Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона спільно з відповідачем [PERSON] має малолітню дитину [PERSON], [INFO]. За рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року шлюб з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, а з відповідача за рішенням суду було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів). Після припинення шлюбу вона разом з дитиною за нотаріально посвідченою заявою відповідача про дозвіл тимчасово виїхати за кордон дитині, виїхала в м.Воскрєсєнск Московської області Російської Федерації, де має намір працювати та постійно проживати разом з дитиною в Російській Федерації. Для досягнення вказаної мети вона здала комплексний іспит для отримання відповідних дозволів на проживання в Російській Федерації, офіційно працевлаштувалась, отримала страховий поліс на медичну допомогу, уклала договір про освіту по основній програмі дошкільної освіти для влаштування сина в дитячий садок, орендує житло. В кінці квітня у дитини закінчується строк перебування в Російській Федерації і його необхідно везти в Україну, а потім знову оформляти йому документи для виїзду, виїжджати з ним в РФ, на що потрібна згода батька, але батько дитини не дає згоди на його виїзд за межі України, тим самим ігноруючи інтереси самої дитини. Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляється від надання згоди на виїзд сина за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини, з метою захисту прав сина вона вимушена звернутись до суду з позовом про надання дозволу на його виїзд на постійне проживання за кордон та оформлення документів на виїзд без згоди та супроводу батька. Посилаючись на обставини і підстави, викладені в позовній заяві, позивачка просила суд постановити рішення, яким дозволити виїзд дитини [PERSON], [INFO], на постійне проживання до Російської Федерації разом з матірю [PERSON] та оформлення документів на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 71). Представник позивача [PERSON], [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.44, 67) в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник третьої особи Миргородської районної державної адміністрації [PERSON], що діє на підставі довіреності, вважав, що позов підлягає до задоволення, оскільки в інтересах дитини проживати разом з матірю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України та через оголошення на офіційному сайті Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, яке було розміщене 19 березня 2018 року та 29 березня 2018 року, що відповідає вимогам п. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.56, 66, 76, 77 ). Відповідно до правил ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних доказів у справі, ухваливши заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 01 листопада 2012 року по 20 липня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року про розірвання шлюбу (а.с.39). Сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (ас. 7). На даний час позивач [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] проживає в [INFO] РФ, де остання має офіційну роботу, орендує житло, отримала поліс медичного страхування, уклала договір про освіту по освітній програмі дошкільної освіти, влаштувала дитину в дитячий садок і має намір залишитися на постійне місце проживання в Російській Федерації (а.с. 8-31). Згідно з ст.9 Сімейного Кодексу України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Питання надання дозволу на виїзд за кордон та оформлення проїзного документу неповнолітнього сина сторонами в позасудовому порядку не врегульовано. В судовому засіданні знайшла своє підтвердження неможливість в добровільному порядку вирішення спору між сторонами, оскільки [PERSON], батько малолітнього [PERSON] на даний час засуджений до покарання не повязаного з позбавленням волі, але ухиляється від покарання у звязку з чим розшукується Миргородським ВП ГУНП в Полтавській області (а.с. 36). Пункт 2 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції «Про права людини» передбачає, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. Відповідно до ст.313 ЦК України, п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди одного з батьків та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 зазначеної статті Сімейного кодексу регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989г., яка ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 150 СК України визначає обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обовязок піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України, але згідно даних закордонного паспорту позивача, останній дозволено тимчасове проживання на території Російської Федерації до 03 листопада 2019 року, суд вважає передчасним надання дозволу на виїзд дитини до Російської Федерації на постійне проживання і приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон без згоди батька строком до 03.11.2019 і оформлення документів на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON].

Outcome: partial