Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси із вказаним позовом та посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS] і Петрова, в м. Одесі, та на факт непроживання відповідача у спірній квартирі вже тривалий час, просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням вказаної квартири. В судове засідання сторони не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду заяву відповідно до якої просила розглянути справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала. У звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, суд в порядку статті 169 ЦПК України за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. [PERSON], є власником однокімнатної квартири за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова[ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 30.11.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] договором дарування від 30.11.2015 року (зареєстровано в реєстрі за № 632), і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12285093 від 30.11.2015 року. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлення права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, передбачених законом. Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі з 03.10.2012 року, що підтверджується довідкою про склад родини №1992 від 07.07.2016 року. Згідно наданих суду пояснень та доказів, зокрема письмових свідчень громадян [PERSON] та [PERSON], відповідач у вказаній квартирі не проживає з вересня 2013 року, жодної участі в утриманні такого нерухомого майна не здійснює. Таким чином суд приймає до уваги надані позивачем пояснення про те, що реєстрація місця проживання відповідача у зазначеній квартирі носить формальний характер та порушує права позивача у тому сенсі, що позивач вимушений сплачувати комунальні платежі та нести експлуатаційні витрати з розрахунку у тому числі на відповідача, як особу зареєстровану в квартирі, та крім того така реєстрація місця проживання відповідача обмежує позивача у можливості розпорядження приналежним йому майном. За таких обставин реєстрація громадянина [PERSON], у спірній квартирі порушує права позивача як власника. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цому суд також звертає увагу на те, що засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності. А тому, виходячи з вказаних обставин, зважаючи на те, що відомостей про поважність причин відсутності відповідача за місцем реєстрації місця проживання відповідачем суду не надано, інших відомостей про існування домовленостей між відповідачем та власником житлового приміщення не суду повідомлено, та наявності передбачених законом підстав для збереження за відповідачем права користування житловим приміщенням спірної квартири за обставин що склались не встановлено, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд зауважує про те, що згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову після набрання ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.

Outcome: approved