Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

В листопаді 2013 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійсним окремих пунктів кредитного договору. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 14 серпня 2008 р. між нею та ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 392-08-И на суму 88000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 8,0% річних. Пунктом 4.1. Договору було визначено, що у випадку звільнення позичальника з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відсоткова ставка встановлюється на рівні 16% річних. Вважає, що умови кредитного договору, визначені у п. 4.1. договору щодо права банку підвищувати процентну ставку у разі звільнення позичальника з роботи та п. 6.1. Договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань є несправедливими та такими, що суперечать діючому законодавству, а саме ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживача». Перед укладенням договору, банк ознайомив її як позичальника з іншими умовами видачі кредиту, а коли вона підписувала договір була включена в п.4.1. договору умова про підвищення відсоткової ставки до 16% у випадку звільнення позичальника з роботи. Вважає також, що банк в порушення вимог ст. 1056-1 ЦК України в односторонньому порядку збільшив розмір процентів за кредитним договором, чим також порушив її права як позичальника. Просила суд визнати несправедливими та недійсними умови Кредитного договору № 392-08-И від 14.08.2008 року, визначені у п.4.1. щодо права банку збільшувати відсоткову ставку до 16% річних, у випадку звільнення позичальника з ВАТ «Банк «Фінаси та Кредит» та у п.6.1. Кредитного договору; визнати дії ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо підвищення розміру відсоткової ставки за Кредитним договором. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважає вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вказав, що позивачка на момент укладення кредитного договору була співробітником банку, у зв'язку з чим у п. 4.1. договору було передбачено відсоткову ставку зі сплати процентів 8% та передбачено було, що у випадку її звільнення з банку з дати звільнення встановлюється відсоткова ставка 16% річних. Пункт 6.1 договору також був укладений за взаємною згодою сторін та у відповідності до вимог цивільного законодавства. Дані умови позивач підписала і протягом 14 календарних днів не відкликала своєї згоди на укладення споживчого кредиту. Перед укладенням кредитного договору банком було виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживача» та в повному обсязі було надано всю достовірну інформацію про умови кредитування. Позивачка на момент укладення договору була ознайомлена та була згодна з умовами договору, ніяких зауважень не мала, та підтвердила це підписавши договір. Просили також застосувати строк позовної давності та відмовити в позові. За заявою позивачки до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог поручителя [PERSON]. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за необхідне провести розгляд справи в його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що позивачка включно до листопада 2009 року працювала в ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який є правонаступником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». 14 серпня 2008р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 392-08-И, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти у сумі 88000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 8% річних для придбання іменної цільової облігації з кінцевим терміном повернення до 11.08.2028р. (а.с.10-14). 30.01.2009 року до Кредитного договору було укладено Додаткову угоду № 1 відповідно до якої позичальник зобов'язувався повністю повернути кредитні кошти до 13 січня 2038 року шляхом сплати щомісячного ануїтентного платежу в розмірі 635 доларів США. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір № 392-08-И від 14 серпня 2008р. був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали. В обґрунтування заявлених вимог позивачка [PERSON] зазначає, що умови кредитного договору, визначені у п. 4.1. договору щодо права банку підвищувати процентну ставку у разі звільнення позичальника з роботи та п. 6.1. Договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань є несправедливими та такими, що суперечать діючому законодавству, а саме ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживача» та ст. 1056-1 ЦК України. Разом з тим, суд не може погодитись з таким обґрунтуванням вимог позивача, зважаючи на таке. Згідно п.4.1. Кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування Кредитними ресурсами у валюті кредиту, по процентній ставці 8% річних. Позичальник - [PERSON], являється співробітником ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». У випадку її звільнення з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», відсоткова ставка, встановлюється на рівні 16% річних з дати звільнення. Отже, в укладеному Кредитному договорі № 392-08-И від 14.08.2008р., а саме в п. 4.1. чітко визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, а ніж при укладенні договору. Відповідно до абзацу третього п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішення питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до ст.ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч.6 ст. 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки, дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора. У судовому засіданні позивачка підтвердила, що на момент підписання нею 14.08.2008р. кредитного договору п.4.1. щодо підвищення процентної ставки до 16% річних був включений в умови договору і позивачка їх підписала без зауважень. Отже, з урахуванням наведеного слід дійти висновку, що передбачивши у п.4.1. умову збільшення відсоткової ставки з дня звільнення позичальника з роботи в банку, з яким позичальник ознайомилась та надала свою згоду на його укладення на таких умовах та підписала їх, а тому така умова договору не може розцінюватись як одностороння зміна відсоткової ставки кредитором, а отже вимога про визнання недійсним п.4.1. Кредитного договору, як на тому наполягає позивач є необґрунтованою. Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору, за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів. В обґрунтування вимог в частині сплати пені за прострочення виконання зобов'язання, позивачка посилається на положення ст. 203 ЦК України. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною другою ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Згідно п. 28 положення Національного банку України про кредитування, затвердженого постановою правління НБУ № 246 від 28.09.1995р., у разі несвоєчасного погашення боргу за кредитом та сплати відсотків (комісії), при відсутності домовленості про відстрочення погашення кредиту, банк має право на застосування штрафних санкцій у розмірах, передбачених договором. Таким чином, розмір пені який передбачено п. 6.1. Кредитного договору не суперечить вимогам чинного законодавства, а тому вимоги позивачки в цій частині необґрунтовані та недоведені, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У Законі України «Про захист прав споживачів» чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що діяв на момент укладання кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис усіх умов. В момент підписання зазначеного договору позивачка отримала його копію. Підписання договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання умов правочину несправедливими та недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу несправедливих його умов. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачем відповідно до ст.60 ЦПК України, не надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України належних та допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дії ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»щодо підвищення розміру відсоткової ставки за Кредитним договором та встановлення розміру пені у випадку прострочення повернення кредиту. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання несправедливими та недійсними умов Кредитного договору в п.4.1., 6.1. не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed