Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «БТА БАНК» (далі по тексту - відповідач-1, Банк) та товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі по тексту - відповідач-2) про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором у зв'язку із його виконанням, визнання припиненими поруки та іпотеки у зв'язку із припиненням основного зобов'язання. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.10.2006 року між [PERSON] та ВАТ «Український кредитно-торговий банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА БАНК») було укладено кредитний договір № 020/06к, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 126000,00 доларів США на строк до 30.10.2021 року зі сплатою 13 % річних. Позивач кредитні кошти отримала в касі банку. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору між позивачем та Банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежилі приміщення (в літ. В): з приміщення № 1 по приміщення 12 (групи приміщень № 20а) загальною площею 91,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30.05.2011 року було стягнуто з позивача на користь банку 1032129,62 грн. заборгованості за кредитним договором, яка складалась з: 932147,00 грн. заборгованості за кредитом та 99982,29 грн. заборгованості за відсотками. У виконавчому провадженні, відкритому на підставі вказаного рішення суду стягувачеві - відповідачу-1 було передано земельні ділянки у Васильківському районі Київської області в с. Липовий Скиток на загальну суму 711860,00 грн. та особисто [PERSON] було перераховано грошові кошти в сумі 427004,63 грн., які державним виконавцем були скеровані стягувачу. В подальшому, державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення на підставі виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом міста Києва. Позивач вважала, що нею було виконано грошове зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі. Також зазначала, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.06.2015 року, яке набрало законної сили, було відмовлено ТОВ «Кредитні ініціативи» в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором. Окрім того, позивач посилалась на те, що за договором факторингу від 03.04.2014 року ПАТ «БТА БАНК» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Кредитні ініціативи». Згідно з витягом з реєстру сума боргу позивача, яка була відступлена складала 4153,74 долари США, проте на підставі виконавчого напису нотаріуса було відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на заставлене майно в [ADDRESS]. Позивач вважала, що оскільки стягувач в особі ТОВ «Кредитні ініціативи» вже вчиняє звернення на предмет іпотеки за кредитним договором, то фактично відбувається подвійне стягнення за одним і тим самим кредитним договором. Посилаючись на викладене, позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 526 та 599 ЦК України просила суд припинити правовідносини за кредитним договором № 020/06к від 30.10.2006 року, який укладено між [PERSON] та ВАТ «Український кредитно-торговий банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА БАНК») у зв'язку із виконанням зобов'язань за кредитним договором, а також визнати припиненим договір поруки № 020/06к від 30.10.2006 року, який було укладено між поручителем - [PERSON], позичальником - [PERSON] та ВАТ «Український кредитно-торговий банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА БАНК»), у зв'язку із припиненням основного зобов'язання та визнати припиненим договір іпотеки від 30.10.2006 року, який зареєстровано в реєстрі за № 4214 та укладено між [PERSON] та ВАТ «Український кредитно-торговий банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА БАНК»), у зв'язку із припиненням основного зобов'язання. Також 23.08.2017 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких він також зазначав, що оскільки на момент укладення договору про передання права вимоги за кредитним договором відповідачем-1 на користь відповідача-2 набрало законної сили рішення суду про стягнення всієї суми боргу за кредитним договором, а тому відповідач-2 позбавляється права реалізовувати відступлене йому право вимоги за кредитним договором та від нарахування пені та відсотків, а також санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. 23.10.2017 року відповідач-2 надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких вказував, що з дня ухвалення судового рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30.05.2011 року по день фактичного його виконання позивач продовжував користуватись кредитом, за що нараховувались відповідні проценти. Окрім того, за судовим рішенням заборгованість стягнута станом на 26.04.2010 року, тоді як до моменту судового рішення позивач продовжував користуватись кредитними коштами. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Відповідач-1 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. В судому засіданні представник відповідача-2 позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. 30 жовтня 2006 року між ВАТ «Український кредитно-торговий банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА БАНК») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 020/06к, відповідно до п.п.1.1., 2.1, 3.1. якого, банк надав позивачу кредит у сумі 126000,00 дол. США на умовах цільового використання (для ремонту нерухомості), забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших умовах, вкладених в цьому договорі, на строк з 30 жовтня 2006 року по 30 жовтня 2021 року, з процентною ставкою 13% річних (а.с. 13-20). 30 жовтня 2006 року між ВАТ «Український кредитно-торговий банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА БАНК») та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до п. 2.1. якого, іпотекою забезпечуються вимоги іпотекодержателя (ВАТ «Український кредитно-торговий банк») щодо виконання іпотекодавцем ([PERSON].) кожного і всіх його зобов'язань за кредитним договором № 020/06к від 30 жовтня 2006р. у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього (а.с.21-24). [PERSON], відповідно до договору поруки № 020/06к від 30 жовтня 2006 року, зобов'язалась солідарно з позичальником [PERSON] відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі перед банком, що виникли з кредитного договору № 020/06к від 30 жовтня 2006р., як існуючих на момент укладення цього договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 25-27). Із матеріалів справи вбачається , що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2011 року, яке набрало законної сили, було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «БТА Банк» суму заборгованості в розмірі 1032129,62 грн. та 1820,0 грн. судових витрат. 