Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], яким, з посиланням на положення ст..ст.321,391 ЦК України, ст..116 ЖК України, просили усунути перешкоди у користуванні належним їм на праві власності житловим будинком [ADDRESS], шляхом виселення відповідачки. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначили, що відповідач колишня дружина [PERSON], після припинення подружніх стосунків та розірвання шлюбу, продовжує проживати у спірному житловому будинку, хоча зареєстрована та має право на проживання у квартирі [ADDRESS]. При цьому, відповідач самочинно зайняла житловий будинок, позивачі ж вимушені проживати у літній кухні. [PERSON] поводить себе негідно та агресивно, систематично влаштовує конфлікти, що супроводжуються сварками, під час яких образливими словами принижує їх честь і гідність, неодноразово застосовувала до [PERSON] фізичне насильство, що негативно впливає на психологічний стан як їх особистий так і неповнолітньої доньки відповідачки [PERSON] Також [PERSON] систематично псує жиле приміщення будинку, свідомо порушує правила співжиття та створює умови неможливі для їх проживання Вказаними діями відповідачки порушуються їх прав власників на користування та розпорядження належним їм житловим будинком, що і стало підставою для їх звернення до суду з зазначеним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Розгляд справи просив провести за його відсутності. Відповідач до судового засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом направлення поштових відправлень. З відома позивачів, суд вважає можливим постановити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши позицію позивача [PERSON], покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та витікаючі з них спірні правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні позивачі є співвласниками, по ? частині кожний, житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом [NUMBER] від 22.05.2001 року. Відповідач [PERSON] колишня дружина позивача [PERSON], шлюб між ними було розірвано за рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва №2-487/1962/17 від 14.11.2017 року. У спірному домоволодінні з правом на проживання зареєстровані позивачі та неповнолітня [PERSON] [INFO] (Довідка Ф-3 №513, видана ТОВ «Ліски-М» 05.04.2018 року). Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Право особи на мирне володіння майном, гарантоване ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст..383 ч.1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні враховувати будь-які фактичні відомості на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Так судом встановлено, що відповідач на даний час, без погодження з власниками, проживає безпосередньо у приміщенні житлового будинку, при цьому позивачі проживають у літній кухні. [PERSON] систематично порушує громадський порядок, проявляючи агресію як до позивачів так і до сусідів, провокує конфлікти, що супроводжуються бійками, також систематично псує житлове приміщення та придомову територію. Викладені обставини знайшли своє підтвердження як показами допитаних у судовому засіданні свідків (сусідів позивачів) [PERSON] та [PERSON], так і дослідженими письмовими доказами по справі, а саме неодноразовими зверненнями, як позивачів так і їх сусідів до Заводського ВНП у Миколаївській області від 10.10.2016 року, 28.02.2018 року, відповідями Заводського ВПНП у Миколаївській області №ЖЄО 18712 від 10.10.2016 року, №К-28з/152-18 від 16.03.2018 року. Зверненням позивачів до МОПЛ №1 від 24.10.2016 року, та відповіддю МОПЛ №1 від 01.11.2016 року №Ш-49-з. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України в судовому порядку. За ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Дослідивши в сукупності надані позивачами докази в контексті вищевикладених правових норм, суд вважає встановленим той факт, що своїми систематичними діями відповідач створила неможливі умови проживання [PERSON] та [PERSON] спільно з нею у вказаному житловому будинку. Таким чином суд приходить до висновку, що права позивачів, як власників на право користування житловим будинком порушені та підлягають поновленню, шляхом виселення [PERSON] з [ADDRESS].

Outcome: approved