Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS]. Спадщину після його смерті по 1/4 частці спадкового майна прийняли дружина померлого - [PERSON], яка мала право на обов'язкову частку у спадщині та він, як спадкоємець за заповітом. [INFO] померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 3/4 частки спадкового домоволодіння, яку він успадкував своєчасно. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник Припрутської сільської ради Новоселицького району в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Припрутської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області № 338 від 14 березня 2017 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] відносилося до дворів робочого типу, головою якого був [PERSON]. З свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 10 жовтня 1961 року вбачається, що [PERSON] уклав шлюб з [PERSON]. Житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння, були побудовані на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в Припрутській сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Так, у 1961 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час реєстрації шлюбу) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці, присвоєно адресну частину по [ADDRESS] та зареєстровано в сільській раді під окремим особистим рахунком [NUMBER], в якому проживали подружжя [PERSON] та [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном та з часу побудови та реєстрації вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожним з них. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час виникнення вказаних правовідносин, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до вимог ст. 535 ЦК УРСР право на обов'язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні подружжя, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Згідно заповіту, який був складений 27 березня 2000 року та посвідчений секретарем Припрутської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповів позивачу все своє майно. Оскільки [PERSON] був чоловіком [PERSON], яка на час його смерті була непрацездатною, то вона мала обов'язкову долю у спадщині в порядку ст. 535 ЦК УРСР. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець по заповіту на 1/4 частку домоволодіння своєчасно прийняв позивач [PERSON], оскільки протягом шестимісного терміну з часу відкриття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Спадщину на обов'язкову долю після смерті [PERSON], яка складала 1/4 частку домоволодіння прийняла непрацездатна дружина спадкодавця [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Припрутської сільської ради Новоселицького району № 339 від 14 березня 2017 року. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на 3/4 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 листопада 1961 року вбачається, що [PERSON] була матір'ю позивача [PERSON].. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON]. після укладання шлюбу змінив своє прізвище на «[PERSON]». Рішенням Новоселицького районного суду від 28 квітня 2017 року встановлений юридичний факт родинних відносин, що померла [PERSON] була матір'ю позивача. Позивач своєчасно прийняв спадщину після смерті своєї матері як спадкоємець за законом 1 черги, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Припрутської сільської ради Новоселицького району № 452 від 23 травня 2017 року. Однак, у зв'язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька [PERSON] та спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері [PERSON], спадщину після їх смерті прийняв своєчасно, інших спадкоємців немає, то право власності на домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування. На підставі ст.ст. 328, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 524, 529, 535, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року суд

Outcome: approved