Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

В квітні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Миколаївдомсервіс-1» (відповідач №1), [PERSON] (відповідач №2), Заводського відділу ДВС ММУЮ (відповідач №3), в якому просила визнати протиправними дії відповідача №2 стосовно виконання судового рішення щодо її (позивача) поновлення на роботі, зобов'язати відповідача №2 власноручно внести відповідний запис в її (позивача) трудову книжку про поновлення на роботі, визнати неправомірними дії відповідача №3 та скасувати його постанову від 03.10.2012 року про закінчення виконавчого провадження про поновлення її (позивача) на роботі, а також постанову від 21.12.2012 року про повернення виконавчого документу щодо стягнення на її (позивача) користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на оплату правової допомоги. Ухвалою суду від 29.09.2014 року, на підставі заяви від 07.06.2014 року, вимоги [PERSON] до відповідача №3 залишено без розгляду. Під час судового розгляду, з урахуванням неодноразових уточнень, змін і доповнень своїх вимог, [PERSON] остаточно просила визнати протиправними дії відповідача №2 щодо невиконання судового рішення про її (позивача) поновлення на роботі, зобов'язати відповідача №2 внести запис до її (позивача) трудової книжки про поновлення на роботі відповідно до судового рішення, стягнути з відповідачів №№1,2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2011 року по 10.07.2014 року в сумі 201532,40 грн. Відповідачі №№1,2 вимоги [PERSON] не визнали та просили відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Відносно вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу усних та письмових заперечень не надали. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Миколаївдомсервіс-1» та наказом №21-к від 17.05.2011 року була звільнена з посади головного інженера за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Вважаючи звільнення незаконним, позивачка звернулася до суду за захистом своїх трудових прав. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.12.2011 року, залишеним без змін апеляційною інстанцією, вимоги [PERSON] було задоволено частково. Відповідно до вказаного рішення скасовано наказ ТОВ «Миколаївдомсервіс-1» №21-к від 17.05.2011 року, [PERSON] поновлено на роботі на посаді головного інженера, на її користь з ТОВ «Миколаївдомсервіс-1» стягнуто 5198,70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 2000 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. 28.02.2012 року, на виконання вказаного рішення, Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист про поновлення [PERSON] на роботі і окремо - про стягнення грошових сум. Постановою Заводського відділу ДВС ММУЮ від 03.10.2012 року виконавче провадження про поновлення [PERSON] на роботі закінчено в зв'язку з виконанням на підставі п.8 ст.49, ст.76ЗУ «Про виконавче провадження». Постановою Заводського відділу ДВС ММУЮ від 21.12.2012 року стягувану повернуто виконавчий лист про стягнення з ТОВ «Миколаїввдомсервіс-1» середньої заробітної плати та витрат на правову допомогу у зв'язку з неможливістю встановлення місцезнаходження боржника. Дії Заводського відділу ДВС ММУЮ та законність постанов від 03.10.2012 року і від 21.12.2012 року [PERSON] було оскаржено в судовому порядку. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.02.2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційної інстанції від 03.04.2014 року, вимоги [PERSON] було задоволено частково - визнано неправомірною та скасовано постанову від 03.10.2012 року, Заводський відділ ДВС ММУЮ зобов'язано відновити виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа від 28.02.2012 року про поновлення [PERSON] на роботі на посаді головного інженера ТОВ «Миколаївдосервіс-1». Крім того, наказом директора ТОВ «Миколаївдомсервіс-1» [PERSON] за №22/1 від 05.10.2012 року [PERSON] звільнено з роботи з посади головного інженера у зв'язку з прогулом без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗпП України, а наказом №23-к від 05.10.2012 року - скасовано наказ від 17.02.2012 року за 22-к про її поновлення на роботі відповідно до судового рішення від 16.12.2011 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.05.2014 року, яке набрало законної сили, дії [PERSON] визнано неправомірними, а накази від 05.10.2012 року за №№22/1,23-к - скасовано. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищезазначеними судовими рішеннями встановлено та підтверджується матеріалами даної цивільної справи, що [PERSON] не була ознайомлена з наказом від 17.02.2012 року про її поновлення на роботі відповідно до судового рішення та фактично не була допущена до виконання трудових обов'язків за цим наказом. Зазначене свідчить, що рішення суді від 16.12.2011 року про поновлення трудових прав [PERSON] та стягнення на її користь певних грошових сум не виконано. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] до відповідача №2 та необхідність їх задоволення на підставі приписів трудового та цивільного законодавства. Позовні вимоги [PERSON] до відповідачів №№1,2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2011 року по 10.07.2014 року в сумі 201532,40 грн. підлягають частковому задоволенню. Так, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до рішення суду від 16.12.2011 року на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 5198.70 грн. за період з 05.05.2011 року по 17.06.2011 року, виходячи з середньоденної заробітної плати - 167,70 грн. Позивач просить стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05.05.2011 року по 29.09.2014 року, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 167,70 грн. Загальна сума заробітної плати за вказаний період, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати складатиме 147576,00 грн. Таким чином, в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими. Враховуючи наявність судового рішення від 16.12.2011 року та положення ст. 235,236 КЗпП України на користь позивача слід стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 142377,30 грн. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідачами №№1,2 не надано доказів, які б спростовували вимоги позивача та свідчили про їх безпідставність.

Outcome: partial