Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

в липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Вереса Василя Володимировича, державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку Топузової Оксани Петрівни про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просив стягнути за рахунок державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 33225,00 грн., та моральної шкоди суму в розмірі 350000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.08.2018 року старшим державним виконавцем ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Вересом В.В. було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи із України. Однак, 16.04.2019 року позивача було затримано на кордоні та винесено рішення про відмову йому в перетині державного кордону України, в зв`язку з наявністю подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України по справі № 2-68/2014. Позивач вказує, що в зв`язку з несвоєчасним виконанням своїх обов`язків старшим державним виконавцем Вересом В.В. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, він зазнав матеріальної шкоди та моральних страждань, які виразились в тому, що він був вимушений залишитись та перенести заплановану поїздку, стояти в чергах до ВДВС та інших органів, звертатись до адвокатів та витрачати свій час для закриття виконавчого провадження, що призвело до моральних страждань та негативно позначилось на його стані здоров`я. З огляду на викладене, позивач вважає, що бездіяльністю державного виконавця йому завдано матеріальну шкоду, яка ним оцінена в сумі 33225,00 грн., та моральну шкоду в сумі 350000,00 грн., в зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав та просить стягнути зазначені суми в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відзив на позов до суду не надходив, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що на виконанні в ВДВС Калінінського районного управління юстиції у м Донецьку знаходились виконавчі провадження по примусовому виконанню: - виконавчого листа № 256/4505/13-ц від 15.10.2013 року, виданого Калінінським районним судом м. Донецька про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по аліментам в сумі 19801,37 грн.; - виконавчого листа №256/4187/13-ц від 11.09.2013 року, виданого Калінінським районним судом м. Донецька про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на його утримання в розмірі 500 грн., щомісяця починаючи із 30.05.2013 року до закінчення ним навчання або до досягнення [PERSON] 23 річного віку, тобто до [INFO]; - виконавчого листа № 256/1574/13-ц від 16.01.2014 року, виданого Калінінським районним судом м. Донецька про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з 01.12.2009 року по 01.01.2013 р. в розмірі 50000,00 грн. Доказів на підтвердженя об`єднання зазначених виконавчих проваджень в одне матеріали справи не містять. 21.08.2018 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Вересом В.В. в рамках виконавчого провадження № 56503966 про примусове стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на його утримання в розмірі 500 грн., щомісяця починаючи із 30.05.2013 року до закінчення ним навчання або до досягнення [PERSON] 23 річного віку, тобто до [INFO] ., - було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи із України, оскільки заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] погашена в повному обсязі та станом на 21.08.2018 р. відсутня. Рішенням начальника відділення інспекторів прикордонної служби «ЗОД» відділу прикордонної служби «Бориспіль-2», окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Бур`яна О.В. від 16.04.2019 року, [PERSON] було відмовлено в перетині державного кордону на виїзд з України, оскільки, останнього відповідно до ухвали Калинівського районного суду м. Донецьк № 12038165988 від 27.03.2019 року тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бондаренка М.В. від 18.04.2019 року, виконавче провадження № 56503966 з примусового виконання виконавчого листа № 256/4187/13-ц, виданого 11.09.2013 року Калінінським районним судом м. Донецька про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів щомісяця до закінчення ним навчання, було закінчено. Разом з тим, доказів на підтвердження закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 256/4505/13-ц від 15.10.2013 року, виданого Калінінським районним судом м. Донецька про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по аліментам в сумі 19801,37 грн., а також виконавчого листа № 256/1574/13-ц від 16.01.2014 року, виданого Калінінським районним судом м. Донецька про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з 01.12.2009 року по 01.01.2013 р. в розмірі 50000,00 грн., - матеріали справи не містять. Позивач зазначає, що бездіяльністю державних виконавців ВДВС в частині невчасного внесення даних про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, йому завдано матеріальної та моральної шкоди, в зв`язку з чим ним було пред`явлено позов, за яким відповідачами позивачем було визначено державних виконавців ВДВС. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу сторони позивача на те, що відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», державні виконавці несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому законом. У разі вчинення державним виконавцем під час виконання службових обов`язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення, він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку, встановленому законом. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Частина перша статті 1174 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Факт неправомірності (незаконності) дій (бездіяльності) державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду). Однак, доказів на підтвердження встановлення факту неправомірності дій (бездіяльності) державних виконавців, матеріали справи не містять, як і не містять доказів на підтвердження оскарження позивачем та скасування ухвали Калинівського районного суду м. Донецька № 12038165988 від 27.03.2019 року, якою позивача було тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р. з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). У п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07 лютого 2014 року роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Конституційним судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не за рахунок коштів державних органів. Позивачем заявлено позов про відшкодування коштів не до Держави Україна, а до державних виконавців, як безпосередніх відповідачів у справі, про відшкодування матеріальної та моральної, що суперечить закону. Держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в розгляді справи представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. У відповідності до ч. 1 ст. 96 ЦК України, Головне управління Казначейства, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями та є окремим учасником цивільних відносин згідно ч. 1 ст. 2 ЦК України. Отже, належним відповідачем у даній справі є Держава Україна в особі відповідного органу державної виконавчої служби, що має статус юридичної особи, в якій працює державний виконавець, та в особі відповідного територіального органу Державної казначейської служби України. Разом з тим, в ході розгляду справи позивачем не було заявлено клопотання про заміну неналежних відповідачів належними, а суд, в силу положень цивільного процесуального закону, - позбавлений права здійснювати заміну неналежного відповідача належним із власної ініціативи. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем пред`явлено позов не до Держави України в особі відповідних органів, а до державних виконавців, які не є належними відповідачами в даній справі, та в ході розгляду справи позивачем не було заявлено відповідне клопотання про залучення до участі в справі належних відповідачів, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed