Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

В липні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON], [PERSON], в якому просив суд: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016р. по цивільній справі № 761/38172/14-ц, його позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за договором позики - задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на його користь суму заборгованості за договором позики від 18 липня 2012р. у розмірі 40813,3 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позовної заяви складало 641176,94 грн. В процесі судового розгляду вищезазначеної цивільної справи № 761/38172/14-ц, судом було вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS], однак державним реєстратором не було здійснено дій по обтяженню зазначеного майна, оскільки змінився його власник, оскільки 23 лютого 2015р. між відповідачами було укладено оспорюваний договір дарування. На думку сторони позивача зазначений договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним, з підстав, визначених положеннями ст. ст. 234, 235 ЦК України, оскільки у такий спосіб відповідачі намагаються відчужити майно, на яке може бути обернене стягнення для примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016р. [INFO] відповідачка [PERSON] померла. 05 жовтня 2016р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016р. відновлено зупинене провадження та залучено до участі у справі правонаступника [PERSON] її чоловіка [PERSON], в якості відповідача. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, при цьому наголошував, що суд зобов'язаний зупинити розгляд зазначеної цивільної справи до розгляду по суті Шевченківським районним судом м. Києва його позову до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки без укладення шлюбу; визнання майна об'єктом права спільною сумісною власністю. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів заперечували проти задоволення позову, наголошуючи, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, відчуження спірної квартири відбулося, коли вона не перебувала під обтяженням. До того ж, звертали увагу суду, що зазначена квартира була набута [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON], і він не є боржником за договором позики, укладеним від 18 липня 2012р. між позивачем та [PERSON] Відповідач [PERSON]., про час та місце розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку, в судові засідання не з'являвся, направив до суду свого представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 23 лютого 2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, відповідно до п. 1.1. якого відповідач [PERSON] зобов'язався безплатно передати, а обдарована [PERSON] зобов'язалась прийняти в дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], загальною площею 82,3 кв.м. Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] зазначена квартира була набута на підставі договору купівлі - продажу нерухомості від 30 листопада 1994р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2015р. по справі № 761/38172/14-ц, було накладено арешт на зазначену спірну квартиру, з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016р. по цивільній справі № 761/38172/14-ц, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за договором позики - задоволено частково; на підставі зазначеного рішення суду підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] сума заборгованості за договором позики від 18 липня 2012р. у розмірі 40813,3 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позовної заяви складало 641176,94 грн.; судовий збір у розмірі 3654,0 грн. В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, зазначеним рішенням суду було встановлено, що отримані [PERSON] грошові кошти за договором позики від 18 липня 2012р. були витрачені не в інтересах сім'ї, а також з'ясовано, що [PERSON] не було надано письмової згоди на укладення договору позики (розписки), а тому, у [PERSON] не виникло жодних боргових зобов'язань перед [PERSON] за зазначеним договором позики. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати недійсним оспорюваний договір дарування на підставі положень ст. ст. 234, 235 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч. 1 ст. 234 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24, 25 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме те, що оспорюваний правочин є фіктивним чи удаваним, як і не доведено стороною позивача відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, враховуючи те, що зазначені підстави позову є взаємовиключаючими, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом України у справах № 6-116цс14 від 24 вересня 2014р., № 6-197цс14 від 21 січня 2015р., № 6-242цс14 від 25 березня 2015р. До того ж, не було надано суду стороною позивача і доказів того, що зазначена квартира - предмет договору є об'єктом спільної власності [PERSON] та [PERSON] Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладений оспорюваний договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства, законних підстав для визнання його недійсним та удаваним у суду немає, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed