Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

В липні 2016 року позивачка звернулась в суд, із вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебували в шлюбі, від якого мають дитину сина [PERSON], 06.11.2015р. народження. За твердженням позивачки, відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає, хоча їй відомо, що він працює в м.Одеса і отримує заробітну платню в розмірі приблизно 8.000грн., а тому має реальну змогу сплачувати аліменти на утримання дитини, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно до повноліття сина, які вкрай необхідні для його існування і становлення, та на її утримання, також в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Відповідач, вважаючи зазначені позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та не підлягаючими задоволенню, подав зустрічний позов, про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини, мотивуючи тим, що протягом всього часу проживання разом з [PERSON] та після їх розриву (вже після народження сина) позивачка постійно стверджувала та стверджує й досі, що це не його син і він не має на нього жодного права, забороняє йому бачитися та спілкуватися з ним. На думку відповідача, запис про його батьківство лише формальна підстава для стягнення з нього аліментів та її утримання та утримання дитини, а тому ним було заявлене клопотання про призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи. /ар.сп. 23-25, 30-31 / Однак, після ознайомлення з висновком судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, відповідач подав письмові заперечення, в яких просив задовольнити позов частково, стягнувши аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 450грн. щомісячно, а вимоги позивачки, щодо стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, вважав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на теперішній час він ніде не працює і перебуває в пошуку роботи. Також зазначив, що постійно допомагає своїм батькам, які вже у віці і потребують його допомоги та підтримки. Батьки мають невелике господарство та город, і він необноразово передавав позивачці, для неї з сином, продукти (фрукти, овочі, молочні вироби тощо), але вона відмовляється їх приймати, посилаючись на те, що сама все що необхідно може купити як він дасть грошей, а така допомога їй не потрібна. Грошима також він намагається допомагати як виходить (коли є підробітки, коли батьки чи брат допоможуть тощо), але позивачці цього недостатньо. Наприклад, в минулому місяці він передав близько 3 000,00грн., але вже через тиждень позивачка йому подзвонила та сказала, що гроші закінчилися, потрібно ще. На його питання та пропозиції, куди ж ділися передані кошти і якщо їй з дитиною щось треба (одяг, продукти, іграшки та ін.) нехай скаже він передасть, чи разом сходять та куплять, вона відповідала, що його все це не стосується, нічого купувати та передавати не треба, окрім грошей. /ар.сп. 61-63 / В надісланій суду телефонограмі позивачка зазначила, що ознайомившись із запереченнями відповідача, вона наполягає на задоволенні своїх позовних вимогах повністю та відхиляє заперечення відповідача. /ар.сп. 66 / Позивачка та представник Красноокнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не прибули, надавши, відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, заяви про розгляд справи в їх відсутності, а тому справа розглянута без їх присутності, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. /ар.сп. 16, 58-59 / Відповідач в судовому засіданні, підтвердивши свої письмові заперечення, пояснив, що останній час він проживає в м.Одесі, однак офіційного місця роботи немає, а підробляє на будівельних майданчиках. Всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши всі докази, якими позивачка обґрунтувала свої вимоги, а відповідач свій зустрічний позов, та проаналізувавши правові норми, що регулюють вказані правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову і відмову в задоволенні зустрічного позову, виходячи із наступного: хоча в письмових запереченнях відповідач стверджує, що в теперішній час він ніде не працює і перебуває в пошуках роботи, однак в судовому засіданні він пояснював суду, що проживає в м.Одесі і «підробляє на будівельних майданчиках», тобто працює неофіційно в будівельній галузі, а відтак має фактичний та доволі непоганий дохід, розмір якого не розкриває; згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД №234850 від 29.07.2015р., виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, та свідоцтва про народження серії 1-ЖД №448250 від 17.11.2015р., виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, у сторін за період шлюбу народилась одна дитина - син [PERSON], 06.11.2015р. народження; /ар.сп. 2-3, 26-27 / із довідок №02-22/2481 та №02-22/2480 від 15.07.2016р., виданих виконкомом Красноокнянської селищної ради, Красноокнянського району Одеської області, вбачається, що до складу сімї позивачки входить також її син [PERSON], 06.11.2015р. народження, який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні; /ар.сп. 4-6 / відповідно до висновку експерта (судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи) №93 від 22.09.2016р., проведеної групою експертів відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи /65082, м.Одеса, пров.Валіховський, 4/, молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин [PERSON], 03.04.1992р. народження, тобто відповідач по даній справі, може являтися біологічним батьком дитини [PERSON], 06.11.2015р.н., народженою громадянкою [PERSON], 30.08.1993р. народження, тобто позивачкою, з ймовірністю 99,999987%, і таким чином батьківство практично доведене; /ар.сп. 46-52 / ч.ч.1, 2 ст.3 «Конвенції про права дитини» проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру; ч.2 ст.51 Конституції України встановлено, що батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття; ст.55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; ч.1 ст.79 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви; ч.1 ст.80 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; ч.ч.2, 4 ст. 84 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; ст.180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом; ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову; згідно ст.128 Кодексу законів про працю України, обмеження розміру відрахувань із заробітної плати не поширюються на відрахування із заробітної плати при стягненні аліментів, і у цьому випадку розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти (70) відсотків; ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Виходячи з наведеного, позовні вимоги, на переконання суду, підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки їх розмір цілком узгоджується з діючими нормативно-правовими актами, які регламентують рівень соціального та матеріального забезпечення дітей, а також не перевищує обмеження розміру відрахувань із заробітної плати. На думку суду, саме таке рішення буде відповідати ч.ч.1, 2 ст.3 «Конвенції про права дитини», ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, щодо справедливого розгляду справи та належного захисту прав дітей. Натомість, суд не може погодитись із запереченнями відповідача, щодо відсутності роботи та її пошуку, а також постійної допомоги своїм батькам, які є «вже в віці і потребують допомоги та підтримки», оскільки жодних доказів, на підтвердження вказаних тверджень, ним суду не надано, та з врахуванням його пояснень в судовому засіданні, щодо проживання у м.Одесі та роботі на будівельних майданчиках. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а у разі коли позивача звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі ч.ч.1, 2 ст.3 «Конвенції про права дитини», ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», ст.ст.51 ч.2, 55 Конституції України, ст.ст.180, 181 ч.3, 182 ч.2, 183 ч.1, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, ст.128 Кодексу законів про працю України та

Outcome: approved