Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

В лютому 2018 року до суду звернувся позивач з позовною заявою до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 27443,60 грн. а також судових витрат в розмірі 1762 грн. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 26 липня 2012 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір № 12937/03-ДК про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою. Відповідно до п. 7.1 Договору відповідачу було надано кредит у розмірі 15000,00 з відсотковою ставкою 24,00 % річних на строк дії картки. Відповідно до п. 7.5 вказаного Договору, відповідач зобовязався щомісячно отримувати звіт (виписку) за рахунком не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним, але у порушення умов договору останній свої зобовязання належним чином не виконав, у звязку з чим у нього утворилася заборгованість у сумі 27443,60 грн., яка складається із заборгованості за основним боргом (тіло кредиту) в сумі 14999,91 грн., заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 7821,34 грн.; інфляційного збільшення заборгованості в сумі 3785,07 грн., та трьох процентів річних від суми заборгованості в сумі 837,28 грн. В позові ставиться питання про стягнення вказаної суми заборгованості а також судових витрат в розмірі 1762,00 грн. з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи на підставі ст. 280 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності суду не надав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до договору № 12937/03-ДК від 26.07.2012 року про відкриття фізичній особі карткового рахунку на здійснення його рахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою, відповідачу було надано кредит в розмірі 15000,00 з відсотковою ставкою 24,00 % річних на строк дії картки. (а.с.3-5). Однак, в порушення умов договору відповідач не сплачував суми кредиту, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість. Суд, дослідивши розрахунок заборгованості за кредитним договором № 12937/03-ДК від 26.07.2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON], встановив, що за даним договором утворилася заборгованість за кредитом на загальну суму в розмірі 27443,60 грн., яка складається з наступного: заборгованості за основним боргом (тіло кредиту) в сумі 14999,91 грн., заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 7821,34 грн.; інфляційного збільшення заборгованості в сумі 3785,07 грн., та трьох процентів річних від суми заборгованості в сумі 837,28 грн. (а.с.11; 12-14). З огляду на викладене суд зазначає наступне. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Вимогами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. Згідно ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, суд зазначає, що ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань « від 17.12.2013 року № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором з урахуванням нарахованих відсотків, а також стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних, оскільки зазначені суми нараховані позивачем у відповідності з діючим законодавством та є цілком обґрунтованими. Отже, заборгованість, яка виникла внаслідок прострочення виконання грошового зобовязання повинна бути стягнена з відповідача [PERSON] Таким чином, суд вважає позовні вимоги доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1762,00 грн. (а.с.1). Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн.

Outcome: approved