Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просили виділити в натурі частки [PERSON] (40/100) та [PERSON] (7/100) зі спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] та перерозподілити частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на нерухоме майно: житловий будинок (літ. В-1), гаражі (літ. Г та Ж), сарай (літ. Н), баня (літ. О), навіси (літ. М та П), а також споруди № № 5-14, І-ІV визнавши за ними право спільної частково власності на згадане майно у розмірі 50/100 та 50/100 відповідно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали на те, що вони є власниками відповідно 40/100 та 7/100 частин вищевказаного домоволодіння. Загалом у спірному домоволодінні їм належить 47/100 частин, до яких входять: квартири № № 2 та 3 у житловому будинку (літ. В-1), гаражі (літ. Г та Ж), сарай (літ. Н), баня (літ. О), навіси (літ. М та П), а також споруди № № 5-14,1-ІV. Співвласником спірного домоволодіння є [PERSON], якому належить решта (53/100) частин названого домоволодіння, що складається з: квартири № 1, розташованої в будинку літ. А-2, а також споруди № № 1-3. 04 лютого 2014 року, маючи на меті оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташоване спірне домоволодіння та для подальшого узаконення самочинно побудованого та реконструйованого нерухомого майна (баня літ. О), ганок з навісом (літ. в5-1) та прибудова (літ. в3-1), яке знаходиться на території спірного домоволодіння, вони звернулися до відповідача з пропозицією взяти участь у процесі оформлення земельної ділянки за вищевказаною адресою. 04 березня 2014 року, після сплину часу, достатнього для розгляду ним вищеназваного поштового відправлення, вони, не отримавши від останнього підтвердження його позиції щодо порушеного ними питання, звернулися до Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради з клопотанням про оформлення містобудівного висновку в межах наявних повноважень. Результатом розгляду вищезгаданого звернення стала відмова, зі змісту якої витікає, що реалізувати своє право на землю вони зможуть лише за умови одночасного звернення до ГоловАПУ усіх співвласників спірного домоволодіння з належно оформленими правовстановлюючими документами на нерухомість. Таким чином, бездіяльність відповідача заважає позивачам реалізувати своє право на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під спірним домоволодіння та нерухоме майно, що їм належить. Між тим, для створення таких перешкод немає правомірних підстав. Навпаки, вони, як власники нерухомого майна, мають право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, вони дотримуються думки, що їх частки у праві спільної часткової власності на виділене зі спірного домоволодіння майно мають бути розподілені наступним чином: [PERSON] 50/100 та [PERSON] 50/100. Пізніше [PERSON] та [PERSON] уточнили свої позовні вимоги та просили виділити в натурі частки [PERSON] (40/100) та [PERSON] (7/100) зі спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS], припинити право спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] та перерозподілити частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на нерухоме майно: житловий будинок (літ. В-1), гаражі (літ. Г та Ж), сарай (літ. Н), баня (літ. О), навіси (літ. М та П), а також споруди № № 5-14, І-ІV визнавши за ними право спільної частково власності на згадане майно у розмірі 50/100 та 50/100 відповідно, а також стягнути з відповідача судові витрати. В червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON], в якій просив зобов'язати [PERSON] та [PERSON] знести нерухоме майне по [ADDRESS], а саме: прибудову літ. в3-1, прибудову літ. в2-1, баню літ. О, ганок з навісом літ. в5-1, демонтувати та видалити з земельної ділянки за вказаною адресою металевий гараж літ. Г, а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що на земельній ділянці площею 934 кв.м. по [ADDRESS] розташоване домоволодіння, яке на праві спільної часткової власності належить позивачу та відповідачам, а саме: [PERSON] - 53/100; [PERSON] - 40/100; [PERSON] - 7/100. Порушивши приписи законів (без будь-яких дозволів з боку власника землі та контролюючих органів у сфері містобудування, без згоди позивача або згоди осіб, що раніше були співвласниками домоволодіння), відповідачі на земельній ділянці, де розташоване домоволодіння, побудували таке нерухоме майно: прибудова літ. в3-1, прибудова літ. в2-1, баня літ. О, ганок з навісом літ. в5-1. Окрім того, відповідачі на земельній ділянці, що знаходиться під домоволодіння, самочинно встановили металевий гараж літ. Г. Вказаними протиправними діями відповідачі порушили його право власності на домоволодіння, право на участь в управлінні домоволодінням та право користування земельною ділянкою, на якій домоволодіння розташоване. Пізніше [PERSON] уточнив свої позовні вимоги за зустрічним позовом та просив зобов'язати [PERSON] та [PERSON] знести нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], а саме: прибудова літ. В3-1, прибудова літ. В2-1, баня літ. О, ганок з навісом літ. В5-1, металевий гараж літ. Г. Ухвалою суду первісний позов [PERSON] і [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] були об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні представники позивачів за первісним позовом і відповідачів по зустрічному позову [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги позивача за первісним позовом та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. В задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити в повному обсязі та зазначили, що позивач за зустрічним позовом, котрий перебуває під негативним впливом своїх батьків, не бажав і не бажає брати участі у оформленні документів, а ні на свої самобуди, а ні на земельну ділянку, він не визнає факту наявності самочинно побудованого паркану, а від так не вбачає необхідності його узаконення чи демонтажу. Тим самим, [PERSON] зводить нанівець будь-які ініціативи [PERSON] та [PERSON] щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під спірним домоволодінням. Протиправна поведінка позивача за зустрічним позовом не дає подружжю [PERSON] можливості здійснити реєстрацію території спірного домоволодіння у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номера, що вкрай необхідний для укладання транзакційних угод. Позивач за зустрічним позовом робить голослівні заяви щодо неправомірності дій обох з подружжя [PERSON], не розділяючи при цьому відповідачів, а ні за правовою, а ні за іншими складовими. Так, [PERSON] об'єднав свої вимоги про знесення самочинних будівель до [PERSON] та [PERSON] не зазначаючи, яке саме майно повинен знести конкретно кожен з відповідачів. Не зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] є подружжям, як власники нерухомого майна вони кожен окремо наділені правами та обов'язками. Окремо слід зауважити, що самочинні переобладнання прибудови літ. в3-1 та ганку в5 - результат порушення будівельних норм попереднім власником [PERSON] під час встановлення цегляного паркану, оскільки [PERSON] та [PERSON] були змушені перенести вхід до квартири № 2 у житловому будинку (літ. В-1). Права позивача за зустрічним позовом відповідачі не порушували, оскільки спірні будівлі та споруди були побудовані до того, як він став власником частини спірного домоволодіння, а деякі існують на цілком законних підставах. Аналіз та перевірка фактичної складової дає змогу стверджувати, що позивач за зустрічним позовом невірно трактує зміст деяких документів, що є серед матеріалів даної справи, а деякі зовсім ігнорує. Відповідач за первісним позовом і позивач по зустрічному позову та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачів за первісним позовом та просили відмовити їм в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в уточненій зустрічній позовній заяві та вказали, що подружжя [PERSON] без належним чином затвердженого проекту збудували самочинно ряд будівель та споруд. Дані самовільно збудовані об'єкти нерухомості збудовані на земельній ділянці, яка не належить [PERSON] та не знаходиться в них у користуванні. Позивачам не було передано на праві власності чи праві користування земельну ділянку, на якій ними самочинно було збудовано об'єкти нерухомості. До Дніпропетровської міської ради та Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради з приводу прийняття в експлуатацію самовільного збудованих споруд вони не зверталися. При цьому, законодавець чітко вказав, що саме з дозволу співвласника можлива подача заяви на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Однак, позивачі без його на те згоди звернулися в березні 2014 року до Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради з клопотанням щодо підготовки містобудівного висновку. Своїми діями позивачі порушили правила добросусідства. Вони змонтували металевий гараж літ. Г. впритул біля будинку [PERSON], не зазначивши в позовній заяві на якій саме безпечній відстані змонтований гараж. Таке розміщення повинно відповідати правила ДБН 360-92**286, а саме, знаходитись на відстані 1 м. Більш того, позивачами не конкретизовано в своєму позові які саме позовні вимоги пред'являються до нього, а тому вони створюють фіктивні правовідносини, щоб отримати правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Представники Дніпропетровської міської ради та Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги, як позивачів за первісним позовом, так і по позивача по зустрічному позову задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками домоволодіння [ADDRESS]. Право власності у вищевказаному домоволодінні розподілене наступним чином: [PERSON] належить 40/100 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності від 14.03.2001 року, виданого Виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська (а.с.4); [PERSON] належить 7/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 29.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2014 (а.с.6); [PERSON] належить 53/100 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 29.11.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2883 (а.с.39). Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі, а тому дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Між сторонами виникає спір стосовно користування земельною ділянкою, на якій розташоване вищевказане домоволодіння. При цьому, судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане домоволодіння не належить сторонам у даній справі та у встановленому законом порядку не передавалася їм у користування, а доказів іншого суду не надано. Позивачі за первісним позовом просили виділити в натурі частки [PERSON] (40/100) та [PERSON] (7/100) зі спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS], припинити право спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] та перерозподілити частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на нерухоме майно: житловий будинок (літ. В-1), гаражі (літ. Г та Ж), сарай (літ. Н), баня (літ. О), навіси (літ. М та П), а також споруди № № 5-14, І-ІV визнавши за ними право спільної частково власності на згадане майно у розмірі 50/100 та 50/100 відповідно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Для встановлення можливості виділення в натурі часток [PERSON] та [PERSON] по даній справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої був складений висновок № 1468/1469-15 від 22.09.2015 року, в якому вказано, що без наявності повних даних щодо об'ємно-планувальних рішень житлового будинку літ. А-2 та прибудови літ. а-1 та визначених достовірних будівельних вартостей усіх будинків та споруд (що зазначені у технічному паспорті від 05.01.2015 без можливості надання повного доступу) варіанти розподілу домоволодіння [ADDRESS], експерту розробити не представляється можливим (а.с.138-146). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів за первісним позовом задоволенню не підлягають та є необґрунтованими з огляду на наступне. Так, позивачами за первісним позовом в позовних вимогах не конкретизовано, з чого складаються частки [PERSON] (40/100) та [PERSON] (7/100) в домоволодінні [ADDRESS], які вони просили виділити їм в натурі зі спільної часткової власності. Крім того, з технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS], який складений станом на 05.01.2015 року, вбачається, що житловий будинок літ. В-1, баня літ. О, а також інші прибудови та споруди, які відносяться до частин домоволодіння, що належать позивачам за первісним позовом - є самочинно збудованими. [PERSON] та [PERSON] не надано суду належних доказів, що вищевказані об'єкти нерухомості належним чином узаконені станом на дату ухвалення судом рішення по даній справі. Визнання же права власності на самочинно збудоване нерухоме майно регулюється ст. 376 ЦК України. Проте, позивачі за первісним позовом з такими вимогами до суду не зверталися та право власності на вказані об'єкти не рухомості за ними не визнавалося, а доказів іншого суду не надано. При цьому, як роз'яснив абз. 3 п. 12 та п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. А як судом було встановлено вище, позивачам за первісним позовом не виділялася земельна ділянка, на якій ними здійснено самочинне будівництво. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачам за первісним позовом в задоволенні їхніх позовних вимог. Так само не підлягають задоволенню й позовні вимоги позивача за зустрічним позовом з огляду на наступне. Як судом було встановлено вище, земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане домоволодіння не належить сторонам у даній справі та у встановленому законом порядку не передавалася їм у користування. Тому, [PERSON] не є особою, яка може пред'являти такі позовні вимоги, оскільки він не є належним позивачем. Належним позивачем у даній є територіальна громада м. Дніпропетровська, яка реалізує свої повноваження через Дніпропетровську міську раду. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 96 ЖК України, землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЖК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Але позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів того, що самочинно збудовані [PERSON] та [PERSON] споруди в домоволодінні [ADDRESS] створюють йому будь-які перешкоди у користуванні земельною ділянкою, на якій розташована його частина домоволодіння. Крім того, позивач за зустрічним позовом просив зобов'язати [PERSON] та [PERSON] знести нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], а саме: прибудова літ. В3-1, прибудова літ. В2-1, баня літ. О, ганок з навісом літ. В5-1, металевий гараж літ. Г, проте згідно технічного паспорту у домоволодінні відсутні такі об'єкти, як прибудова літ. В3-1 та прибудова літ. В2-1, а наявні прибудова літ. в3-1 та прибудова літ. в2-1. В свою чергу, металевий гараж літ. Г, згідно наявних в матеріалах справи доказів, не належить до самочинного будівництва та станом на дату отримання права власності [PERSON] від [PERSON] по договору дарування від 29.05.2001 року вже був збудований і як вбачається з вказаного договору - він був збудований ще попереднім власником. Тому, вимоги до [PERSON] в цій частині взагалі є необґрунтованими, оскільки вони вказаний гараж не будували. За таких обставин, з огляду на все вищевказане, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу за зустрічним позовом в задоволенні його позовних вимог. Крім того, оскільки позивачам за первісним та за зустрічним позовами відмовлено в задоволенні їхніх позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed