Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 2010 року він з відповідачем перебував у фактичних шлюбних відносинах і 17 березня 2013 року у них народився син [PERSON]. З квітня 2015 року їх сімейні відносини з [PERSON] припинилися і вони почали проживати окремо один від одного, при цьому їх син залишився проживати з матірю. Він, як батько, має право виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток, але відповідач перешкоджає йому у спілкуванні з сином та у вирішенні питань, що повязані з отриманням ним освіти. Для врегулювання зазначеного питання він звернувся із заявою до Органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, яка своїм рішенням від 22 грудня 2015 року встановила графік його побачень з сином: кожну пятницю з 17 год. до 20 год. та в неділю з 10 год. до 13 год.. Проте, відповідач вказане рішення не виконує, приховує від нього усю інформацію про сина, у якій дошкільній установі він перебуває, не повідомляє його про стан здоровя сина, приховує інформацію про розмір його одежі та взуття, не повідомляє про те, чим харчується син, де і як оздоровлює сина, а тому просив зобовязати відповідача [PERSON] не чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] та визначити наступний порядок його спілкування з дитиною: зобовязати відповідача надати йому можливість зустрічатися з сином 48 год. на тиждень за місцем його фактичного проживання з 17 год. пятниці до 17 год. неділі; зобовязати відповідача надати йому можливість проводити щорічну відпустку в липні місяці разом з сином не менше двох тижнів на рік; зобовязати відповідача вирішувати питання, що стосуються лікування, навчання, виховання сина та подібні питання, тільки спільно з ним. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 травня 2017 року позов [PERSON] задоволено частково. Визначено наступний порядок участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON], [INFO]: щотижня у пятницю з 17.00 год. до 20.00 год. та у неділю з 10.00 год. до 13.00 год. в присутності матері [PERSON] за адресою: м.Маріуполь, б-р Шевченка, буд.№81, кв.№40. В решті позовних вимог відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач послався на те, що місцевим судом були неповно досліджені обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, чим були порушені його права та права дитини. Вважає, що суд зробив невірний висновок про те, що він, як позивач, не довів той факт, що відповідач чинить йому перешкоди в спілкуванні з дитиною. Крім того, місцевий суд, визначаючи порядок його спілкування з дитиною, не врахував інтереси його та сина, а тому необґрунтовано обумовив їх зустрічі присутністю відповідача. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник адвокат [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Відповідач та її представник адвокат [PERSON] проти доводів апеляційної скарги в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували, просили її відхилити, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Згідно п.п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, 17 березня 2013 року у них народилась дитина [PERSON], в свідоцтві про народження якої батьками зазначені сторони (а.с.6). Після припинення між [PERSON] та [PERSON] сімейних відносин дитина залишилась проживати з матірю відповідачем по справі. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не доведені позовні вимоги в частині наявності перешкод з боку відповідача в його спілкуванні з дитиною. Визначаючи [PERSON] способи його участі у вихованні сина, місцевий суд вважав, що в інтересах дитини необхідно обумовити побачення батька з дитиною присутністю матері. Повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна. Так, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.ч.1-2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України). Суд при встановленні способів спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах і 17 березня 2013 року в них народився син [PERSON], який після припинення відносин між сторонами, залишився проживати з матірю окремо від батька. Також, за обставинами справи встановлено, що після припинення між сторонами сімейних відносин, вони не можуть дійти згоди щодо вирішення спільно усіх питань щодо виховання їх сина, що позбавляє батька, який проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні та особистому спілкуванні з нею. Встановлено, що [PERSON] має бажання спілкуватися з сином, брати активну участь у його вихованні та розвитку, проте відповідач йому перешкоджає в цьому. Так, в серпні 2015 року позивач, посилаючись на перешкоди, які чинить [PERSON] у його спілкуванні із дитиною, звернувся до Органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради із заявою про встановлення порядку участі у вихованні з сином (а.с.107-109). В листопаді 2015 року і відповідач [PERSON] зверталась із заявою до органу опіки та піклування (а.с.118-119), в якій заперечувала проти спілкування дитини з батьком без її присутності. Рішенням колегії Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 22 грудня 2015 року, за заявою [PERSON] було вставлено графік його побачень з сином [PERSON]: кожну пятницю з 17 год. до 20 год. та в неділю з 10 год. до 13 год.. Також, згідно даного рішення встановлено, що батько [PERSON] проживає за адресою: [INFO], де створені всі належні умови для перебування дитини, про що свідчить акт обстеження житлово-побутових умов від 08 вересня 2015 року, наданий Службою у справах дітей Приморської районної адміністрації. Згідно з характеристикою, за місцем роботи [PERSON] характеризується позитивно (а.с.95). Проте, після ухвалення зазначеного рішення, [PERSON], з посиланням на ухилення відповідача від його виконання, звернувся до суду із зазначеним позовом. Отже, наведені обставини свідчать про наявність спору між сторонами щодо участі у вихованні дитини батька та перешкод з боку матері в спілкуванні батька з дитиною, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позову [PERSON] в цій частині. Крім того, визначаючи способи участі позивача у вихованні сина, місцевий суд не в повній мірі врахував інтереси дитини, які б відповідали її можливостям сприймати піклування кожного із батьків про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та рішення від 27 листопада 1992 року у справі «Олссон проти Швеції», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Так, розглядаючи спір, суд прийняв до уваги стан здоровя малолітнього [PERSON], який страждає вродженою аномалією розвитку сечостатевої системи - гіпоплазією лівої нирки, інфекцією сечової системи, у звязку з чим потребує дотримання правильного режиму дня, харчування, регулярного контролю медичних аналізів (а.с.94) і обґрунтовано обумовив побачення батька з малолітнім сином присутністю матері. Разом з тим, місцевий суд не врахував, що відсутність чи присутність при зустрічі з дитиною того з батьків, хто з нею проживає, обумовлена віком дитини, а тому приймаючи до уваги чотирирічний вік [PERSON], є підстави для визначення способу його спілкування з батьком у присутності матері, розлучення з якою може завдати шкоди інтересам дитини, але до досягнення ним певного (шестирічного) віку, що в повній мірі буде відповідати його інтересам. З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, а в частині визначення способів участі батька у вихованні дитини оскаржене рішення слід змінити, обумовивши побачення позивача з сином присутністю відповідача тільки до досягнення дитиною шестирічного віку.

Outcome: partial