Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

В листопаді 2016 року позивачі звернулись до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що 25.11.2016 року на позачерговій сесії Чернівецької міської ради відповідачкою були поширені відносно них відомості, які на їх думку є ганебними, безпідставними і необґрунтованими. Зокрема, [PERSON], під час свого виступу, відносно них вживала наступні висловлювання: «організована банда», «організований бандит», «організована банда при владі», «отморозки», «ворують, зламують», «знищують бізнес», «не діє як чиновник», «він вкрав», «злодійський спосіб». Вважають, висловлювання відповідачки такими, що принижують їх честь, гідність та ділову репутацію, порушують презумпцію невинуватості, закріплену ст. 62 Конституції України, оскільки відносно них відсутні будь-які рішення суду, які встановлюють вчинення ними кримінального правопорушення у складі організованої групи, а також щодо притягнення їх до адміністративної чи кримінальної відповідальності по факту вчинення крадіжки. Зазначали, що поширенням вказаної недостовірної інформації їм завдано значну моральну шкоду, оскільки про висловлювання [PERSON] стало відомо їх співробітникам, близьким родичам та дітям . На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просили інформацію, яку було поширено громадянкою [PERSON] на засіданні позачергової сесії Чернівецької міської ради 25.11.2016 року визнати недостовірною; зобовязати громадянку [PERSON] спростувати недостовірну інформацію тим же засобом та у спосіб, якими інформація була поширена, а саме шляхом оприлюднення спростування на найближчій сесії (у тому числі позачерговій) Чернівецької міської ради; стягнути з [PERSON] моральну шкоду та судові витрати на користь кожного з позивачів по 1929,21 грн. В судовому засіданні позивачі позов підтримали та просили задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Зазначали, що поширена відповідачкою інформація набула розголосу, оскільки була розміщена в мережі Інтернет, на телеканалі «Чернівці», у звязку з чим висловлювання, які допускала [PERSON], набули суспільного розголосу. В судовому засіданні, 11.04.2017 року вказували, що не бажають отримувати від відповідачки компенсацію за завдану їм моральну шкоду, проте в подальшому, під час судового розгляду справи, зазначили, що враховуючи поведінку відповідачки моральна шкода підлягає відшкодуванню, а тому підтримали позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи. В її інтересах діяла представник, яка в судовому засіданні позов не визнала, вказуючи на те, що позивачами не доведено, що саме відповідачка своїми висловлюваннями принизила їх честь, гідність та ділову репутацію, при цьому будь-яких повідомлень про усунення порушень в досудовому порядку до неї не надходило. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивачів, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у абзаці другому пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування їх у пресі, передання по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших телекомунікаційних засобів зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом встановлено, що 25.11.2016 року громадянка [PERSON] виступала на позачерговій сесії Чернівецької міської ради та під час свого виступу стосовно умов та порядку розміщення на території міста так званих «спотикачів», тобто малогабаритних рекламних засобів, допустила висловлювання на адресу позивачів, в яких назвала останніх «організованими бандитами», «отморозками», «бандою при владі», вказувала на те, що останні «ворують, зламують, знищують бізнес», «не діють як чиновники та діють у злодійський спосіб», «крадуть». Наведене підтверджується відеозаписом, який був переглянутий в судовому засіданні та DVD-R диск із записом такого виступу (див. період з 06:22:09 по 06:28:30 хвилини запису) міститься в матеріалах справи (а/с 22). Вказаний відеозапис був розміщений в мережі Інтернет та перебував у загальному доступі, у звязку з чим будь-яка особа могла його переглянутий та зробити висновки про особисті характеристики позивачів на основі висловлювань, допущених відповідачкою під час вказаного виступу. Статтею першою Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ч.4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі Українська прес-група проти України, у якій політичні діячі оскаржували на національному рівні поширення про них неправдивої інформації у газеті «День» (власник «Українська Прес-група»), і національні суди прийняли рішення про відшкодування їм моральної шкоди, у звязку із чим «Українська Прес-група» (заявник) звернулася до Європейського суду за захистом права, передбаченого статтею 10 Європейської конвенції, Європейський суд дійшов висновку, що «українське право і практика чітко запобігали тому, щоб суди розрізняли оціночні судження, справедливі коментарі чи твердження, що не підлягають доказуванню, а отже, містили не гнучкі елементи, які в разі їх застосування могли стати причиною прийняття рішень, що не узгоджуються зі статтею 10 Конвенції» Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Так, згідно положень, які містяться в ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Як було встановлено судом, відповідачка [PERSON] під час виступу на позачерговій сесії Чернівецької міської ради, говорячи про позивачів вживала відносно них висловлювання, які ідентифікують їх як злодіїв, бандитів, крадіїв та таких, що діють у складі організованої злочинної групи, викрадаючи в нічний час доби малогабаритні рекламні засоби. Так, особливою частиною КК України передбачено відповідальність за бандитизм, викрадення чужого майна та окремі види злочинів за кваліфікуючою ознакою - вчинених організованою злочинною групою. Диспозицією ст. 257 КК України передбачено відповідальність за бандитизм, а саме - організація озброєної банди з метою нападу на підприємства, установи, організації чи на окремих осіб, а також участь у такій банді або у вчинюваному нею нападі. Відповідно до ч. 3 ст. 28 КК України, злочин визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об'єднання для вчинення цього та іншого (інших) злочинів, об'єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи. Крім того, Розділ IV особливої частини КК України містить правові норми, що встановлюють кримінальну відповідальність за злочини проти власності, а ст. 51 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати. \~ За таких обставин, для ідентифікації особи як злодія, бандита, крадія та діючого у складі організованої злочинної групи необхідне рішення суду, яке набрало законної сили, яким таку особу визнано винуватою у вчиненні відповідного кримінального чи адміністративного правопорушення. Так, відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідачем та її представником не надано суду доказів того, що відносно позивачів є такі, що набрали законної сили вироки або постанови суду, якими їх притягнуто до кримінальної чи адміністративної відповідальності, а тому суд приходить до висновку, що право позивачів, гарантоване ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України було порушено відповідачем та обраний ними спосіб захисту щодо спростування такої інформації відповідає змісту ст. 16 ЦК України і вимогам чинного законодавства. Крім того, вираз відповідача стосовно позивачів «отморозки» не має конкретно встановленого визначення, але враховуючи те, що у свідомості людей історично закріплено співвідношення такого виразу з поняттям людини, у якої відсутні будь-які моральні принципи та яка за складом свого характеру здатна вчиняти жорстокі вчинки, суд приходить до висновку, що публічна ідентифікація позивачів як «отморозки» принижує їх честь, гідність та ділову репутацію. Також, відповідачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували висловлювання [PERSON] про те, що позивачі знищують бізнес та не виконують свої обовязки як чиновники, у звязку з чим суд приходить до висновку, що така інформація є недостовірною, принижує особисті немайнові права [PERSON] та [PERSON], а тому підлягає спростуванню. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працює на посаді директора КП «Реклама», а [PERSON] працює на посаді начальника інспекції з благоустрою при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради (а/с 14-20). Оскільки [PERSON] є працівником комунальної устави, а [PERSON] працівником орану місцевого самоврядування, суд приходить до висновку, що останні є публічними особами. Застосовуючи положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі», Європейський суд з прав людини звертає увагу на те, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Разом з тим, вказані вище та проаналізовані судом вислови відповідачки в адресу позивачів не є оціночним судженням в розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію», порушують права позивача гарантовані ст. 62 Конституції України та перевищують межі допустимої критики щодо публічних осіб, а тому принижують їх честь, гідність та ділову репутацію. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позовної заяви та пояснень позивачів в судовому засіданні вбачається, що позов заявлений ними лише щодо наступних висловлювань відповідачки: «організована банда», «організований бандит», «організована банда при владі», «отморозки», «ворують, зламують», «знищують бізнес», «не діє як чиновник», «він вкрав», «злодійський спосіб», а тому саме цим виразам судом надається оцінка з точку зору їх відповідності дійсним обставинам, а також допустимої критики. Щодо інших висловлювань [PERSON] позовні вимоги не заявлялись та сторонами докази та пояснення не надавались. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, позивачі вказували на те, що поширена відповідачкою недостовірна інформація стала відомою їх родичам, друзям та колегам, що завдало їм значних моральних страждань. Так, враховуючи принцип справедливості та розумності, ступінь вини відповідача, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивачів в частині відшкодування моральної шкоди та стягнути з [PERSON] на користь кожного з них моральну шкоду в розмірі 500 грн. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідачки на користь позивачів підлягають стягненню понесені ними судові витрати. У відповідності до розяснень, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» , задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що саме наступні висловлювання [PERSON] відносно позивачів: «організована банда», «організований бандит», «організована банда при владі», «отморозки», «ворують, зламують», «знищують бізнес», «не діє як чиновник», «він вкрав», «злодійський спосіб», принижують честь, гідність та ділову репутацію останніх, а тому така недостовірна інформація підлягає спростуванню у той самий спосіб, в яких була поширена, а саме виступом на найближчій сесії Чернівецької міської ради\~ (у тому числі\~ позачерговій). На підставі вище викладеного та

Outcome: partial