Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 1 202 311,52 грн., з яких: сума основного боргу за договором позики у розмірі - 404 550,00 грн., інфляційні витрати - 46 118,70 грн., пеня - 736 281,00 грн., 3 % річних - 15 361,82 грн., а також відшкодувати понесені судові витрати в сумі 9605,00 грн. В поданому позові [PERSON] зазначає, що 21 червня 2010 року між ним та [PERSON] було укладено Договір позики від 21 червня 2010 року, предметом якого було передання у власність [PERSON] грошових коштів у загальній сумі 118 693,50 грн., що станом на 21 червня 2010 року за офіційним курсом Національного банку України (із розрахунку 1 долар США = 7,9129 гривень) становить 15 000,00 доларів США. Про факт отримання грошових коштів свідчить наявність розписки, написаної позичальником від 21.06.2010 року. На забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики, між [PERSON] та [PERSON] 21 червня 2010 року був укладений Договір іпотеки. За Договором Іпотеки [PERSON] (Заставодавець) передає в заставу [PERSON] (Заставодержателю) земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2456 га, кадастровий номер: 3220883601:01:022:0023. Відповідно до п.3 а) договору позики, поверненню підлягає сума виражена у гривнях і має відповідати сумі, що є еквівалентом 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США за максимальним курсом продажу долару США комерційними банками України на день повернення позики. Відповідно п.3 б) договору позики, строк повернення позики визначається моментом пред`явлення вимоги щодо її повернення. Позика має бути повернена Позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення Позикодавцем вимоги про це. 08 грудня 2017 року відповідачу була надіслана письмова вимога про повернення коштів поштовим переказом з повідомленням про вручення та описом за №0306105373882, що підтверджується квитанцією №7876 від 08.12.2017. На день написання позовної заяви відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом. Таким чином, беручи до уваги те, що відповідач відмовляється в добровільному порядку повертати гроші, єдиним способом захисту своїх прав позивач вбачає звернення до суду з відповідною заявою. Представник позивача - адвокат Содоль А.М. в судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надіслав заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Справу просив розглянути за його та позивача відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзив на позов не надав та про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч.1 ст.280 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні проголосив протокольну ухвалу. Дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1,3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За правилами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлено, що відповідно до розписки [PERSON] від 21.06.2010 року останній отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 118 693,50 грн., що станом на 21 червня 2010 року за офіційним курсом Національного банку України (із розрахунку 1 долар США = 7,9129 гривень) становить 15 000,00 доларів США згідно договору позики від 21.06.2010 року (а.с.7). Вказані обставини підтверджуються договором позики від 21.06.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого на підставі Довіреності, посвідченої Одинадцятою київською державною конторою, 10.06.2010 року за реєстровим № 2-956, діє [PERSON] (а.с.8). Відповідно до п.3 а) договору позики, поверненню підлягає сума виражена у гривнях і має відповідати сумі, що є еквівалентом 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США за максимальним курсом продажу долару США комерційними банками України на день повернення позики. Відповідно п.3 б) договору позики, строк повернення позики визначається моментом пред`явлення вимоги щодо її повернення. Позика має бути повернена Позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення Позикодавцем вимоги про це. У випадку невиконання взятого на себе зобов`язання [PERSON] зобов`язався сплатити пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми. 21 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір іпотеки, за яким [PERSON] (Заставодавець) передає в заставу [PERSON] (Заставодержателю) земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2456 га, кадастровий номер: 3220883601:01:022:0023 (а.с.9-11). 08 грудня 2017 року відповідачу була надіслана письмова вимога про повернення коштів поштовим переказом з повідомленням про вручення та описом за №0306105373882, що підтверджується квитанцією №7876 від 08.12.2017. На день написання позовної заяви відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом (а.с.13,14). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що в обумовлений строк відповідач повернув позивачу позику. Ця обставина свідчить про те, що у [PERSON] виникла основна сума боргу 15000,00 доларів США. Також сторони погодили, що у випадку невиконання взятого на себе зобов`язання [PERSON] зобов`язався сплатити пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми. У постанові від 02.07.2014 р. в справі № 6-79цс14 Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-369цс15 від 02.09.2015 р. та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права згідно із ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з ч.1 ст.192\~ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, грошові кошти за договором позики в розмірі 15000,00 доларів США позивачу не повернув, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 15000,00 доларів США, що станом на день ухвалення рішення - 21.04.2020 року становить 406161,00 грн., а також заборгованості за пенею - 736 281,00 грн., 3 % річних - 15 361,82 грн. та інфляційних витрат - 46 118,70 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9605,00 грн. (а.с.1). Позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі. З огляду на ці обставини суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в сумі 9605,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved