Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову, з урахуванням доповнень до обставин позову, представник позивача Дем`яненко О.О. вказала, що житловий будинок літ. «А-1», який розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщину у виді житлового будинку, яка відкрилась після його смерті прийняли його дружина [PERSON] і донька [PERSON] , які вступили у фактичне управління та володіння спадковим майном, а також інші доньки - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , які подали до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області заяви про прийняття спадщини. Таким чином, спадщина належала спадкоємцям, які її прийняли, від моменту її відкриття. Від так житловий будинок після смерті [PERSON] повинен належати по 1/5 частині кожному зі спадкоємців. Але вони своїх спадкових прав не оформили. Невдовзі, [INFO] померла [PERSON] , після якої відкрилась спадщина у виді 1/5 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] залишила після себе заповіт, яким усе своє майно заповідала на користь своєї доньки [PERSON] . Але в порядку, передбаченому ст. 549 ЦК УРСР, спадкоємець [PERSON] спадщину за заповітом не прийняла. Тому право на спадкування частини житлового будинку перейшло до спадкоємців за законом. Такими спадкоємцями були доньки - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Спадкоємці [PERSON] і [PERSON] спадщину після своєї матері [PERSON] прийняли фактично, бо вступили в управління та володіння спадковим майном, тобто житловим будинком. Інші спадкоємці - [PERSON] і [PERSON] спадщину в порядку, передбаченому ст. 549 ЦК УРСР, не прийняли. Від так, житловий будинок після смерті [PERSON] і [PERSON] повинен належати їх доньками наступним чином: [PERSON] і [PERSON] по 3/10 частині кожній, а [PERSON] і [PERSON] - 2/10 частині кожній. Між усіма спадкоємцями існувала домовленість, що вони спільно оформлять документи про право власності на батьківський будинок. Але так сталося, що [PERSON] всупереч домовленості в 1989 році в державній нотаріальній конторі отримала свідоцтво про право власності на увесь житловий будинок. У 2019 році [PERSON] померла та житловий будинок в цілому перейшов у спадок до її доньки [PERSON] , яка є відповідачем в справі, інші спадкоємці - [PERSON] і [PERSON] теж померли. Через це позивач [PERSON] позбавлена можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини після смерті батьків, тому й змушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 07 серпня 2020 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд у підготовчому засіданні. Відповідачем [PERSON] та її представником [PERSON] подано відзив від 01 вересня 2020 року, в якому вони просили відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Так, від моменту видачі 20 травня 1989 року Другою Харківського району нотаріальної конторою свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] і до моменту звернення позивача [PERSON] до суду з позовом минуло більше 31 року, що свідчить про сплив позовної давності. На цій підставі відповідач заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача. Після смерті [PERSON] її донька [PERSON] отримала право власності на житловий будинок на підставі заповіту, який був чинним та не був оспорений позивачем. Це виключає будь-які права на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , з боку [PERSON] , як спадкоємця за законом. Відповідач [PERSON] також категорично заперечила проти того, що [PERSON] після смерті батька [PERSON] прийняла спадщину у володіння та управління, бо позивачем не надано доказів на підтвердження цьому, а тим більше до будинку одразу після смерті батька переїхала проживати його донька [PERSON] . Доводи позивача також спростовуються письмових доказом - заявою [PERSON] від 29 червня 1983 року про відмову від свого права на спадщину після смерті батька, яку вона подала до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області. Що стосується спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , то її прийняла лише [PERSON] , мати відповідача, яка постійно проживала з померлою та продовжила проживати в будинку, тим самим прийнявши його в управління. Тому доводи позивача в частині прийняття спадщини після [PERSON] не відповідають дійсності. З огляду на обставини, викладені в уточненій позовні заяві від 07 жовтня 2020 року, представник відповідача [PERSON] подано відзив від 07 жовтня 2020 року. В ньому він вказав, що відповідач [PERSON] заперечує проти вимоги про визнання за позивачем права власності на 3/10 частини житлового будинку. В якості доповнень до заперечень, викладених у відзиві від 01 вересня 2020 року, представник відповідача вказав, що факт отримання спадкоємцем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину свідчить про наявність у державного нотаріуса законних підстав для видачі такого свідоцтва. А те, що документи, які перебували в нотаріальній конторі, знищені, не дає можливості дослідити їх як докази. 07 жовтня 2020 року представником відповідача [PERSON] подано письмове клопотання про застосування строків позовної давності. Представником позивача Дем`яненко О.О. подано відповідь на відзив від 14 вересня 2020 року, в якій вказала наступне. Позивач [PERSON] дізналася про порушення її прав спадкоємця лише наприкінці липня 2020 року, коли [PERSON] почала готувати документи для продажу житлового будинку та розмістила оголошення про продаж, в якому вказала ціну. Тому строк позовної давності слід обраховувати саме від липня 2020 року. Те, що [PERSON] заповіла усе своє майно на користь [PERSON] , не підтверджує, що житловий будинок належав їй на праві власності в цілому, оскільки позивач [PERSON] теж прийняла спадщину у виді частини цього будинку. Від так у відповідача [PERSON] не було права спадкувати житловий будинок в цілому. З іншим доводами відповідача представник позивача теж не погодилась, бо саме [PERSON] вступила в управління спадковим майном після смерті батька [PERSON] - взяла речі, які належали батькові, доглядала за житловим будинком і земельною ділянкою та допомагала матері, бо проживала по сусідству. Присутність іншого спадкоємця [PERSON] виключена, бо до спадкового будинку вона переїхала з Дніпропетровського області лише 03 листопада 1982 року, на що вказують записи у будинковій книзі. Твердження відповідача про подачу позивачем [PERSON] заяви від 29 червня 1983 року про відмову від спадщини не відповідають дійсності, бо така заява у встановленому порядку не була подана та не була прийнята державним нотаріусом. У відповіді представник позивача також наполягла на тому, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] тим, що прийняла в своє володіння речі, які належали матері, а також продовжила доглядати за житловим будинком і земельною ділянкою. Ухвалою від 19 листопада 2020 року від Харківського обласного державного нотаріального архіву були витребувані належним чином засвідчені документи, в яких міститься інформації про оформлення спадкових справ після смерті [PERSON] і [PERSON] та вчинених у таких справах нотаріальних дій. Ухвалою від 19 листопада 2020 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача залучено Харківську районну державну нотаріальну контору Харківської області, одночасно визначено для третьої особи строк у десять днів на подання письмових пояснень щодо позову та/або відзиву. У визначений строк третя особа письмових пояснень не подала. Ухвалою від 23 грудня 2020 року задоволено клопотання представника позивача Дем`яненко О.О. і залучено до участі в справі в якості співвідповідачів [PERSON] , який є спадкоємцем майна після [PERSON] , та [PERSON] , яка є спадкоємцем майна після [PERSON] , для кожного з них визначено строк для подання відзиву. Відповідач [PERSON] подав відзив від 05 лютого 2021 року, в якому заперечив проти позовних вимог [PERSON] та вказав на таке. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина у виді житлового будинку по [ADDRESS] , яку прийняла лише його дружина [PERSON] , яка була його рідною бабусею. Інші спадкоємці - доньки померлого, в т.ч. його мати, [PERSON] , спадщину після [PERSON] не прийняли. За життя [PERSON] склала заповіт на користь його матері [PERSON] . На час смерті [PERSON] разом з нею проживала лише [PERSON] , яка й прийняла спадщину, бо [PERSON] не виявила бажання приймати спадщину ані за заповітом, ані за законом. Інші спадкоємці після смерті [PERSON] спадщину не прийняли. З огляду на це, він, [PERSON] , вважає, що інформація Харківського обласного державного нотаріального архіву про прийняття спадкоємцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] спадщини після [PERSON] не відповідає дійсності. Особисто він, [PERSON] , право на спадщину після своєї матері [PERSON] набув, але право власності на спадкове майно не зареєстрував. Та оскільки він не являється власником майна, щодо якого позивачем [PERSON] заявлено позовні вимоги, то він не може бути відповідачем, бо ніяким чином не порушив права позивача. Що ж стосується доводів позивача про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , то він, [PERSON] , вважає їй безпідставними, виходячи з такого: позивач та її представник не надали доказів фактичного вступу в спадщину впродовж шести місяців після смерті [PERSON] і [PERSON] та управління таким майном; спадщину після смерті [PERSON] прийняла лише її донька [PERSON] ; твердження позивача про домовленості спадкоємців щодо спільного оформлення спадщини викликають сумнів, бо кожен спадкоємець діє індивідуально, та кожен з них міг пред`явити свої вимоги щодо права на спадщину до моменту отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Крім того вимоги позивача, на думку [PERSON] являються передчасними та не підлягають розгляду в суді, бо позивач [PERSON] спочатку повинна була звернутися до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Лише у випадку відмови органу нотаріату видати свідоцтво позивач могла звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача Дем`яненко О.О. , скориставшись своїм процесуальним правом, подала 15 лютого 2021 року відповідь на відзив відповідача [PERSON] , якому виклала мотиви незгоди з доводами відповідача. Так, твердження відповідача про те, що ніхто зі спадкоємців не прийняв спадщину після [PERSON] спростовуються інформацією із Харківського обласного державного нотаріального архіву про номер спадкової справи, заведеної саме на підставі заяви [PERSON] та у відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Українського РСР. Усі необхідні дії щодо прийняття спадщини [PERSON] вчинила у встановлений строк, бо проживала в будинку по сусідству з батьківським будинком, які мали спільне подвір`я, заяву про відмову від спадщини після батька [PERSON] не подавала. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] прийняла, бо отримала у своє володіння речі, які належали її матері. Після смерті [PERSON] і [PERSON] їх діти домовились про спільне оформлення спадщини, тобто отримання свідоцтв, тому відповідач помиляється в своїх твердженнях, що була домовленість про спільне прийняття спадщини. Відповідачем [PERSON] були подані 23 лютого 2021 року заперечення на відповідь представника позивача, в яких він ще раз наполіг на тому, що інформація, яка була надана Харківським обласним державним нотаріальним архівом є сумнівною, бо заяви спадкоємців знищені, а свідоцтва про право на спадщину ніхто з них не отримав. Що ж стосується прийняття [PERSON] спадщини після батьків, то такі обставини повинні підтверджуватися документами, перелік яких визначений п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Українського РСР. Але таких доказів позивачем не представлено. Виходячи з цього, доводи позивача про прийняття спадщини у спосіб надання допомоги по утриманню будинку і господарства та відвідування матері, являються безпідставними. Усі минулі роки позивач [PERSON] могла особисто звернутися до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину, але вона цього не зробила. Тому, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають розгляду в суді. Інших процесуальних заяв по суті справи сторонами не подано. У вступному слові представник позивача Дем`яненко О.О. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі та надала такі пояснення. Житловий будинок по [ADDRESS] , який належав на праві власності [PERSON] , після його смерті прийняли його дружина та доньки. На підставі письмових звернень [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] була відкрита спадкова справа. [PERSON] , дружина спадкодавця, та [PERSON] , донька, спадщину прийняли фактично, вони спільно утримували будинок, город, доглядали свійських тварин, бо їх подвір`я межували і не були розділені парканом. Крім цього [PERSON] прийняла у своє володіння ручний бур і тиски, якими користувався за життя її батько та належали йому. Це майно [PERSON] вважала своєю спадщиною і взяла їх собі, коли на 40 день проводили поминальний обід. До того ж, за життя [PERSON] мав у своєму володінні облігації внутрішнього державного запозичення. Ці акції після смерті батька були поділені його дружиною [PERSON] порівну між дітьми. Одна з тих облігацій, які отримала [PERSON] , під час чергового розіграшу виявилась виграшною, призом був великий килим. Але [PERSON] побажала отримати виграш грошима, їй виплатити 400 карбованців. Представник позивача також додала, що в листопаді 1982 року до [PERSON] переїхала проживати її донька [PERSON] . Але й після смерті [PERSON] на початку 1985 року позивач [PERSON] прийняла спадщину фактично, бо продовжила доглядати за житловим будинком і земельною ділянкою, та навіть разом з [PERSON] проводила ремонтні роботи в будинку по підсиленню стелі у великій кімнаті, для чого встановити опори та прикрасили їх, аби були схожі на берези. Наприкінці 1985 року [PERSON] разом зі своєю сім`єю навіть проживала у батьківському будинку, бо планувала почати будівництво нового будинку. Відповідач [PERSON] , виступаючи на початку судового розгляду з промовою, пояснила, що з позовом не згодна, бо одразу після смерті [PERSON] до житлового будинку переїхала на постійне проживання її мати [PERSON] , яка допомагала своїй матері [PERSON] у догляді за господарством, придбанні твердого палива для будинку, піклувалась про придбання ліків для матері. Ніхто інший з дітей не опікувався [PERSON] , тому вона й хотіла, аби в будинку проживала лише [PERSON] . Через таке бажання матері ніхто з її дітей не оформив документів на спадщину, та [PERSON] навіть подала заяву про відмову від спадщини. В утриманні будинку [PERSON] ніколи участі не приймала, підтримання технічного стану будинку взяла на себе лише її мати, [PERSON] . Але ремонтні роботи [PERSON] розпочала лише після отримання у 1989 році свідоцтва про право на спадщину. За минулі роки ніяких суперечок між [PERSON] і [PERSON] щодо володіння не виникало, бо між ними існувала домовленість - [PERSON] відмовляється від спадщини, а [PERSON] за це подарувала їй 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] , в якому проживала на той час [PERSON] . Відповідач [PERSON] також пояснила, що будівельні інструменти, які належали [PERSON] та якими він користувався за життя, позивач [PERSON] взяла у свою власність незаконно, бо дозволу на це [PERSON] не давала. Представник відповідача [PERSON] підтримав пояснення, надані відповідачем [PERSON] , та в доповнення до обставин, викладених у процесуальних заявах по суті справи, додатково пояснив, що згоден з тим, що [PERSON] за згоди інших спадкоємців взяла собі ручний будівельний бур і тиски, які належали [PERSON] , але взяла їх на згадку про батька, і це не було прийняттям спадщини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових заявах. Додатково [PERSON] пояснив, що усі доньки [PERSON] і [PERSON] вирішили відмовитися від спадщини на користь [PERSON] . Відповідач [PERSON] неодноразово викликалась в судове засідання шляхом направлення на відому суду адресу судових повісток. Але поштові конверти з судовими повістками були повернуті до суду з відміткою про неможливість вручення через відсутність адресата за вказаної адресою. Суд вважає, що відповідача [PERSON] було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, її відсутність не перешкоджає встановленню обставин справи. Представник Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Радіонова Т.І. в судовому засіданні пояснила, що у відповідності до вимог, які регламентують вчинення нотаріусами нотаріальних дій, заява спадкоємця про відмову від спадщини підлягає обов`язковій реєстрації та не може бути повернутою заявнику. Тому заява [PERSON] від 29 червня 1983 року являється недійсною. Перед тим, як видати спадкоємцю свідоцтво про право на спадщину, державний нотаріус повинен перевірити наявність відкритої спадкової справи. Чому так сталося, що у 1989 році державним нотаріусом на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на спадщину, яка складається з житлового будинку в цілому, за наявності відкритої наприкінці 1982 року спадкової справи після померлого [PERSON] , вона пояснити не може. Хіба що це сталося через те, що державний нотаріус, який видав свідоцтво, тимчасово виконував свої обов`язки, бо основне місце його роботи було в іншій державній нотаріальній конторі. В судовому засіданні, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22 квітня 1946 року Люботинською міською радою Харківського району. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого повторно 07 серпня 2020 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина у виді усього майна, яке належало [PERSON] , відкрилася [INFO] , тобто після його смерті. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно з ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Станом на 1982 рік державні нотаріальні контори вчиняли нотаріальні дії на підставі Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року (втратила чинність 07 липня 1994 року). Згідно з п. 138 цієї Інструкції в державній нотаріальній конторі ведеться книга обліку спадкових справ. У книзі обліку спадкових справ реєструються: заяви про прийняття спадщини, про видачу свідоцтв про право на спадщину, про відмову від спадщини, розпорядження державного нотаріуса про оплату видатків за рахунок спадкового майна, претензії кредиторів, а також заяви про прийняття заходів до охорони спадкового майна, за якими були вжиті ці заходи. На підставі зареєстрованих заяв заводиться справа на ім`я померлого. Всі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців і кредиторів) також реєструються в книзі обліку спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначається час їх надходження та номер спадкової справи. В спадкову справу підшиваються документи, які були витребувані від спадкоємців, інших осіб і установ, а також примірник свідоцтва про право на спадщину. За повідомленням Харківського обласного нотаріального архіву від 19 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 105) після померлого [INFO] [PERSON] в Другій державній нотаріальній конторі Харківського району Харківської області 26 жовтня 1982 року була відкрита спадкова справа № 346/1982 на підставі заяви [PERSON] від 26 жовтня 1982 року про прийняття спадщини. Того ж дня з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись [PERSON] і [PERSON] , ці заяви були приєднані до спадкової справи № 346/1982. Сторони в справі визнали ту обставину, що спадкоємці [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] були рідними доньками спадкодавця [PERSON] . Представленими Харківським обласним державним нотаріальним архівом на вимогу суду витягами з книг обліку спадкових справ за 1982 рік (т. 2 а.с. 19-23) підтверджується те, що спадкову справу № 346/82 було заведено після померлого [INFO] [PERSON] на підставі заяви [PERSON] від 26 жовтня 1982 року за порядковим № 556 про прийняття спадщини; далі за порядковими №№ 557 і 558 зареєстровані заяви [PERSON] про прийняття спадщини і, відповідно, [PERSON] про прийняття спадщини. Останнім записом у книзі обліку спадкових справ, який стосується спадкової справи № 346/82, є запис про заяву [PERSON] від 29 червня 1983 року про видачу свідоцтва. Записи про інших спадкоємців чи про надходження інших заяви, в т.ч. про відмову від спадщини, відсутні в книзі обліку та спадкових справи. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Враховуючи відсутність в розпорядженні органу нотаріату іншої інформації, ніж та що була повідомлена в листі від 19 серпня 2020 року, суд вважає встановленим ту обставину, що [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] прийняли спадщину після смерті свого батька [PERSON] та до закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини від неї не відмовились. Сторонами також визнано ту обставину, що в будинку [ADDRESS] разом з [PERSON] , на час його смерті, постійно проживала його дружина [PERSON] , яка продовжила проживати в будинку до дня своєї смерті. За даними Харківського обласного нотаріального архіву, наведеними у листі від 19 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 105), [PERSON] звернулась 29 червня 1983 року до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області з заявою про видачу свідоцтв про право власності та про право на спадщину, яку було зареєстровано з зазначенням спадкової справи № 346/1982. Як вбачається із свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 29 червня 1983 року за реєстр. № 1449 (т. 2 а.с. 25), на підставі звернення [PERSON] було визначено, що спільним майном, набутим нею в період шлюбу з померлим чоловіком [PERSON] , є лише грошовий вклад з відсотками, які зберігаються в ощадній касі № 5483/058 м. Люботина на рахунку, який належав [PERSON] на підставі ощадної книжки. Вказаним свідоцтвом було підтверджено право власності [PERSON] на половинну частку цього грошового вкладу. На свідоцтві також є позначення, що воно видано у спадковій справі № 346/82. Позначка про видане у спадковій справі № 346/82 свідоцтво про право власності за реєстр. № 1449 була проставлена державним нотаріусом навпроти кожного з записів у книзі обліку спадкових справ щодо поданих спадкоємцями [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] заяв про прийняття спадщини. З іншого документу - свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 29 червня 1983 року за реєстр. № 1450 (т. 2 а.с. 24), вбачається, що спадкоємцем майна у виді грошового вкладу з відсотками, які зберігаються в ощадній касі № 5483/058 м. Люботина на рахунку, який належав [PERSON] на підставі ощадної книжки, та який підлягав розподілу між усіма належними спадкоємцями, державний нотаріус визначив лише одну особу - [PERSON] , дружину померлого. На свідоцтві також є позначення, що воно видано у спадковій справі № 346/82. Ст. 564 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) було визначено, що порядок розпорядження на випадок смерті вкладами в державних ощадних касах і Державному банку СРСР за спеціальними вказівками вкладників визначається статутами названих кредитних установ і виданими в установленому порядку правилами. Якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі або банку, то в разі смерті вкладника його вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах за правилами цього розділу. З наведеного вище випливає, що грошовий вклад з відсотками, який належав померлому [PERSON] , був об`єктом спадкування разом з іншим майном, яке належало спадкодавцю. Ще однією донькою померлого [PERSON] є позивач по справі [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого повторно 14 жовтня 1987 року Люботинською міською радою,та копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого 21 серпня 1965 року, в якому зазначено про зміну прізвища [PERSON] на « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] у відзиві стверджувала, що [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , і на підтвердження цього подала суду копію заяви від 29 червня 1983 року (т. 1 а.с. 73), складену від імені [PERSON] і адресовану Другій державній нотаріальній конторі Харківського району Харківської області. В цій заяві, оформленій друкарським текстом, від імені [PERSON] вказано, що вона спадщину після смерті свого батька [PERSON] не прийняла та не буде звертатися до суду з заявою про продовження строку для прийняття спадщини. До виду та способу складання і подання спадкоємцем такої заяви Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР були передбачені певні вимоги. Так, в п.п. 121, 122 Інструкції вказано, що заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або про видачу свідоцтва про право на спадщину повинні бути зроблені в письмовій формі. Справжність підписів спадкоємців на цих заявах засвідчується органом, який вчиняє нотаріальні дії. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо спадкоємець особисто прибув до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і подав заяву. У цьому випадку державний нотаріус встановлює особу спадкоємця і перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві і зазначає найменування документа, що посвідчує особу, його номер, дату видачі, найменування установи, яка видала документ, та рік народження спадкоємця. Заява про прийняття спадщини, а також заява про відмову від спадщини не можуть бути повернуті спадкоємцям або скасовані ними. Дослідження поданої відповідачем [PERSON] заяви від імені [PERSON] дає змогу стверджувати, що ця заява не являється належним і допустимим доказом вчинення позивачем [PERSON] дій, спрямованих на реалізацію її дійсної волі - відмовитися від спадщини після батька. Свій висновок суд обґрунтовує тим, що на заяві відсутній підпис державного нотаріуса та печатка нотаріальної контори під записом про встановлення особи, яка подала таку заяву; на заяві відсутній реєстраційний номер, за яким її записали в книгу обліку спадкових справ, на ній не зазначено час їх надходження та номер спадкової справи, в якій вона подана; наявність у розпорядженні відповідача заяви спадкоємця [PERSON] про відмову від спадщини виключає прийняття державним нотаріусом такої заяви, з огляду на заборону повернення державним нотаріусом спадкоємцям їх заяв. З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач [PERSON] не має права на спадкування після смерті батька, оскільки досліджені докази не підтверджують те, що вона від свого права відмовилась у встановленому законом порядку. Навіть якщо припустити, що 29 червня 1983 року до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області з`явились разом два спадкоємці - [PERSON] та її донька [PERSON] , остання повинна була вчинити свідоме волевиявлення щодо відмови від спадщини. Якщо припустити, що державного нотаріуса задовольнила усна заява [PERSON] про відмову від спадщини, аби вона дісталася лише її матері [PERSON] , то і в цьому випадку державний нотаріус не мав права проігнорувати записи про спадкоємців, які подали письмові заяві про прийняття спадщини, та на вимогу яких він зобов`язаний був видати свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, суд дійшов висновку, що державний нотаріус Другої державної нотаріальній конторі Харківського району Харківської області, визначивши [PERSON] лише єдиним спадкоємцем майна, яке належало спадкодавцю [PERSON] , діяв неправомірно, бо фактично усунув від права спадкування у спадковій справі 346/82 інших спадкоємців. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого повторно 07 серпня 2020 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). За повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву від 19 серпня 2020 року після померлої [INFO] [PERSON] в Другій державній нотаріальній конторі Харківського району Харківської області 15 березня 1985 року була відкрита спадкова справа № 91/1985 на підставі заяви [PERSON] від 15 березня 1985 року про прийняття спадщини. Інших заяв не надходило. В даній справі представник позивача Дем`яненко О.О. представила суду докази у виді показань свідків [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на підтвердження наведених у справі доводів щодо фактичного прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті кожного з батьків. Маючи на меті спростувати такі доводи, відповідачем [PERSON] також представлено доказ у виді показань свідка [PERSON] . Так, допитана в судовому засіданні за ініціативою представника позивача свідок [PERSON] , 1968 р.н., пояснила суду, що з 6 років її виховувала рідна бабуся, яка проживала в будинку [ADDRESS] , по сусідству з сім`єю [PERSON] і [PERSON] . Вона, [PERSON] , доволі часто з бабусею ходила в гості до [PERSON], і пам`ятає, як навесні 1982 року помер [PERSON] і те як її бабуся допомагала у проведенні похорону. На той час сім`я [PERSON] мала велике подвір`я, на якому був розташований окремий будинок, в якому проживала [PERSON] зі своєю сім`єю. У похороні батька його дружині допомагали їх доньки, в тому числі й [PERSON] . Свідок [PERSON] також підтвердила суду, що після смерті батька [PERSON] зі своєю сім`єю допомагала матері в проведенні ремонту в кімнатах будинку. Свідок [PERSON] , 1955 р.н., пояснила суду, що з [PERSON] та її батьками і сестрами була знайома з 1979 року, довгий час працювала разом з [PERSON] у столовій заводу «ХАРТРОН», один одному допомагали у вирішенні побутових проблем, коли приїздили на празники. Свідок [PERSON] підтвердила, що на той час, коли помер [PERSON] , батько позивача, разом з ним на одному подвір`ї проживала лише [PERSON] , і здебільшого вона опікувалася своїми батьками. Вона, [PERSON] , особисто була присутньою на похороні [PERSON] і на поминальному обіді на 40 день після смерті, після завершення якого вона бачила, як [PERSON] , зібравши біля себе усіх доньок, дістала облігації внутрішньої державної позики, якими володів [PERSON] , та поділила їх між усіма присутніми рівними частинами. Невдовзі після цього [PERSON] на робочому місці розповіла їй, що на одну з облігацій, які дісталися їй після батька, під час чергового державного розіграшу випав приз - великий килим. Але, як пояснила їй [PERSON] , вона вирішила отримати грошовий еквівалент вартості цього килиму, який тоді коштував 400 карбованців, бо такий великий килим їй не потрібен. Також свідок [PERSON] пригадала, що після поминальному обіду [PERSON] за взаємною згодою усіх сестер і матері із сараю на подвір`ї взяла у свою власність будівельні інструменти свого батька, якими він користувався, і шафу, в якій вони зберігались. Після смерті батька [PERSON] та її чоловік не залишати без уваги [PERSON] , допомагали їй в утриманні будинку. А коли померла [PERSON] , [PERSON] допомагала своїй сестрі [PERSON] , яка проживала у будинку, у проведенні ремонту - улаштуванні підпірних стовпів для стелі у великій кімнаті. Свідок [PERSON] , 1943 р.н., пояснила суду, що знайома з [PERSON] з 1951 року, та підтвердила ті обставини, що після смерті батька, [PERSON] , його донька [PERSON] взяла у своє володіння батьківські будівельні інструменти, які використовувала зберігала у своєму гаражі. Зі слів свідка, [PERSON] також отримала від матері частину облігацій внутрішньої державної позики, якими володів її батько; під час одного з розіграшів [PERSON] виграла приз, замість якого отримала гроші. Ще до того, як в будинок переїхала на постійне проживання [PERSON] , [PERSON] зі свої чоловіком зробили у батьківському будинку легкий ремонт в кімнатах. Свідок [PERSON] також пригадала, що після смерті [PERSON] , її донька [PERSON] взяла собі її пуховий платок і золоте кільце. Допитаний в судовому засіданні за ініціативою відповідача свідок [PERSON] , 1968 р.н., пояснив, що являється рідним онуком [PERSON] , донькою якого є його матір [PERSON] , і він з дитинства знайомий з [PERSON] . Свідок [PERSON] підтвердив, що після смерті діда [PERSON] проживала в належній їй частині житлового будинку по [ADDRESS] , а бабуся, [PERSON] , проживала в своєму будинку одна, бо могла себе самостійно обслуговувати. Стан її здоров`я суттєво погіршився лише за місяць до смерті, тоді вона вже не могла ходити. Свідок також пригадав, що у його дідуся були облігації внутрішньої державної позики та за їх номерами він перевіряв результати розіграшів лотереї, які друкували у газеті. Також свідок [PERSON] наполіг на тому, що [PERSON] почала проживати в будинку лише після смерті бабусі, [PERSON] , та що до цієї події ніхто ніякого ремонту в будинку не проводив, а також на тому, що усі доньки померлого [PERSON] відмовились від спадщини саме на користь [PERSON] , про це він чув від своєї матері. Оцінюючи показання, надані свідками сторони позивача, суд відмічає, що вони об`єктивні і послідовні щодо обставин прийняття позивачем [PERSON] у своє володіння майна, що належало її батькові, в них відтворені події, очевидцями яких були ці свідки, та ці події частково підтверджені показаннями свідка [PERSON] та не суперечать іншим доказам в справі. В той же час, в показаннях свідки не повідомили про обставини, які б об`єктивно і повно відображати прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] . Оцінюючи показання свідка [PERSON] , суд вважає їх суб`єктивними і не достовірними, оскільки вони не відображають обставини прийняття чи не прийняття позивачем спадщини після смерті батьків, бо він не був очевидцем подій, про які йому відомо лише зі слів матері чи інших осіб, а тим більше суперечать письмових доказам в справі щодо звернень спадкоємців до нотаріальної контори. За клопотанням відповідача [PERSON] судом був проведений його допит як свідка. Відповідач [PERSON] , 1963 р.н., як свідок пояснив, що його матір`ю була [PERSON] , а [PERSON] і [PERSON] були його рідними дідусем і бабусею. Так, наприкінці червня 1983 року він був в гостях у своєї бабусі, коли до неї у будинок прийшли її доньки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Зі слів своє матері він дізнався, що усі вони ходили до нотаріальної контори та відмовились від спадщини після смерті [PERSON] на користь іншої дочки - [PERSON] , яка вже влітку 1982 року почала перевозити до батьківського будинку свої речі, так як переїжджала до нього на постійне проживання з м. Первомайськ. Вже під час проживання в будинку [PERSON] власними зусиллями провела роботи по заміні балок перекриття будинку. Крім цього, свідок [PERSON] підтвердив, що у його дідуся дійсно були облігації державної позики. Оцінюючи показання відповідача [PERSON] як свідка, суд звертає увагу на ті обставини, що, з його слів, він прийшов до суду аби дати показання так, як його просила про це відповідач [PERSON] . Сумнів у достовірності показань свідка також викликає те, що, зі слів самого свідка, до лав Збройних Сил СРСР він був призваний у травні-червні 1983 року, що виключає його присутність в той момент, коли спадкоємці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] повернулися від державного нотаріуса. Хибність показань свідка в цій частині також обумовлена тим, що [PERSON] , з його слів, перебувала вдома, коли її доньки повернулися від нотаріуса, хоча письмовими доказами підтверджено те, що 29 червня 1983 року [PERSON] особисто і одноособово перебувала в державній нотаріальній конторі, де отримувала свідоцтва про право власності та про право власності на спадщину. Разом з цим, суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] і [PERSON] щодо обставин відмови доньками померлого [PERSON] від прийняття спадщини, оскільки такі обставини, з огляду на законодавчі вимоги, мають бути підтверджені лише письмовими доказами. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги, у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] в шестимісячний строк, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, зокрема будівельним інструментом і грошовими облігаціями, а також разом з іншим спадкоємцем [PERSON] підтримувала у належному стані житловий будинок, який частково вважала своїм. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти доводів представника позивача Дем`яненко О.О. про прийняття позивачем спадщина після [PERSON] тим, що відсутні докази вступу [PERSON] в управління і володіння майном батька, які передабчені п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР. Але суд не приймає до уваги такі заперечення, оскільки перелік письмових доказів, передбачений цією Інструкцією, не являється вичерпним. Окрім цього, відповідач [PERSON] наполягала на тому, що доказом, який підтвреджує відмову [PERSON] від спадщини після батька на користь її матері [PERSON] , є договір дарування від 19 грудня 1987 року, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] . Але такий довод суд також відхиляє, бо договір дарування не може підмінати собою вчинення нотаральних дій щодо відмови від спадщини, а тим більше за своїм характером такий договір є безоплатним і одностороннім, що виключає наявність будь-яких обовязків з боку обдарованої особи. На підставі викладеного, суд вважає встановленим той факт, що позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , фактично вступивши в управління і володіння таким майном. В той же час, суд дійшов переконання про відсутність належних, допустимих і достовірних доказів, які б у сукупності дати змогу обґрунтовано стверджувати про прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] . Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце відносно всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Враховуючи викладене вище, суд вважає встановленим, що спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , до складу якої увійшов і житловий будинок, прийняли у встановленому ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) порядку п`ять спадкоємців - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Від так, кожному з вказаних спадкоємців належала 1/5 частина спадщини, зокрема, житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Але свідоцтво про право власності на вказану частку спадщини ніхто з вказаних спадкоємців не отримав. Як вже суд вказав вище, [PERSON] померла [INFO] та після її смерті відкрилась спадщина у виді 1/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Згідно з записами в будинковій книзі, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , на час смерті [PERSON] та протягом наступних шести місяців в будинку постійно проживала лише [PERSON] , її рідна донька, яка й продовжила управляти житловим будинком. За повідомленням Харківського обласного нотаріального архіву, наведеними у листі від 19 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 105) спадкову справу № 91/1985 після померлої [PERSON] було заведено у Другій державній нотаріальній конторі Харківського району Харківської області лише 15 березня 1985 року на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини. Отже, ці докази підтверджують те, що спадщину у виді 1/5 частини житлового будинку, якою володіла [PERSON] , прийняла лише [PERSON] , яка вчинила дії, передбачені ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Інші спадкоємці, в тому числі за заповітом, який [PERSON] склала 16 жовтня 1982 року на користь своєї доньки [PERSON] , спадщину не прийняли. В подальшому, 20 травня 1989 року [PERSON] подала до державної нотаріальної контори заяву про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину. На її ім`я державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 20 травня 1989 року було видано свідоцтво за реєстр. № 1582 про право власності на спадщину за законом (т. 1 а.с. 71, т. 2 а.с. 29). В свідоцтві сказано, що спадщина складається з житлового будинку літ. «А-1» житловою площею 22,50 кв.м, з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] , та належить [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємицею якого була б його дружина, [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Таке формулювання свідчить про те, що перед видачею свідоцтва державним нотаріусом була здійснена перевірка документів щодо фактичного прийняття в управління чи володіння померлою [PERSON] спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] . Але записи в книзі обліку спадкових справ щодо відкритої після смерті [PERSON] спадкової справи № 346/1982 та спадкоємців, які подали заяви про прийняття спадщини, державним нотаріусом були проігноровані умисно або через неуважність. В будь-якому разі свідоцтво про право на спадщину на увесь житловий будинок було видано спадкоємцю [PERSON] неправомірно, оскільки вона володіла лише 1/5 частиною житлового будинку як спадщиною після батька та 1/5 частиною будинку як спадщиною після смерті матері. Іншою частиною житлового будинку, як спадщиною, володіли [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 28 серпня 2019 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин ГТУЮ у Харківській області (т. 1 а.с. 74) Спірний житловий будинок, який був зареєстрований на ім`я [PERSON] на праві власності, успадкувала за заповітом її донька [PERSON] , відповідач по справі, що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницької Н.В. від 22 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 128-133) та копією свідоцтва про право спадщину за заповітом від 29 лютого 2020 року (т 1 а.с. 75). З тексту цього свідоцтва випливає, що спадщина складається з житлового будинку літ. «А-1» житловою площею 22,50 кв.м, загальною площею 57,40 кв.м, з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] , який належав спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 1989 року, реєстр. № 1582. Судом встановлено, що таке свідоцтво було видано неправомірно на житловий будинок в цілому. Від так, право на спадкування відповідач [PERSON] отримала лише на ту частину житлового будинку, яка належала її матері [PERSON] після смерті батька, тобто 1/5 частина, і після смерті матері, тобто 1/5 частина, що в сукупності складає 2/5. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Враховуючі відсутність юридичних підстав для видачі органами нотаріату свідоцтв про право на спадщину на спірний житловий будинок в цілому на ім`я [PERSON] і [PERSON] , які мали право на спадкування лише частини цього будинку, а також враховуючи порушення спадкових прав позивача, які вона не може реалізувати внаслідок видачі таких свідоцтв, суд дійшов висновку про необхідність визнання вказаних свідоцтв недійсними в частини визнання права власності на 1/5 частину житлового будинку. В позові представником позивача заявлено вимогу про визнання кожного з виданих свідоцтв про право на спадщину від 20 травня 1989 року та від 29 лютого 2020 року недійсними в 7/10 частинах. Але такі вимоги хоча й підтверджені дослідженими доказами, але фактично спрямовані на відновлення порушених прав спадкоємців [PERSON] і [PERSON] . Але відповідачами [PERSON] і [PERSON] , які являються спадкоємцями вказаних осіб, зустрічні позовні заяви з такими вимогами не заявлені. З іншого боку, скасування свідоцтв про право на спадщину в 7/10 частинах не впливає на відновлення порушених спадкових прав позивача [PERSON] . Встановивши той факт, що позивач [PERSON] на рівні з іншими спадкоємцями прийняла у належний спосіб спадщину після смерті батька [PERSON] , суд визнає на нею право власності на 1/5 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд приймає до увагу те, що за позивачем визнано право власності на ідеальну долю у спірному житловому будинку, житлова площа якого від 1982 року залишилась незмінною. У разі виникнення потреби у проведенні поділу житлового будинку чи виділу його частки на користь одного із співвласників, сторони матимуть право звернутися до суду з вимогами про виділ відповідної частки з урахуванням здійсненими ними особисто поліпшень чи прибудов. Щодо позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем [PERSON] , суд зазначає таке. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно зі статтею ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Ст. 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Разом із тим, обґрунтовуючи позов, представник позивача Дем`яненко О.О. послалася на незаконність оформлення права власності на цей будинок на відповідача [PERSON] та її матері [PERSON] з огляду на те, що частина спірного будинку належить позивачу [PERSON] в порядку спадкування за законом, та у відповіді на відзив вказала, що про такі порушення позивачу стало відомо лише у липні 2020 році від відповідача [PERSON] , яка оголосила про намір прожати будинок як одноособовий власник. З огляду на це до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК України про загальну позовну давність, тривалість якої визначається ст. 257 цього Кодексу у три роки. Згідно з положеннями ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Оскільки представник позивача обґрунтовувала позов тим, що про порушення свого права позивачу стало відомо у липні 2020 році із оголошення про продаж будинку, доказів іншого початку перебігу позовної давності відповідач не надала, суд дійшов висновку, що [PERSON] не пропустила позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. До подібного правового висновку у постанові від 06 лютого 2019 року, справа № 145/797/15-ц, дійшла й Велика палата Верховного суду Задовольняючи позовні вимоги частково, суд має вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. Так, позивачем [PERSON] сплачено за подання до суду вимоги майнового характеру 2908,50 грн., за подання чотирьох вимог немайнового характеру - 3497,60 грн., та подання заяви про забезпечення позову - 420,40 грн. Враховуючи зміни позовної вимоги майнового характеру в сторону зменшення частки житлового будинку (з 3/4 до 3/10), на яку позивач просила визнати за нею право власності, суд повертає позивачу суму судового збору 1745,10 грн. З огляду на принцип пропорційності, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір в сумі 775,60 грн., до дорівнює 1% вартості 1/5 частини спірного житлового будинку, визначеного при поданні позову ($14000,00 * 27,70 = 387800,00 грн. * 1/5 = 77560,00 грн. * 1% = 775,60 грн.), а також стягує суму судового збору 3010,00 грн. з огляду на задоволення заяви позивача про забезпечення позову та задоволення трьох вимог немайнового характеру з чотирьох заявлених вимог (420,40 + 840,80 + 840,80 + 908,00). До завершення судового розгляду сторонами були подані документи, які підтверджують понесені ним витрати на професійну правничу допомогу. Про такі витрати сторонами були подані попередні розрахунки. З представлених документів вбачається, що позивачем на професійну правничу допомогу витрачено 20500,00 грн., що підтверджено належними документами, а відповідачем такі витрати понесені в розмірі 8350,00 грн., що також підтверджено належними документами. Такі витрати суд покладає на обидві сторони пропорційно, та з огляду на обсяг задоволених позовних вимог застосовує коефіцієнт 2/3 (0,67) і стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13735,грн. Враховуючи, що в задоволенні частини позовних вимог суд відмовляє, то позивач [PERSON] повинна компенсувати відповідачу [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу, тому стягує на її користь з позивача, застосовуючи коефіцієнт 1/3 (0,33), суму 2755,50 грн. Підстав для стягнення судових витрат на користь позивача з інших відповідачів суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: partial