Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

В лютому 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просила визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину цього будинку , оскільки цей будинок був ними збудований на спільні кошти під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства. В подальшому позивачка доповнила свої позовні вимоги і просила суд визнати за нею право користування однією кімнатою у будинку шляхом її вселення до цього приміщення та зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкод в користуванні будинком шляхом звільнення кімнати від речей відповідача та надання ключів від помешкання. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі. Позивачка суду пояснила , що проживала з [PERSON] однією сім'єю з 1988 року, а з 1990 року навіть зареєструвала своє місце проживання в спірному будинку. Визнала, що прийшла жити вже в збудований будинок, але проживши в ньому 25 років, щорічно проводила в будинку капітальний ремонт, опікувалася ним, обробляла город, отже вважає, що набула за цей час право власності на половину будинку. Суду зазначила, що не має власного житла, родичів, спірний будинок є її єдиним житлом, а відповідач та його родичі не пускають її в будинок, перешкоджають навіть зайти до нього, заперечують її право на проживання там, незважаючи на її реєстрацію. Відповідач в судове засідання не з'явився через стан здоров'я, направив свого представника, який вимоги позову не визнав та просив суд відповити в задоволенні позову в повному обсязі. Суду пояснив, що спірний будинок був взедений ще в 1973-1975 роках, отже не є спільною власністю сторін. Щодо визнання права користування та вселення позивача до кімнати будинку заперечував через неправильне формулювання позовних вимог та відсутність доказів чинення реальних перешкод в користуванні та проживанні. Вислухав пояснення сторін, представника позивача, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, сторони у період з 18 липня 1992 року до 10 жовтня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва за позовом [PERSON] Згідно Свідоцтва на забудову земельної ділянки від 19 жовтня 1973 року [PERSON], надано дозвіл на будівництво житлового будинку в строк до 1974 року. Згідно Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 12 грудня 1990 року , на підставі рішення № 339 від 26.10.1990 року виконкому Матвіївської селищної ради , цілий житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] 23 листопада 1990 року затверджено Акт прийомки будинку в експлуатацію. З копії Будинкової книги за цією адресою вбачається, що позивачка зареєструвала своє постійне місце проживання в будинку в 1990 році . По теперішній час як відповідач, так і позивачка за цією адресою зареєстровані та фактично проживають, іншого житла не мають. З технічного паспорту на вказаний житловий будинок вбачається , що він складається з п'яти житлових кімнат, кухні , коридору, а також господарських надвірних споруд. З матеріалів справи вбачається, що будівельні матеріали придбавалися відповідачем ще в 1973-1979 роках, в 1979 році будинок підключений до електроенергії , з 1981 року щорічно [PERSON] укладав договри страхування вже на зведений будинок. Допитані в якості свідків в судовому засіданні сусіди сторін по справі [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] , а також свідок [PERSON] підтвердили, що позивачка проживала в спірному будинку щонайменше з 1989-1990 років , але прийшла жити дійсно вже в закінчений будівництвом будинок. Під час спільного проживання сторони разом за спільні кошти робили поточні ремонти в будинку, в 2004 році приблизно преовели газ. Сусіди сторін також підтвердили,що позивачка на теперішній час не проживає в будинку через неприязнені стосунки з родичами відповідача, не може повернутися до будинку, вимушена винаймати житло. Цей факт підтвердила і сама позивачка. Оскільки спірний будинок був зведений до прийняття нового Сімейного кодексу України, правовідносини сторін повинні регулюватися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, положення ст.ст. 24, 25 якого регулюють майнові відносини осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі, і не можуть бути застосовані при розгляді даного спору. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 15.06.1973 р. «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України», п.8 правила статей 22,28, 29 КпШС не можуть застосовуватись до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають розв'язуватись відповідно до п. 1 ст. 17 ЗУ «Про власність» за нормами ЦК про спільну сумісну власність, якщо майно було набуте внаслідок спільної праці і інше не визначалося письмовою угодою між сторонами , а в інших випадках за нормами цього Кодексу про спільну часткову власність з урахуванням ступеню участі цих осіб коштами і особистою працею в придбанні майна. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка, навіть скориставшись своїм правом на уточнення позовних вимог, наполягала на визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя. В судовому засіданні доведено, що будинок був зведений не тільки до реєстрації шлюбу між сторонами, але і до початку проживання ними однією сім'єю, факт будівництва спірного будинку внаслідок спільної праці позивача та відповідача , ступеню участі позивачки своїми коштами та особистою працею в його будівництві нічим не підтверджено та спростовується матеріалами справи та поясненнями свідків. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 23 Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Проте, суд не може прийняти до уваги посилання позивача, як на підставу визнання спірного будинку спільною власністю подружжя, на її вклад в проведення ремонту будинку , оскільки такий ремонт не може бути визнаний істотним збільшенням цінності (вартості) майна. Тим бідьше, за ч. 3 ст. 156 ЖК України, повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. На підставі наведеного, у відповідності до ст.. 25 КпШС України, ст. 74 СК України, ст. 328 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд вважає позовні вимогив частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 12 частки цього будинку необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Також не підлягають задоволенню вимоги позову про визнання за [PERSON] права на користування однією кімнатою у будинку , оскільки визнаннявстановлення права користування житловим приміщенням можливе лише для приміщень, що відностяться до державного або громадського житлового фонду, і не передбачене нормами Житлового Кодексу України , що регулюють правила користування житлом, що перебуває у прватній власності громадня. Разом з тим, судом встановлено і таке не заперечуваломя сторонами, що позхивачка вселилася в спірний будинок і зареєструвала своє місце проживання в ньому як член сім'ї власника житла, а отже набула право на проживання в ньому на законних підставах. В 2008 році [PERSON] заповідав частку спірного будинку і позивачці і своєму синові [PERSON], , зобов'язавши останнього надати право довічного користування вище вказаним житловим будинком . Вже після погіршення стосунків сторін 07 вересня 2012 року цей заповіт відповідачем скасовано. За статтею 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку , які проживають разом з ним у будинку , що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку , якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку . До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу ( в тому числі дружина). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу ( стосовно плати за комунальні послуги). Згідно ст. 157 цього Кодексу , членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, судом встановлено, що позивачка має право на проживання та користування спірним житловим будинком , про вселення до якого заявлені позовні вимоги, а відповідач перешкоджають їй у вселенні до цього приміщення. На підставі викладеного, у відповідності зі ст. ст. 9, 65, 150 ЖК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині вселення і зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні підлягають частковому задоволенню. Так, вимоги про вселення в одну кімнату будинку і зобов'язання відповідача звільнити кімнату від своїх речей є фактичним встановленням порядку користування житловим будинком, що є безпідставним, оскільки порядок користування об'єктом права власності визначається лише його власником. Проте в судовому засіданні встановлено , що відповідач чинить перешкоди позивачці у проживанні в спірному будинку та не надає ключі від дверей і вільного доступу до будинку , у зв'язку із зазначеним, поданий позов підлягає задоволенню в частині вимог про вселення, та зобов'ячзання надати ключей від дверей і вільного доступу у користуванні приміщеннями будинку. В силу ст. ст. 81, 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп., а з позивачки на користь держави - 243 грн. 60 коп. судового збору, який не був сплачений при подачі позову.

Outcome: partial