Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

В листопаді 2013р. [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] (Третя особа) про визнання недійсним договору дарування, в якому просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4855, що укладений 27.08.1997 року між Позивачем та Відповідачкою. Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 27 серпня 1997 року він згідно з договором дарування подарував Відповідачці 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 4855. Вищезазначена квартира була надана Позивачу як службове житло, яке згодом він та члени його сім'ї, в тому числі і Відповідачка, яка є його донькою, які на той момент були прописані в квартирі, приватизували в рівних частинах. В цій частині Позивач постійно проживав та проживає по теперішній час, зареєстрований, фактично володіє та користується квартирою, здійснює капітальний та поточний ремонти, купує необхідну побутову техніку тощо. За характером роботи Позивач іноді виїжджав за межі України, міг бути відсутній тривалий час, тому донька вмовила його підписати спірний договір дарування. Позивач зауважив, що під час зібрання необхідних документів для нотаріального посвідчення договору, він разом з Відповідачкою дійшли таких домовленостей: укладали договір виключно для того, щоб за час його відсутності донька могла безперешкодно володіти та користуватись усією квартирою, спілкуватись у необхідних випадках з представниками органів місцевого самоврядування, комунальних служб, але при цьому, Відповідачкою гарантувалось Позивачу довічне право розпорядження та проживання в цій квартирі. Позивач вказав, що під час укладення договору дарування помилявся щодо природи правочину та прав та обов'язків сторін правочину, та ніколи б не підписав такий договір, якщо б правильно розумів усі обставини, які мають істотне значення для нього та Відповідачки, а також не мав наміру, щоб настали відповідні правові наслідки. Насправді, Позивач не бажав безоплатно та безумовно позбуватись права власності на єдине власне житло, не брав на себе зобов'язання звільнити квартиру, виписатися, вивезти свої речі та фактично майно обдаровуваній не передавав, оскільки право власності Відповідачці не було потрібно, тому що їй на той момент належали 1/3 частини цієї квартири. Таким чином, спірний договір дарування був укладений з пороком волі Позивача внаслідок його помилок та без наміру створити правові наслідки. Окрім цього, Позивач зауважив, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки про саме договір дарування частини квартири він дізнався лише у 2013 році, коли Відповідачка звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням та виселення Позивача з квартири без надання іншого житла. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Маліновської В.М. від 29.11.2013р. було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.12). Через канцелярію суду 13.01.2014р. Відповідачка подала суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.16-17), в якій зазначила, що Позивач свідомо вводить суд в оману з приводу того, що про договір дарування він дізнався лише в 2013 році, що підтверджується текстом позовної заяви Позивача від 22.03.2007 року про перевід права інвестора по інвестиційному договору, яка підписана власноруч [PERSON] З огляду на те, що Позивач знав про факт укладення договору дарування власної частки в його момент укладення, а саме 27.08.1997р. й навіть якщо врахувати, що вказаний факт Позивачем було забуто внаслідок якихось причин, то, як вбачається з тексту позовної заяви від 22.03.2007р., підписаної власноручно Позивачем - вказаний факт укладення договору був ним усвідомлений ще шість років тому, й ніхто не перешкоджав йому звернутись до суду у встановлений чинним законодавством строк, а тому до позову слід застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні 27.03.2014р. представником Позивача оголошено заяву Позивача про забезпечення позову шляхом заборони державному виконавцю ВДВС Шевченківського РУЮ м.Києва вчиняти дії по виконанню виконавчого листа № 2-12599/11, виданого 16.07.2013р. Шевченківським районним судом м.Києва про зобов'язання [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні кв.[ADDRESS] (а.с.49-50). Питання щодо забезпечення позову вирішено ухвалою від 27.03.2014р. (а.с.53-54). В судовому засіданні 15.04.2014р. за клопотанням представника Позивача було допитано двох свідків: [PERSON] (рідна сестра Позивача) та [PERSON] (племінник Позивача), які були попереджені про кримінальну відповідальність у відповідності до положень ст.ст.384-385 КК України, та повідомили суду, що дізнались про договір дарування з розповіді Позивача, особисто при укладенні спірного договору 27.08.1997р. присутні не були, окрім того, про домовленості щодо довічного утримання між Позивачем та Відповідачкою вони не знали, проте, повідомили, що Позивач був впевнений, що дочка буде його доглядати у старості, а тому він подарував їй частину квартири. Свідок [PERSON] окрім того повідомив суду, що Позивач говорив йому, що подарує квартиру дочці, а дочка йому говорила, що вона не покине батьків та буде допомагати, зазначив, що Позивач не укладав договору довічного утримання, оскільки не знав про його існування, проте уклав договір дарування з умислом довічного утримання (а.с.62-64). В судовому засіданні 23.04.2014р. за клопотання представника Позивача було допитано ще двох свідків: [PERSON] (сусід Позивача в буд. [ADDRESS]) та [PERSON] (чоловік рідної сестри дружини Позивача), які були попереджені про кримінальну відповідальність у відповідності до положень ст.ст.384-385 КК України. [PERSON] повідомив суду, що дізнався про договір дарування кілька років назад від Позивача, коли той почав ходити по судах. Позивач йому повідомив, що хотів, щоб дочка його доглядала, а тому подарував частину квартири [ADDRESS]. [PERSON] зазначив, що при укладенні спірного договору дарування присутній не був. [PERSON] повідомив суду, що в 1997 році Позивач приїздив до м.Києва і подарував дочці частину квартири, про що Позивач повідомив його після укладення спірного договору дарування, окрім того, Позивач розповів йому, що з Відповідачкою у нього була домовленість про те, що остання буде доглядати Позивача до смерті (а.с.101-102). В судовому засіданні 23.04.2014р. Позивач та його представник - [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачка - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, які були допитані у судових засіданнях, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні сторони пояснили, що Позивач [PERSON], його дружина - [PERSON] та їх дочка - Відповідачка у справі тривалий час проживали в [ADDRESS] і були в ній зареєстровані. Згодом Позивач з дружиною, які є батьками Відповідачки, переїхали працювати та проживати до Тюменській області Російської Федерації. Відповідачка також проживала разом з ними, проте після одруження переїхала жити в [ADDRESS], де і проживала разом чоловіком та дитиною. У 1993р. квартира в [ADDRESS] була приватизована на ім'я Позивача, Відповідачки та її дитини. Обставини щодо часу проживання Позивача та Відповідачки у вказаній квартирі підтверджуються й текстом ухвали Апеляційного суду м.Києва від 28.12.2010р. у справі №22-30971/2010 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], головного управління житлового забезпечення Київської міської держаної адміністрації, ВАТ «Домобудівний комбінат №4», про визнання сторін членами однієї сімї в період з 1987р. по січень 2006р., визнання за сторонами права спільної власності на квартиру, скасування свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.30зворот), в якій зазначено, що до 1984р. Позивач з дружиною та донькою (Відповідачкою) проживали в [ADDRESS], а потім батьки Відповідачки поїхали працювати в Тюменську область Російської Федерації. Відповідачка певний час проживала разом з батьками в Тюменській області, а в 1992р. разом з чоловіком повернулася проживати в м.Київ. Батьки Відповідачки, тобто Позивач та його дружина, працювали та проживали в Російській Федерації і лише в кінці 2005р. вони повернулися до м.Києва (а.с. 30 зворот). Сторони не заперечували, що відносини між ними в певний період часу зіпсувалися і же близько 7 років тривають різні судові процеси, в тому числі між Позивачем та Відповідачем. Судом встановлено, що 27.08.1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 4855 (а.с.5) Згідно умов договору дарування, Позивач подарував, а Відповідачка прийняла у дар 1/3 частини квартири [ADDRESS], яка на момент укладення договору належала Позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 30 грудня 1993р., розпорядження № 5892 від 29.12.1993р. та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 19.01.1994р. за №2835 (п.1, 2 договору). Згідно п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 01.01.04. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин в 1997 році діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР), тому суд застосовує його норми для вирішення спору по суті пред'явлених вимог. Статтею 41 ЦК УРСР встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У відповідності зі ст. 5 ЦК УРСР, при здійсненні своїх цивільних прав та обов'язків, особи повинні додержуватись законів, волевиявлення учасника (угоди) правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно вимог ст.128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» встановлено, що відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди. Згідно зі ст. 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке, зокрема, невиконання або неналежне виконання угоди (в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. Не дивлячись на те, що Позивач як підставу позову навів дві самостійні підстави, при розгляді справи у судовому засіданні жодної з них встановлено, не було, оскільки як зазначав в процесі розгляду сам Позивач коли він у 1997році дарував Відповідачці квартиру, то на той час відносини між батьками та дочкою (Відповідачкою) були нормальними і він навіть не міг допустити те, що вона буде висиляти батьків з квартири і не давати їм можливості жити та користуватись житловою площею в м.Києві. Посилання Позивача на те, що перед укладенням Договору дарування він дійшов згоди з Відповідачкою про те, що вона буде доглядати його та його дружину в старості, а вони будуть проживати саме у квартирі по [ADDRESS], самі по собі не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Обов'язок дітей утримувати батьків визначений нормами Сімейного кодексу України і не регулює питання відчуження нерухомого майна, в тому числі на підставі договору дарування. Суд дійшов висновку, що Позивач знав та усвідомлював укладення 27.08.1997р. саме договору дарування частини квартири на користь Відповідачки, що також підтверджується копією позовної заяви [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про переведення прав та обов'язків інвестора, поданою до Шевченківського районного суду м. Києва 22.03.2007р. та власноручно підписаною Позивачем (а.с.18-19), а також судовими рішеннями, прийнятими за наслідками розгляду вказаного позову (а.с.20-31), а також ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2012р. у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання прав користування житловим приміщенням (а.с. 94-96), проте Позивач розраховував, що дочка буде опікуватись батьками та не буде виганяти із квартири. Посилання позивача на такі підстави визнання договору дарування недійсним, як 56 ЦК УРСР (Недійсність угоди, укладеної внаслідок помилки), 58 ЦК УРСР (Недійсність мнимої і удаваної угод), не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не підтверджені жодним належним і допустимим доказом порушення відповідачем вказаних норм чинного на той час законодавства. Окрім того, Позивачем було пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом, а саме подання позову про визнання договору дарування недійсним. Як було зазначено вище, Позивач знав та усвідомлював укладення 27.08.1997р. саме договору дарування, а тому початок перебігу строку позовної давності почався 28.08.1997р., то закінчився - 28.08.2000р. Слід зазначити, що згідно ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст.74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Вимоги ст.75 ЦК УРСР встановлюють обов'язковість застосування позовної давності та передбачають, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Наслідки закінчення строку позовної давності визначені ст. 80 ЦК УРСР: закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Разом із тим, під час судового розгляду справи позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, разом з тим твердження Позивача про те, що про оспорюваний договір він дізнався лише в 2013 році не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, Позивач розуміючи суть укладеного між сторонами правочину, вже звертався до суду з позовними вимогами до відповідачки про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності. Так, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11.10.2012р., яка набрала законної сили 26.11.2012р., по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання права власності, провадження по справі закрито у зв'язку з відмовою Позивача від позову (а.с.97). Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, та враховуючи пропуск трирічного строку для звернення до суду без поважних причин, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним - задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 5, 41,56,58,128,243 ЦК УРСР з урахуванням п.п.11,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», та

Outcome: dismissed