Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

В листопаді 2018р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 1-8 т. 1) до відповідача [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд: визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з нею. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 30 липня 2011р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] . Після розірвання шлюбу, спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою, та між сторонами виник спір щодо місця проживання спільної дитини сторін. Зі сторони відповідача було надіслано ряд заяв до компетентних органів щодо неналежного виховання доньки зі сторони позивачки та сексуальних домагань до дитини зі сторони другого чоловіка позивачки. Крім того, мало місце декілька випадків намагання відповідача забрати самоправно дитину зі шкоди без згоди дитини. Також, позивачці відомо, що раніше відповідач зловживав наркотичними засобами. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018р. відкрито провадження по справі та призначено справу в підготовче засідання. 11 березня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на первісний позов (а.с. 45-52 т. 1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що після того, як позивачка вийшла вдруге заміж, нею почалися чинитись йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, не виконується розпорядження, яким встановлено дні та години спілкування відповідача з донькою. Доводи позивачки, що відповідач зловживає наркотичними засобами є надуманими та безпідставними, спростовуються відповідним медичним висновком. Крім того, на думку сторони відповідача стороною позивача були зазначені невірні відомості про доходи позивачки на відповідній посаді. 11 березня 2019р. відповідачем було подано до суду зустрічний позов (а.с. 74-84 т.1) та 27 березня 2019р. уточнення до зустрічного позову (а.с. 181-219 т. 1), в якому він просив суд: визначити місце проживання спільної дитини сторін разом з батьком; відібрати малолітню дитину сторін від матері та передати її батьку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2019р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, поданий зустрічний позов. 02 квітня 2019р. на адресу судe надійшов відзив на зустрічний позов (а.с. 222-229 т.1), в якому відповідачка за зустрічним позовом заперечила проти задоволення зустрічного позову, зазначивши, що за місцем реєстрації зустрічного позивача, останній проживає в квартирі зі своєю сестрою та її чоловіком, які є непрацездатними та потребують постійного догляду. Крім того, дитина не буде мати окремо кімнати, а буде проживати безпосередньо з батьком в одній кімнаті. Також відповідачка за зустрічним позовом звертала увагу суду, що на час звернення позивача з зустрічним позовом, останній має заборгованість зі сплати аліментів, а також подав наклепницькі заяви про неналежне виховання дитини матір`ю, та сексуальні домагання чоловіка матері до дитини. Також, 02 квітня 2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на первісний позов (а.с. 238-244 т.1). 03 квітня 2019р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на первісний позов (а.с. 2-7 т.2). 13 березня 2019р. на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо первісного позову (а.с. 47-49 т.2). 09 квітня 2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов (а.с. 73-79 т. 2). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні, 23 січня 2020р. представником третьої особи було подано до суду висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації щодо зустрічного позову (а.с. 200-202 т.2). 01, 02 квітня 2020р. на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення від відповідача за первісним позовом/ позивача за зустрічним позовом. В судовому засіданні первісний позивач, її представник, представник третьої особи підтримали первісний позов, і просили суд залишити без задоволення зустрічний позов. Первісна позивачка наголошувала, що дійсно нею було допущено помилку в довідці про доходи, проти рівень її доходів є достатнім для належного виховання та утримання спільної доньки сторін. Відомості, які були зазначені первісним відповідачем наведені ним в заявах щодо неналежного виховання позивачкою спільної дитини сторін, та сексуальні домагання чоловіка позивачки до спільної доньки сторін не знайшли свого підтвердження взагалі. При цьому позивачка наголошувала, що стороною первісного відповідача не спростовані її доводи, що дитина не буде мати належних житлових умов за місцем реєстрації останнього. Крім того, відповідачем за первісним позовом не враховано прихильність дитини до матері, соціальні зв`язки дитини, її позашкільне дозвілля (відвідування різноманітних гуртків та секцій). Відповідач за первісним позовом та його представник в задоволенні первісного позову просили суд відмовити, а зустрічний позов задовольнити, наголошуючи, що позивач за зустрічним позовом, забезпечений житлом, має стабільний дохід. Твердження відповідачки за зустрічним позовом про вживання батьком дитини наркотичних засобів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того, по теперішній час матір`ю дитини чиняться всілякі перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Представник відповідач за зустрічним позовом звертав увагу суду про недостовірну інформацію, яка була повідомлена матір`ю дитини про свої доходи. Допитаний за клопотанням сторони, в якості свідка, відповідач за первісним позовом, суду пояснив, що він вже півтора роки не може побачитись з донькою, оскільки мати дитини всіляко перешкоджає спілкуванню та його зустрічам з дитиною. Встановлений графік побачень порушується виключно матір`ю дитини. Крім того, свідок зазначав, що він не вживає наркотичні засоби, на підтвердження чого пройшов відповідний медичний огляд. Про поведінку чоловіка первісної позивачки відносно доньки він дізнався від матері позивачка, яка повідомила про ненормальну на її погляд свого теперішнього зятя, а тому відповідач за первісним позовом, як батько дитини звернувся до відповідних компетентних органів з повідомлених йому фактів. Також свідок зазначав, що ним повністю погашена заборгованість зі сплати аліментів. Суд, заслухавши пояснення сторін, та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід залишити без задоволення, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2011р., яки йшло розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2017р. по цивільній справі № 761/5008/17. В шлюбі у сторін, [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] . Судом встановлено, що після розірвання шлюбу, спільна донька сторін проживає разом з матір`ю. 09 червня 2017р. позивачка за первісним позовом вдруге зареєструвала шлюб з громадянином Ісламської Республіки Пакистан. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, і спільна дитина сторін зареєстрована за адресою місця реєстрації позивачки, при цьому в судовому засіданні сторони визнали, що після розірвання шлюбу вони вирішили, що спільна дитина сторін буде проживати разом з позивачкою. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 березня 2019р. № 109/05/40-2287 (а.с. 47-49 т. 2), враховуючи інтереси дитини, наявні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом з матір`ю. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 листопада 2019р. № 109/04/40-10718 (а.с. 200-202 т. 2), Орган опіки та піклування, не підтримує зустрічний позов, враховуючи інтереси дитини. Судом встановлено, що за місцем своєї реєстрації та проживання, позивачкою створені належні умови для розвитку та проживання спільної дитини сторін. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В силу положень ст. 263 ЦПК України, зазначеного принципу та правових позицій Верховного Суду, які були висловлені в постановах по справам № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018р., № 644/9094/16-ц від 06 вересня 2018р., № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018р., а також рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017р. (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Верховний Суд, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги інтереси дитини, її соціальне оточення, умови створенні саме матір`ю дитини (дитина має окрему об лаштовану кімнату), висновки Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 березня 2019р. № 109/05/40-2287; від 27 листопада 2019р. № 109/04/40-10718, висновок психологічного обстеження дитини сторін за № 70 від 04 квітня 2019р., суд приходить до висновку, що слід визначити місце проживання спільної дитини сторін саме з матір`ю, а тому первісний позов підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічного позову про визначення місця проживання дитини сторін разом з батьком і відібрання дитини. Доводи позивачки за первісним позовом про вживання відповідачем за первісним позовом наркотичних засобів, а також звернення батька дитини до компетентних органів щодо неналежного виконання матір`ю дитини батьківських обов`язків і сексуальних домагань зі сторони нового чоловіка матері дитини, саме з метою наклепу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Як і не погоджується суд, з доводами первісного відповідача, що за своїм матеріальним станом, враховуючи повідомлену суду недостовірну інформацію про доходи, позивачка за первісним позовом не в змозі утримувати спільну доньку сторін. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,8 грн.

Outcome: approved