Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 30 000 грн., 3% річних в розмірі 1815 грн., інфляційні нарахування у розмірі 14 490 грн., а всього стягнути 46305 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказав на те, що 26 вересня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти у розмірі 30000 грн. про що надав розписку. За домовленістю відповідач зобовязався повернути кошти 26 листопада 2014 року. Проте у зазначений строк відповідач позику не повернув. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, проте [PERSON] відмовляється повернути борг та останнім часом уникає від спілкування, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом. В травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, в якому просив вважати договір позики грошових коштів недійсним, так як гроші у [PERSON] в позику не брав, факту передачі грошей не було. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказав на те, що 26 вересня 2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 30000 грн. Але на справді був укладений договір найму (оренда) транспортного засобу автомобіля [NUMBER]. Згідно договору він повинен був віддати [PERSON] грошові кошти в сумі 840 грн. в неділю за оренду автомобіля, а за ремонт автомобіля витрачати гроші порівну. На орендованому автомобілі він працював не офіційно в службі «Таксі-Еталон» і кожного місяця віддавав відповідачу грошові кошти у сумі 3200 грн. з вересня по квітень 2014 року. В квітні 2014 року зламався двигун автомобіля, який коштував 10400 грн., тому від сплати боргу в сумі 5200 грн. він не відмовлявся. Тому, [PERSON] звернувся до суду з даним зустрічним позовом . У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги за основним позовом підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. 05 липня 2017 року надав суду заяву про закінчення розгляду справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] у судовому засіданні 14 червня 2017 року позовні вимоги за основним позовом не визнала, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала . 04 липня 2017 року адвокат [PERSON] надала суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в цей час у судовому засіданні в Індустріальному районному суді м. Дніпро, однак поважність причини документально не підтвердила. Тому, суд вважає за необхідне визнати неявку [PERSON] та його адвоката [PERSON] не поважною. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що неявка [PERSON] та його адвоката [PERSON], належним чином повідомлених про час та місце судового засідання без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності [PERSON] та його адвоката [PERSON] на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «[PERSON] проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). При вирішенні питання про поважність неявки [PERSON] та його адвоката [PERSON] в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обовязком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі. Суд не зобовязаний відкладати засідання, якщо представник сторони навіть вперше не зявився на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а\~ не обовязком суду. [PERSON] матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 22 березня 2017 року), а відповідно до положень ст. 1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вислухавши пояснення сторін та свідка [PERSON] у судовому засіданні від 14 червня 2017 року, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як встановлено в судовому засіданні, 26 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, підтверджений розпискою, за яким [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 30\~000 грн., а [PERSON] зобовязався повернути грошові кошти в строк до 26 листопада 2014 року (а.с.9). Вищевказаний договір позики (розписка) підписаний [PERSON], що не заперечувалося його представником в судовому засіданні та двома свідками [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт передачі грошових коштів. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Як слідує зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Отже факт знаходження боргового документа оригіналу розписки у [PERSON] свідчить про невиконання із сторони [PERSON] своїх боргових зобов'язань. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по договором позики (розписки) із сторони [PERSON] перед [PERSON] у загальному розмірі 30\~000 грн., яку необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Також відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розписки вбачається, що [PERSON] зобовязався повернути борг до 26 листопада 2014 року. Загальна сума 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання станом на 01 грудня 2016 року розрахована позивачем відповідно до умов Договору позики грошей (розписки) за період з 26 листопада 2014 року по 01 грудня 2016 року за 737 днів. Позовні вимоги про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання заявлені позивачем на суму 1815 грн., яка також підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Що стосується індексу інфляції, то загальна сума витрат від інфляції за період з 26 листопада 2014 року по 01 грудня 2016 року складає 20250 грн. 96 коп. Позовні вимоги про стягнення витрат від інфляції заявлені [PERSON] на суму 14 490 грн. Як визначає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд не має права вийти за межі заявлених позовних вимог, а тому сума витрат від інфляції підлягає стягненню у межах заявлених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, загальна сума, яка належить до сплати позивачу, визначається наступним чином: основний борг за договором позики в розмірі 30\~000 грн., 3% річних у розмірі 1815 грн., інфляційні нарахування у розмірі 14\~490 грн. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, то у їх задоволенні слід відмовити повністю із огляду на наступне. Судом при винесенні рішення береться до уваги наступне: борговий документ, якими є оригінал розписки, що знаходяться у Кредитора [PERSON], та що підтверджує факт виконання із сторони [PERSON] договірних зобов'язань щодо передачі коштів. Посилання [PERSON] на факт укладення між ним та [PERSON] договору оренди транспортного засобу ГАЗ-310290 державний реєстраційний номер [NUMBER], суд не приймає до уваги, оскільки [PERSON] не наведено жодного належного доказу у підтвердження своїх вимог. Дослідивши оригінал розписки, суд вважає, що така розписка відповідає вимогам чинного законодавства як за змістом, так і за формою. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. [PERSON] позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. [PERSON] сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved