Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту разом - позивачі, окремо - позивач-1 та позивач-2) звернулись до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Міністерства культури України (далі по тексту - відповідач-1) та Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» (далі по тексту - відповідач-2) про визнання права на користування квартирою на умовах найму. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу-1, як працівнику ДП «Національна Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» 14.06.1991 року було видано ордер [NUMBER] на право заняття сім'єю із двох осіб житлової площі гуртожитку за адресою: [ADDRESS], на підставі якого позивачі вселились до квартири № 609. У 1996 році позивачів за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету було переселено у квартиру № 606, де вони і проживають до теперішнього часу. Разом із тим, відповідач-2 не визнає право позивачів на користування квартирою № 606 на умовах найму та звертався до суду із позов про виселення, проте [PERSON] в повному обсязі сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги та належним чином утримує надане їй в користування майно. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати за ними право на користування квартирою № [ADDRESS] на умовах найму. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив суд про його задоволення. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з'явились. Від представників відповідачів надійшли до суду клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю явки в судове засідання їх представників. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідачів не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував в судовому засіданні представник позивачів. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, причини неявки саме відповідачів в судове засідання в даному випадку є неповажними, оскільки представниками, на обґрунтування своїх клопотань, не було долучено жодних доказів на підтвердження поважних причин неявки представників в судове засідання. Слід зазначити, що на підставі п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, лише у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними А тому, перевіряючи доводи клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи, суд визнав їх необґрунтованим та не доведеними, у зв'язку із чим причини неявки відповідачів в судове засідання - неповажними. Окрім того, статтею 157 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Разом із тим, провадження у даній справі було відкрито 20.07.2017 року, а відповідачі були повідомлені про дату і час судового засідання завчасно 04.09.2017 року (а.с. 35, 36). Також суд звертає увагу на те, що відповідачі є юридичними особами, та будучи завчасно повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, мали право надати свої заперечення по суті спору, а також, добросовісно користуючись наданими їм ст. 27 ЦПК України правами, направити іншого представника для розгляду справи в суді або надати докази неможливості забезпечення явки представників. Так, заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] було видано ордер на право зайняття із родиною із двох осіб житлової площі в гуртожитку по [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно із випискою із протоколу № 19 засідання профспілкового комітету кіностудії імені О. Довженко від 23.03.1996 року, було прийнято рішення переселити в гуртожитку [PERSON] з кімнати 609 в кімнату більшої площі № 606 (а.с. 8). відповідно до статті 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно із наданими суду квитанціями, [PERSON] здійснює оплату вартості наданих комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18, 19). Окрім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідачем-2 було подано позов про виселення позивачів із вказаного житлового приміщення, що свідчить про невизнання ним права [PERSON] та [PERSON] на користування квартирою № [ADDRESS] Статтею 7 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу УРСР (далі по тексту - ЖК УРСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну відповідальність за зобов'язання, що випливають з зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачами не надано жодних доказів на спростування позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення судових витрат.

Outcome: approved