Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

В липні 2018 року до Київського районного суду м. Одеси звернувся Одеський національний медичний університет з позовом до [PERSON] про стягнення суми витрат на навчання та суми виплаченої стипендії. Позивач зазначає, що відповідач вступив до Одеського національного медичного університету (надалі ОНМедУ) та підписав угоду про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. За умовами угоди абітурієнт бере на себе відповідні зобов'язання, які випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері і передбачені самими угодами про надання освітніх послуг, а саме - зобов'язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менш ніж три роки, замість чого отримують вищу освіту безкоштовно. Утім, після закінчення університету, відповідач до роботи не приступив, у місце направлення не прибув. На цій підставі позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача [PERSON] на користь Державного бюджету України суму витрат на весь період навчання, суму виплаченої стипендії та судові витрати. 13 серпня 2018 року суд відкрив провадження у цивільній справі № 520/9602/18, розгляд якої призначив провести в порядку спрощеного позовного провадження. У строк, встановлений судом на вчинення учасниками справи процесуальних дій, відповідач не подав до суду ніяких заяв з процесуальних питань чи по суті справи. Враховуючи положення статей 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про проведення розгляду цивільної справи № 520/9602/18 в заочному порядку. При розгляді справи судом встановлено, що 03 липня 2009 року між Одеським національним медичним університетом (на той час Одеським державним медичним університетом) в особі Запорожана Валерія Миколайовича та [PERSON] була укладена угода № 23, згідно умов якої ОНМедУ прийняв на себе зобов'язання підготувати відповідача за спеціальністю «Медико-профілактична справа» у відповідності з чинними навчальними планами та загальними вимогами за кошти Державного бюджету. Згідно з п. 2.2.3. цієї угоди відповідач зобов'язався прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров'я України й відпрацювати там не менше трьох років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров'я України або відмови відпрацювати там не менше трьох років відповідач зобов'язався відшкодувати до Державного бюджету повну вартість навчання. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Позивач зазначає, що [PERSON] у 2015 році закінчив Одеський національний медичний університет, та отримав розподіл направлення № 1 від 01.08.2015 року у якості лікаря загальної гігієни Фрунзівського міжрайонного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби в Одеській області, однак до роботи не приступив, за місцем направлення не прибув. Отже, відповідач пройшовши повний курс навчання та отримавши відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти Державного бюджету України, умови договору не виконав. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення між сторонами типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 03 липня 2009 року № 72), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Розрахунком економічного відділу Одеського національного медичного університету підтверджено, що за період з 2009 по 2015 р.р. сума витрат на навчання [PERSON] (без врахування стипендіального фонду) складає 65164,00 гривень; сума виплаченої стипендії за період з 2009 по 2013 р.р. - 23789, 93 гривень. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У пунктах 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушення відповідачем умов укладеного ним з навчальним закладом договору є безумовною підставою для відшкодування коштів, витрачених за рахунок Державного бюджету України. При цьому суд зазначає, що державним бюджетом є це система грошових відносин, яка виникає між державою, з одного боку, і підприємствами, фірмами, організаціями та населенням, з іншого, з метою формування та використання централізованого фонду грошових ресурсів для задоволення суспільних потреб. Держава фактично є головною організацією по забезпеченню нормального відтворення економічної системи. Освіта - це суспільне явище, яке впливає на всі сфери економічного життя суспільства та є вагомим чинником досягнення високих темпів економічного зростання й підвищення добробуту суспільства. Видатки на освіту займають одне з пріоритетних напрямків соціальних видатків. Основним джерелом видатків на освіту є державний і місцеві бюджети. Відповідно до Закону України «Про освіту» навчальні заклади освіти фінансуються за рахунок коштів з відповідних бюджетів, галузей народного господарства, підприємств та організацій, додаткових джерел. Підвищення якості освіти, яка фінансується й з Державного бюджету, впливає не лише на рівень освіти окремого громадянина, а й на суспільство в цілому, оскільки підвищення рівня загальноосвітньої та професійної підготовки кожного працівника, його кваліфікації є важливими чинниками зростання продуктивності праці та економічного поступу держави. Отже, позов Одеського національного медичного університету, на фінансування якого впливають й видатки з Державного бюджету України, спрямований на відшкодування й повернення бюджетних коштів безпідставно витрачених та одержаних [PERSON]. За правилами статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, відповідно до суми задоволених вимог. Позивач сплатив судовий збір в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Outcome: approved