління № 669 від 11 серпня 2014 року «Про надання відпустки», позивачці було надано соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, період відпустки з 11 серпня 2014 року по 20 червня 2017 року. Вказана обставина визнана відповідачем. Судом встановлено та це не оспорюються сторонами, що з липня 2014 року по 18 листопада 2014 року Донецький державний університет управління знаходився на тимчасово непідконтрольній Україні території - в місті Донецьку. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 18 листопада 2014 року № 1348 «Про організацію освітнього процесу в Донецькому державному університеті управління», відповідача з 01 грудня 2014 року розміщено для проведення освітньої діяльності в м. Маріуполі. Відповідно до наказу в.о.ректора Донецького державного університету управління №4-к від 19 січня 2015 року, на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України у звязку із відмовою від переведення на роботу в м.Маріуполь разом з університетом, [PERSON] звільнено 19 січня 2015 року з посади старшого викладача. Сторонами також не оспорюються факт того, що вказаний наказ та трудова книжка позивачці вручені відділом кадрів Донецького державного університету управління не булі. При надані оцінки вказаним доказам суд виходить з наступних положень діючого законодавства. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Твердження позивачки про те, що трудову книжку вона отримала 24 березня 2017 року, а наказ про звільнення нею доси не отриманий, відповідачем не спростоване, а отже підстави для відмови у поновленні строку звернення до суду з позовом про визнання наказу незаконним відсутні. Пунктом 6 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є: відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Між тим, відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Відповідно до роз'яснень, викладених у постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» (пункт 17) правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом) про його тимчасову непрацездатність. Суд з урахуванням обставин справи, зокрема - відсутності особистої заяви [PERSON] про звільнення, отримання нею трудової книжки лише 24 березня 2017 року, за відсутності інших письмових доказів на підтвердження погодження останньої на звільнення, приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулося без дотримання вимог ч.3 ст.184 КЗпПУ, в порушення встановленої трудовим законодавством процедури, тому наказ відповідача про її звільнення повинен бути визнаний незаконним, а позивачка має бути поновлена на роботі. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 640 грн. На підставі ст.36,184 КЗпП України,

Outcome: approved