Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] із вимогами про визначення місця проживання їх спільної дитини - [PERSON], 2008 року народження, - з ним. Обґрунтовуючи позов, Позивач зазначає, що спільне життя з Відповідачем у них не склалося, шлюб між ними було розірвано рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 січня 2010 року, і після розірвання шлюбу син [PERSON], маючи самостійний вибір, став вирішив проживати разом з ним, а [PERSON] на сьогодні проживає з матір'ю. Позивач вказує, що [PERSON] ніде не працює, має психічне захворювання (облік ПНД №5), під час загострення хвороби поводиться неадекватно (викидає на смітник речі, в т.ч. дитячі, не впускає дітей додому), не займається вихованням дітей, раніше не водила доньку до дитячого садку, а зараз не водить до школи. Крім того, як вказує Позивач, [PERSON] не допускає до себе в квартири комісію органу опіки та піклування та дільничного інспектора для визначення умов проживання [PERSON], не співпрацює з Центром соціальної допомоги. Позивач пояснює, що він не має можливості бачитись з донькою, оскільки колишня дружина і його не допускає в квартиру. Він вимушений винаймати житло, в якому на сьогодні проживає разом із старшим сином, проте вважає необхідним визначити місце проживання разом з ним і його малолітньої дочки [PERSON]. У судовому засіданні Позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. За згоди Позивача суд ухвалив розглядати справи у її відсутність на підставі наявних матеріалів із постановленням заочного рішення. Орган опіки та піклування у судове засідання представника не направив. В справі наявний лист Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, з якого вбачається, що висновок про визначення місця проживання [PERSON], 2008 року народження, надати неможливо у зв'язку ненаданням матір'ю будь-яких документів для вирішення цього питання та недопуском працівників служби в її помешкання для визначення умов проживання малолітньої. Суд, вислухавши пояснення Позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що у сім'ї [PERSON] та [PERSON] народилось двоє дітей: - [PERSON], [INFO]. (а.с. 10); - [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.01.2010р. шлюб між Сторонами було розірвано. З пояснень Позивача встановлено, що після розірвання шлюбу діти проживали разом з матір'ю, проте з січня 2014 року син [PERSON] самостійно прийняв рішення про проживання разом із батьком за адресою: [ADDRESS]. Станом на день розгляду справи дочка [PERSON] продовжує проживати разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності Сторонам та їх сину - [PERSON]. (а.с. 12) Згідно зі ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно з ч. 1-3 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 211 ЦПК України встановлений обов'язок суду оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] не скористалась своїм правом надати суду свої пояснення по суті позову, підтвердивши їх відповідними доказами, не виявила бажання співпрацювати з органом опіки та піклування, центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, у зв'язку з чим в матеріалах справи відсутні будь-які докази належного виконання нею своїх батьківських обов'язків, створення умов для проживання та розвитку дочки [PERSON]. (а.с. 46, 47) В той же час матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] працює на посаді директора ТОВ «Дедал-Інструмент», має постійний заробіток, та ним створені умови для проживання дітей. (а.с. 8, 47) Суд також бере до уваги те, що після досягнення віку, з якого старший син [PERSON], мав можливість самостійно обирати місце проживання з батьків, ним було обрано місце проживання саме з батьком [PERSON], з яким він і продовжує проживати. Суд бере до уваги також повідомлення Управління освіти Солом'янського районної в м. Києві державної адміністрації від 03.11.2015р., згідно з яким [PERSON] (повні 7 років) не навчається у загальноосвітніх навчальних закладах району, в той час, як згідно зі ст. 20 Закону України «Про загальну середню освіту» зарахування учнів до загальноосвітніх навчальних закладів здійснюється, як правило, з 6 років. З листа середньої загальноосвітньої школи №166 м. Києва вбачається, що адміністрація школи 24 вересня 2014 року зверталася з клопотанням до Служби у справах дітей з проханням сприяти вирішенню питання відвідування навчального закладу [PERSON] та офіційного визначення місця проживання дівчинки з батьком [PERSON]. Доказів наявності будь-яких поважних причин для невідвідування дитиною школи матеріали справи не містять, що свідчить про безпідставне порушення матір'ю прав дитини на розвиток та навчання. З листа Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 від 06.10.2015р. №480 вбачається, що [PERSON], 1970 року народження, перебуває на обліку у лікаря-психіатра з вересня 2010 року, перебувала на стаціонарному лікуванні з 31.03.2010р. по 18.05.2010р. з діагнозом F23.10. Оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, враховуючи пасивну позицію Відповідача у справі, суд вважає можливим на даній стадії задовольнити заявлені Позивачем вимоги про визначення місця проживання [PERSON] разом з її батьком [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували наявність хоча б однієї з підстав для негайного відібрання дитини від матері, тому вимоги Позивача в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial