Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

В квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про припинення права користування будинком, в якій просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 грудня 2012 року являється власником Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] . Власником іншої частини будинку являється [PERSON] 20.07.1999 року у вказаному будинку було зареєстровано відповідача - [PERSON] , який переїхав з Донецької області. З часу реєстрації у будинку [ADDRESS] , відповідач жодного дня там не проживав, у будинку відсутні його особисті речі. З початку 2000 року [PERSON] неодноразово був засуджений та відбував покарання у вигляді позбавлення волі. На даний час місце проживання відповідача невідоме. Таким чином, відповідач залишаючись зареєстрованим у належному позивачу житлі обмежує його право на розпорядження цим майном та створює певні перепони у здійсненні права власності. На даний час відповідач не являється членом сім`ї власника житлового будинку, він ніколи не проживав у будинку, в якому зареєстрований, не пов`язаний спільним побутом із власником, тому його право користування житловим будинком може бути припиненим на вимогу власника. Враховуючи викладене, вбачається наявність правових підстав для припинення права [PERSON] користуватися приміщенням житлового будинку [ADDRESS] . На підставі викладеного, [PERSON] змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.12.2012 року та свідоцтва про право власності від 14.07.2015 року індексний номер: 40603659 - позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є власниками житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, яка розташована за вищевказаною адресою, кадастровий номер: 3221880801:15:021:0703 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1512 га по Ѕ частині за кожним, що також підтверджується копією будинкової книги. 20.07.1999 року у вказаному будинку було зареєстровано відповідача - [PERSON] , який з часу реєстрації жодного дня там не проживав, у будинку відсутні його особисті речі. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України. За ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Реєстрація відповідача у житловому будинку належному позивачу порушує його право, передбачене ст. 317 ЦК України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є припинення права [PERSON] користуванням житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами [PERSON] , доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Як вбачається з наявних у справі доказів, що власниками житлового будинку [ADDRESS] є позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] . Крім того, згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги заяви сторін,

Outcome: approved