23 липня 2012 року головним державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ Диких О.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, по виконанню виконавчого листа № 2-70, виданого 18 листопада 2011 року Оболонським районним судом м. Києва та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яке належить [PERSON], відповідно до якої, арешт накладено на все майно. 03 квітня 2014 року між відповідачами 1 та 2 було укладено договір факторингу, відповідно до п.п. 2.1 якого, клієнт (ПАТ «БТА БАНК») відповідно до умов цього договору відступає фактору (ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор, шляхом надання фінансової послуги клієнту, набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та сплачує клієнту грошові кошти в розмірі, що становить ціну продажу та в поряду, передбаченому цим договором. При цьому, сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах, та права вимог по договорам забезпечення відступаються/передаються клієнтом фактору за цим договором на основі «як є», остаточно та назавжди, та ні за яких обставин не підлягають поверненню фактором клієнту (окрім повернення грошових коштів, згідно п.5.3. цього договору) без надання будь-яких пов'язаних запевнень та гарантів, окрім тих, що вказані у цьому договорі. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактора, останній має право нараховувати, в якості нового кредитора у зобов'язанні, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов'язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними зобов'язань за кредитними договорами по сплаті обов'язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому (а.с. 28-33). 03 квітня 2014 року між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечними договорами, відповідно до п.п.1.1., 2.1. цього договору, сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 03 квітня 2014р., укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором. Іпотекодержатель передає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку №1 до цього договору (а.с. 34-35). Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23.03.2017 року у справі № 761/5191/16-ц, яке набрало законної сили, за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «БТА Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: старший державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Бучко Віталій Васильович, державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Чорний Володимир Вікторович про визнання частково недійсними договору факторингу та договорів про передачу прав вимоги, в задоволенні позову було відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що згідно копії реєстру заборгованості боржників (додаток №1) до відповідача 2 перейшло право вимоги по кредитному договору № 020/06к від 30 жовтня 2006 року, де позичальником зазначено [PERSON] - заборгованість по основній сумі кредиту станом на 03 квітня 2014 року 117609,20 дол. США, заборгованість по процентам 8976,96 дол. США. Окрім того, вказаним судовим рішенням було встановлено, що ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року залишено без змін. Вказаним рішенням підтверджено часткове погашення виниклої заборгованості по кредитному договору № 020/06к від 30 жовтня 2006 року. 25.04.2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-70, який виданий 18.11.2011 року Оболонським районним судом міста Києва у зв'язку із виконанням рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30.05.2011 року (а.с. 81). Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтями 599, 600, 601, 604-609 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи. В даному випадку, жодних обставин, які необхідні для припинення зобов'язань за кредитним договором не відбулось, а тому посилання позивача на припинення основного зобов'язання не ґрунтуються на вимогах закону. В своїх позовних вимог позивач посилався на стягнення з неї заборгованості на підставі судового рішення та посилалась на повне виконання своїх зобов'язань за кредитним договором та необхідності визнання його припиненим на підставі ст. 599 ЦК України, за якою зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Проте, позивач не підтвердила належними доказами виконання зобов'язань за кредитним договором належним чином, а тому підстави для застосування статті 599 ЦК України відсутні. Так, позивач сама стверджувала, що згідно з витягом з реєстру сума боргу позивача, яка була відступлена відповідачу 2 складала 4153,74 долари США, проте на підставі виконавчого напису нотаріуса було відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на заставлене майно в [ADDRESS], яке станом на час розгляду справи не виконане. Окрім того, судоми рішенням встановлено, що позивач здійснила часткове погашення боргу за кредитним договором. При цьому, заборгованість за кредитним договором, яка стягнута рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30.05.2011 року, була визначена банком станом на 26.04.2010 року та фактично погашена позивачем 20.04.2016 року. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Також, відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі у справі № 6-157цс16: «Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу». А отже, правові підстави для задоволення вимог позивача в частині припинення правовідносин за кредитним договором № 020/06к від 30.10.2006 року, який укладено між [PERSON] та ВАТ «Український кредитно-торговий банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА БАНК») у зв'язку із виконанням зобов'язань за кредитним договором, визнаються судом необґрунтованими та не доведеними, а отже заколенню не підлягають. Також позивач просив суд визнати припиненим договір поруки № 020/06к від 30.10.2006 року та договір іпотеки від 30.10.2006 року у зв'язку із припиненням основного зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Оскільки судом встановлено відсутність підстав для припинення основного зобов'язання, то і в задоволенні інших вимог слід також відмовити, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення та в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed