Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

В лютому 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання. Позов обґрунтований тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 24 квітня 2007 року. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON], 06 травня 1997 р. н. Донька на даний час проживає з позивачем, є повнолітньою та навчається на третьому курсі на факультеті торгівлі та маркетингу Київського національного торговельно-економічного університету, денної форми навчання на платній основі. Стипендію дитина не отримує, всі витрати на її утримання несе позивач, а саме: плата за навчання за пів року-9945 грн.; на харчування-1200 грн. на місяць; проїзд на навчання 600 грн. на місяць; придбання літератури та канцелярських товарів 2600 грн. на рік; плата за проживання в гуртожитку 300 грн. на місяць; на одяг 4000 грн. на рік. Відповідач у свою чергу, матеріальної допомоги на утримання їх спільної дитини не надає, при цьому, позивачу невідомо чи може він її взагалі надавати. Як зазначає позивач, вона не в змозі самостійно належно утримувати доньку, а тому, звернулася до суду із даним позовом. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Також зазначила, що з сьогоднішнього дня працевлаштувалася офіційно. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення та пояснила, що відповідач не має можливості сплачувати на утримання доньки [PERSON] аліменти, оскільки отримує 25% доходів від пенсії (приблизно 400грн.), так як інша частина пенсії йде на утримання [PERSON] в психоневрологічному інтернаті. Також зазначає, що відповідач хворіє на психічне захворювання та потребує лікуванню. Просила суд у позові відмовити у повному обсязі.\~\~ Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку з приводу того, що в задоволенні позову необхідно відмовити зважаючи на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який було розірвано 24 квітня 2007 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб від 24 квітня 2007 року видане відділом реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області. (а.с. 4). Згідно Свідоцтва про народження від 17 липня 1997 р. виданого Барановським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирської області позивач [PERSON] є матірю, а відповідач - [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 5). [PERSON] навчається на факультеті торгівлі та маркетингу Київського національного торговельно-економічного університету на денній формі, який має закінчити у червні 2018 р., що засвідчено довідкою від 02.02.2017 року №68 національного торговельно-економічного університету. (а.с. 6). Відповідно договору від 27.08.2014 року № 1497 д/6к 2014 за навчання доньки позивача та відповідача [PERSON] необхідно сплачувати: За третій курс навчання (з 01.09.2016 р. по 31.08.2017 р.) в розмірі 18080.00 грн, тобто: 1-й етап оплати в розмірі 9040.00 грн. (не пізніше 15.08.2016 р.); 2-й етап оплати в розмірі 9040.00 грн. (не пізніше 20.01.2017 р.); За четвертий курс навчання (з 01.09.2017 р. по 30.06.2018 р.) в розмірі 19890.00 грн., тобто: 1-й етап оплати в розмірі 9945.00 грн. (не пізніше 15.08.2017 р.); 2-й етап оплати в розмірі 9945.00 грн. (не пізніше 20.01.2018 р.). (а.с. 9). Таким чином, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Вище вказані норми Закону передбачають, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчатись та у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, суд обовязково повинен врахувати наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Зважаючи на викладене, суд бере до уваги наданий позивачем консультаційний висновок спеціаліста Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 від 25.03.2015 року згідно якого відповідачу рекомендовано спостереження та лікування у невролога та психіатра за місцем проживання у звязку зі встановленим діагнозом: «Виражена деменція. Виражені характерологічні зміни особистості. Емоційно-вольові порушення по змішаному органічному типу (інтоксикаційного, судинного) з періодичними порушеннями психіки. Синдром порушеної свідомості.». (а.с. 11). Згідно довідки виданої Любарським психоневрологічним інтернатом від 02.03.2017 р. №64 відповідач [PERSON] знаходиться в даній установі з 06.05.2015 р. по даний час та перебуває на повному державному утриманні. (а.с. 19). Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідач отримує лиш 25% доходів від пенсії (приблизно 400грн.), так як інша частина пенсії йде на утримання [PERSON] у вище вказаному психоневрологічному інтернаті. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач за станом здоровя та фактичним матеріальним становищем не спроможний надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання повнолітньої доньки яка навчається. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, позивачем не обґрунтовано та не надано належних доказів вказаних у заяві витрат, які вона несе у звязку з навчанням та утриманням доньки, а саме: на харчування - 1200 грн. на місяць; проїзд на навчання 600 грн. на місяць; придбання літератури та канцелярських товарів 2600 грн. на рік; плата за проживання в гуртожитку 300 грн. на місяць; на одяг 4000 грн. на рік. З урахуванням фактичних обставин справи, суд дійшов до висновку, що відповідачу необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed