Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Хрещатик» про стягнення заборгованості за договором вкладу та відшкодування моральної шкоди. Уточнивши свої позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача 538 000 грн. вкладу, 86 315 грн. процентів за договором банківського вкладу, три відсотки річних в сумі 1 878 грн., 3 603 грн. інфляційних та 1100 грн. витрат на правову допомогу, а також у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 04 червня 2015 року та 02 жовтня 2015 року він уклав з відповідачем два договори банківського вкладу «Подвійна сила» у Чернігівському регіональному відділенні ПАТ «КБ «Хрещатик». Загальна сума вкладу (депозиту) за його договорами складає 593000 грн., проте Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу повернуто лише 200000 грн. та залишок вкладу складає 538000 грн. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 листопада 2016 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з ПАТ «КБ «Хрещатик» на користь позивача 538000 грн. вкладу, 86315 грн. процентів за договором банківського вкладу, три відсотки річних в сумі 1878 грн., 3603 грн. інфляційних та 1100 грн. витрат на правову допомогу, а всього 630896 грн. Не погоджуючись з даним рішенням ПАТ «КБ «Хрещатик» звернулося до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не було враховано спеціальні норми, викладені у Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», адже у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація/запроваджена ліквідація, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми даного Закону є пріоритетними відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Крім того, апелянт зазначає, що судом не було надано правової оцінки факту прямої заборони стягнення з банку будь-яких додаткових платежів, а саме інфляційних та 3% річних. На думку апелянта, іншого способу стягнення з банк, що ліквідується, крім погашення у відповідній черговості кредиторських вимог, законодавством України не передбачено. Також апелянт вважає, що у рішенні суду не зазначено, відповідно до ст.294 ЦПК України, порядок оскарження для особи, які не була присутня у судовому засіданні. Апелянт вважає, що це є грубим порушенням законодавства та обмеженням права відповідача на апеляційне оскарження. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що застосування Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює правові, фінансові та організаційні засади гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, ніяким чином не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом порушеного права та вимагати стягнення сум, які йому не повернуті за системою гарантування, виходячи із наведених норм ЦК України та умов договорів банківського вкладу. Таким чином, суд вважав, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача 538000 грн. вкладу, 86315 грн. процентів за договором банківського вкладу та 1100 грн. витрат на правову допомогу, обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки наданий позивачем розрахунок відповідає дійсним обставинам справи і ніяким чином не спростований. З таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] було укладено Договір №258D-601227 від 04 червня 2015 року на суму 145000 грн. строком повернення 03 квітня 2016 року включно (дана обставина визнана відповідачем), та Договір №258D-626243 банківського вкладу «Осінній оксамит» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (13 місяців) від 02 жовтня 2015 року з сумою вкладу 593000 грн. строком повернення 02 листопада 2016 року (а.с.6-7). В своїх запереченнях проти позову представник ПАТ «КБ «Хрещатик» посилався на те, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 квітня 2016 року №463 про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку. Тимчасова адміністрація була визначена строком на один місяць з 05 квітня 2016 року по 04 травня 2016 року. Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 квітня 2016 року №560, продовжено строки тимчасової адміністрації Банку з 05 травня 2016 року по 04 червня 2016 року включно. 02 червня 2016 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, у даний час здійснюється процедура ліквідації банку з 06 червня 2016 року по 05 червня 2018 року включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик». Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п.6 ст.2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до ч.2 ст.46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16. Згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, задоволення позовних вимог до банку неможливе. Починаючи з 05 квітня 2016 року банк здійснював свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним в умовах роботи неплатоспроможних банків. Пунктом 1 ч.6 ст.36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку. Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початок процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 грн. З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення, і наступають наслідки, встановлені ст.46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст.52 вказаного Закону З матеріалів справи вбачається, що з 03 квітня 2016 року закінчився строк депозиту по Договору №258D-601227 від 04 червня 2015 року, а з 02 листопада 2016 року строк дії Договору №258D-626243. Також вбачається, що [PERSON] звертався до банку із кредиторською вимогою 16 червня 2016 року (а.с.88). Порядок відшкодування коштів за вкладом визначений Положенням про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року №14 (у редакції рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 травня 2016 року №823) та зареєстрованим у Міністерстві Юстиції України 07 вересня 2012 року за №1548/21860. Згідно з п.9 розділу III вказаного Положення для отримання коштів за результатами розгляду індивідуального звернення до Фонду вкладник або інша особа (представник, спадкоємець тощо) звертається до Фонду із заявою про виплату гарантованої суми відшкодування. Рекомендована форма заяви наведена в додатку 6 до цього Положення. До заяви додаються:копія паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, - з інформацією про прізвище, ім'я, по батькові, серію, номер, найменування або код органу, що видав документ, дату видачі; копія документа, виданого контролюючим органом, що засвідчує реєстрацію особи в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, або копія сторінки паспорта, у якому контролюючим органом зроблено відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта. Заяви про виплату гарантованої суми відшкодування розглядаються у строк, що не перевищує трьох місяців. Таким чином, може бути виплачено лише гарантовану суму відшкодування. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення суми вкладу з процентами, нарахованими до введення тимчасової адміністрації, звернені до Фонду, є передчасними та безпідставними. Стягнення 3% річних та суми з врахуванням індексу інфляції неможливе в силу ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Судом не враховані зазначені норми матеріального закону, який регулює правовідносини, що виникли між сторонами, внаслідок чого ухвалене неправильне рішення. За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з відмовою в задоволенні позову. Згідно з п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: dismissed