Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

В лютому 2021 року позивач через свого представника звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 19 липня 2017 року в розмірі 2104479,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 11350,00 грн. В огрунтування заявлених вимог вказує, що 19 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в розмірі 78000,00 доларів США. Даний факт підтверджується розпискою від 19 липня 2017 року. Відповідач кошти не повернув, на звернення щодо повернення коштів не реагує. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 липня 2021 року головуючим суддею у даній справі визначено суддю Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просила суд позов задовольнити з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судові засідання призначені на 27 вересня 2021 року, 26 жовтня 2021 року та 17 листопада 2021 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Копія позовної заяви та ухвала суду про відкриття спрощеного позовного провадження надсилалась відповідачу на адресу зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] (а.с. 27). Проте повернута без вручення, із зазначенням, що адресат відсутній за вказаною адресою. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суду не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що 19 липня 2017 року [PERSON] взяв у позику в [PERSON] грошові кошти в розмірі 78000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 19 липня 2017 року (а.с. 39). Оскільки договором позики не був встановлений строк повернення позики, 11 травня 2021 року позивач відправив відповідачу лист-вимогу про повернення суми позики протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги.(а.с. 7-8) Вимога була отримана відповідачем особисто відповідачем 21 травня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с. 9). 29 червня 2021 року представником позивача - адвокатом Невмержицькою І.М. повторно направлену відповідачу вимогу про сплату заборгованості за договором позики. Станом на дату звернення до суду з позовом відповідач не повернув отримані в борг грошові кошти. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18 від 16 січня 2019 року відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Станом на день звернення позивача до суду із позовними вимогами, відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, таким чином з нього підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 19 липня 2017 року у розмірі у розмірі еквівалентному 78000,00 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу. На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 11350,00 грн., що підтверджується квитанцією від 27 липня 2021 року (а.с. 1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved