Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

В лютому 2015 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці посилаючись на те, що 12.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 11/100 часток житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS]. 12.11.2011 року між сторонами було укладено боргову розписку, відповідно до якої позивач позичив у відповідача грошові кошти, а в заставу передав відповідачу майно. Між сторонами існувала усна домовленість про те. що відповідач не буде реєструвати в Державному реєстрі речових прав договір дарування. 11.03.2014 року [PERSON] був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на те, що між сторонами, на думку позивача фактично був укладений договір іпотеки, просить визнати укладений договір дарування між [PERSON] та [PERSON] 11/100 часток житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що між сторонами був кладений договір дарування. При оформленні спірного договору будь-якого тиску на позивача вчинено не було, що і підтверджує представник позивача. Вважає, що позов є необґрунтований та просила відмовити в задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов необґрунтований та до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 12.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 11/100 часток житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS]. 12.11.2011 року між сторонами було укладено боргову розписку, відповідно до якої позивач позичив у відповідача грошові кошти, а в заставу передав відповідачу майно. 11.03.2014 року [PERSON] був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно договору дарування від 12.11.2011 року ( а.с.12). [PERSON] «Дарувальник» подарувала [PERSON] «Обдарована» подарувала 11/100 житлового будинку ідеальних часток житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS]. Пунктом 6 зазначеного договору встановлено, що Дарувальник свідчить про те, що на момент укладання цього договору вказане вище майно не перебуває під арештом чи забороною, щодо нерухомого майна не ведуться судові спори, воно не заставлене, в податковій заставі не перебуває, як юридична адреса майно не використовується, нікому іншому не продане, не подароване, відносно нього не укладено будь-яких договорів про відчуження, чи щодо користування іншими особами, прихованих недоліків, судового спору щодо нього немає, а також прав у третіх осіб як у межах Україні, так і за межами України немає. З п.7 спірного договору вбачається, що під передачею відчужуваного нерухомого майна за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдарованою від Дарувальника ключів від нерухомого майна, свідчить про те, що передача речі відбулась. В присутності нотаріуса Дарувальник передав Обдарованій ключі. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу нерухомого майна Обдарованій. П.16 Договору зазначено, що Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Пунктом 19 Договору, зазначено, що право власності 11/100 ідеальних часток житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами до Обдарованого з моменту прийняття дарунка. З наведеного, на сумку суду не заслуговують на увагу доводи позивача, якими вона обґрунтовує позовні вимоги в частині того, що укладаючи спірний договір дарування від 12.11.2011 року сторони мали намір забезпечити такий спосіб виконання зобов'язання перед [PERSON] за договором позики та є таким. Що спростовується п. 6 спірного договору, де зазначено, що Дарувальник свідчить про те, що на момент укладання цього договору вказане вище майно не перебуває під арештом чи забороною, щодо нерухомого майна не ведуться судові спори, воно не заставлене, в податковій заставі не перебуває, як юридична адреса майно не використовується, нікому іншому не продане, не подароване, відносно нього не укладено будь-яких договорів про відчуження, чи щодо користування іншими особами, прихованих недоліків, судового спору щодо нього немає, а також прав у третіх осіб як у межах Україні, так і за межами України немає і дане перевірено нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру заборон. Доводи представника позивача про те, що у позивача [PERSON] було відсуне волевиявлення на укладання спірного договору дарування від 12.11.2011 року є безпідставним. Оскільки з досліджених судом доказів чітко вбачається, що позивач [PERSON] добровільно без будь-якого тиску, в тому числі і з боку [PERSON] власноручно підписала заяву про відчуження спірної квартири їй належної. Отже, як вбачається з наведеного, а також зазначені та досліджені вище докази повністю узгоджуються з п.12 спірного Договору, в якому вказується, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається Сторонами, їм роз'яснено. Сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, укладається не про людське око, не приховує будь-які наміри та відповідає дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Крім наведеного, з умов даного договору вбачається відсутність будь-яких претензій майнового характеру у сторін договору. Згідно ст. 202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав на обов'язків. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, можу бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалась тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдано їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно з ст. 215 ч.1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ч.3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд зазначає, що загальні вимоги до договорів, до процесу їх укладення, виконання, зміни та розірвання, як і підстави для визнання їх недійсними, визначені Цивільним кодексом України. Такі підстави є загальними при визнанні недійсними будь-якого правочину, в тому числі й при визнанні недійсним договору дарування. Відповідно до положень ЦК України підставою для визнання для визнання недійсності договору ( правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством. Ст.203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину: зміст правочину не може суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має здійснюватись у формі, встановленої законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, щ здійснюється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей. Також, законодавцем визначено, що правом власності є право особи на іч ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 318 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Отже, з урахуванням вищевикладеного, твердження позивача та її представника про те, що фактично 12.11.2011 року при укладанні договору дарування мало місце приховування іншого правочину - договору іпотеки є здібним, оскільки відповідно до вимог Закону. Сторонами спірний договір дарування було укладено добровільно, з додержанням всіх норм чинного законодавства. Ст.1 Закону України « Про іпотеку» зазначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майно, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з якими іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Отже, іпотека - це забезпечення основного зобов'язання, а доказів того, що договір дарування є договором іпотеки позикового зобов'язання у справі відсутні. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно п. 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ст.727 ЦК України, Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред'явлення вимоги дарунок є збереженим. Відповідно до ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосування позовна давність в один рік. Враховуючи всі досліджені докази по справі, суд вважає. що відповідач [PERSON], маючи всі правові підстави зареєструвала право власності на 11/100 житлового будинку по [ADDRESS], оскільки відповідач протягом трьох років не було вчинено будь-яких дій щодо повернення свого майна, будь-яких обставин, які б слугували підставою для визнання договору дарування від 12.11.2011 року в судовому засіданні встановлено не було, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed