Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна, який в березні 2016 року уточнив та просив постановити рішення, яким розділити спільне майно, виділити у власність йому, [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]; виділити [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на його користь 2500,34 грн. судового збору. В обґрунтування позову позивач вказав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 27 вересня 2002 року. 15 жовтня 2004 року ним з відповідачкою було придбано спірне майно - квартира [ADDRESS]. Згоди про поділ майна між ними не досягнуто. Тому вважає, що вказане майно повинно бути розділено, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] та її адвокат Мисечко К.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 27 вересня 2002 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2016 року було розірвано. Під час сімейно-шлюбних відносин у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям була придбана квартира [ADDRESS], житловою площею 16,70 кв.м., загальною площею 34,20 кв.м. Договір купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2004 року був оформлений на ім'я [PERSON] (а.с.21). На підставі вищевказаного Договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5130375 від 20 жовтня 2004 року (а.с.22). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Окрім цього, відповідно до ч.2-3 ст.72 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України). За таких обставин суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та вважає за необхідне розділити між подружжям спільне сумісне майно, набуте під час їх шлюбу, а саме: квартиру [ADDRESS], визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину вищезазначеного майна. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позірним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 1250,17 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved