Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

В лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з [PERSON] (далі по тексту - відповідач) на його користь заборгованість за кредитним договором від 23.04.2010 року у сумі 14628,70 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.10.2010 року на підставі заяви відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом (овердрафтом), відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Однак, вказані зобов'язання відповідачем не виконуються, внаслідок чого, станом на 21.01.2018 року року за відповідачем обліковується заборгованість, яка в загальному розмірі становить 14628,70 грн. та складається з 526,84 грн. боргу по тілу кредиту, 165,95 грн. відсотків за користування кредитом, 12763,11 грн. пені, 500,00 грн. фіксованої частини штрафу та 672,80 грн. процентної складової штрафу. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 14628,70 грн. боргу та 1762,00 грн. судового збору. Ухвалою суду від 16.03.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті на 11.07.2018 року. 18.05.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому вона позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. При цьому зазначала, що заборгованість за договором не підтверджена належним чином за відсутності виписок по рахунку відповідача, тоді як відповідачем було здійснено часткове погашення боргу на суму 1473,16 грн. Також вважала строк для звернення до суду із позовом пропущеним та просила застосувати позовну давність. Звертала увагу суду на завищений розмір пені, порівняно із сумою боргу. А також зазначала, що оскільки відповідач є військовослужбовцем, то відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і побутовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з початку і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та заперечувала проти його задоволення з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 23.04.2010 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про отримання кредиту в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У разі невиконання зобов'язань за кредитним договором, на вимогу банку відповідач зобов'язаний виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку (п.2.1.1.5.6. умов та правил надання банківських послуг). Крім цього, у разі порушення відповідачем строків платежів з будь-яких грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, відповідач повинен сплатити штраф у розмірі 500грн.+5% від суми позову (п.2.1.1.7.6. умов та правил надання банківських послуг). Однак, відповідачем умови кредитування не виконувались належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем. Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 21.01.2018 року за відповідачем обліковується заборгованість, яка в загальному розмірі становить 14628,70 грн. та складається з 526,84 грн. боргу по тілу кредиту, 165,95 грн. відсотків за користування кредитом, 12763,11 грн. пені, 500,00 грн. фіксованої частини штрафу та 672,80 грн. процентної складової штрафу. Доказів, щоб спростовували розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором, суду не надано. Згідно із ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховуються заборгованість по процентам, пені та штрафам за період з 24.04.2010 року по 21.01.2018 року. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-160цс14: «Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою». Із даною позовною заявою банк звернувся до суду 12.02.2018 року, а нарахування боргу та штрафних санкцій здійснено за період з 24.04.2010 року по 21.01.2018 року, а тому до вимог про стягнення боргу підлягає застосуванню позовна давність тривалістю три роки, а до вимог про стягнення пені та штрафу - один рік. Разом із тим, як вбачається із розрахунку заборгованості відповідача, останнім було здійснено останній платіж по кредиту 10.06.2015 року в сумі 100,00 грн. та доказів зворотного матеріали справи не містять. Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем, в частині вимог про стягнення суми боргу в розмірі 526,84 грн. та 165,95 грн. відсотків за користування кредитом, строк для звернення до суду із позовом не пропущено, а тому вказані кошти підлягають стягненню з відповідача. Разом із тим, в частині вимог про стягнення з відповідача пені та штрафів, суд приходить до висновку про застосування позовної давності за період з 24.04.2010 року по 16.02.2017 року. Стосовно вимог про стягнення пені та штрафів за період з 17.02.2017 року до 21.01.2018 року, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем [PERSON] 28.07.2016 року було укладено контракт на 3 роки про проходження служби в Збройних Силах України. Згідно із довідкою, виданою командиром окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних сил України від 03.11.2017 року, [PERSON] в період з 26.09.2016 року по 28.03.2017 року та з 27.06.2017 року по 15.09.2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції. Слід зазначити, що відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу. А тому наданий час діє особливий період з 17 березня 2014 року, що неодноразово підтверджено висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду, зокрема і в постановах від 25.04.2018 року у справі № 205/1993/17 та від 26.06.2018 року у справі № 522/24225/16-ц. Оскільки позивач є військовослужбовцем та проходить службу за контрактом з 28.07.2016 року, то на нього розповсюджуються гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому в частині позовних вимог про стягнення пені та штрафів за період з 17.02.2017 року до 21.01.2018 року, а також процентів за період з 28.07.2017 року, слід відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та необхідності стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по кредиту в сумі 526,84 грн. та 165,95 грн., а також судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial