Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

В лютому 2014 року [PERSON] пред'явила позов до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 11 січня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачка (позичальник) власноручно склала та передала їй розписку. За умовами договору позики вона передала останній кошти в розмірі 31145 грн., які та зобов'язувалась повернути до 20 січня 2014 року. Проте взятих на себе обов'язків по поверненню коштів відповідачка добровільно не виконує і взагалі відмовляється їх повернути. За таких обставин вона просить суд захистити свої права і стягнути з відповідачки 31145 грн. боргу. Представник - адвокат позивачки в судовому засіданні підтримав обставини, викладені в позовній заяві, в обґрунтування заявлених позовних вимог, та просив задовольнити позов. Крім цього пояснив, що позивачка позичила відповідачці грошові кошти в національній валюті в розмірі 31145 грн., які остання зобов'язалась повернути до 20 січня 2014 року, про що власноручно написала розписку. Проте відмовляється дану позику повертати, а наразі взагалі на телефонні дзвінки не відповідає, на контакт не виходить. На час розгляду справи борг залишається не повернутим в цілому. Відповідачка, яка про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, в судове засідання повторно не з'явилась, причини неявки суду невідомі. Зі згоди представника - адвоката позивачки протокольною ухвалою від 16 червня 2014 року суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення представника - адвоката позивачки та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що 11 січня 2014 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, про що свідчить розписка, оригінал якої міститься в матеріалах справи. За змістом розписки відповідачка [PERSON] взяла у борг у позивачки [PERSON] 31145 грн., які зобов'язалась повернути до 20 січня 2014 року. Отже, в розписці зазначені: сторони зобов»язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення позики та особистий підпис позичальника. Тобто, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Таким чином суд прийшов до висновків про те, що позичальник (відповідачка) видала розписку позикодавцю (позивачці) як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов»язань. Крім того, наявність розписки у позикодавця свідчить про невиконання зобов»язання за договором позики позичальником. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України, розписка є одночасно документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів із зобов»язань, що виникають із договорів та інших правочинів статтею 527 ЦК України передбачено зобов»язання боржника виконати свій обов»язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов»язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов»язанні вимагати доказів того, що обов»язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред»явлення такої вимоги. Положеннями ст. 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно норм ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України на позичальника покладається обов»язок повернення позикодавцю позику у такій же сумі грошових коштів, які були передані позичальнику позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені укладеним договором. Проаналізувавши кожний доказ по справі окремо та всі докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання про те, що відповідачка не виконала свої зобов»язання за договором позики належним чином, тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Судові витрати слід розподілити відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved