Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

В липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд зняти арешт з усього (невизначеного) майна [PERSON] , накладеного на підставі постанови 1054/11 від 20.09.2000 р., районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно. Архівний номер: 4149382КІЕV11, Архівна дата: 20.10.1999, дата виникнення: 22.09.2000, № реєстра: 363, внутр. № 6401FC352BF035366F39, зареєстровано 22.10.2004 року за № 1402404 реєстратором: Одинадцята київська державна нотаріальна контора. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що у червні 2021 року вирішив продати належну йому земельну ділянку, під час підготовки документів для вчинення нотаріальної дії стало відомо, що на все належне майно накладено арешт. Позивач звертався до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про надання інформації щодо причин накладення арешту та зняття арешту з майна. Однак, 05 липня 2021 року було надано відповідь з якої вбачається, що надати інформацію щодо підстав накладення арешту на все майно боржника за постановою № 1054 від 20.09.2000 року не можуть, у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження за строком зберігання. Посилаючись, що іншим чином не може захистити порушене право власності, щодо обмеження в його використанні, просить суд скасувати арешт. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня року головуючим суддею у даній цивільній справі визначено суддю Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду від 16 липня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи на 08 вересня 2021 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином. Надав до канцелярії суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить проводити розгляд справи без його участі. Також до заяви надав документи на підставі яких було накладено арешт на майно, копії матеріалів виконавчого провадження та копію рішення суду про скасування арешту Вишгородським районним судом по даному виконавчому провадженню. Представник відповідача - Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Київ в судове в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені судом належним чином, що підтверджується відміткою на судовій повістці. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду не надіслали, про причину неявки суд не повідомили, пояснень та інші заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що ухвалою Мінського районного суду м. Києва від 12 липня 2000 року, в порядку забезпечення позову ЗАТ «Утел» до [PERSON] про стягнення 2904,13 грн., накладено арешт на все майно відповідача [PERSON] , мешкаючого в [ADDRESS] на суму 2904,3 грн., де б воно не було і з чого б воно не складалося. Постановою державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві Братищенко Ю.О. від 27 липня 2000 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали Мінського районного суду від 12 липня 2000 року. Згідно з Інформації з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 12 липня 2021 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221882401:07:171:0001, площею 0.12 га на праві приватної власності належить [PERSON] . Окрім того, 23 вересня 2004 року реєстратором: Одинадцята київська державна нотаріальна контора було зареєстровано обтяження - тип обтяження: арешт на об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно на підставі постанови, 1054/11, 20.09.2000 р., районний відділ ДВС Мінського районного управління юстиції. Як вбачається з відповіді Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 05 липня 2021 року, повідомити інформацію щодо підстав накладення арешту за постановою № 1054/11 від 20.09.2000 року про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] неможливо, у зв`язку із знищенням вказаного виконавчого провадження за строком зберігання. На даний момент у відділі не перебувають відкриті виконавчі провадження щодо боржника [PERSON] . Як вбачається витягу з АСВП жодні виконавчі провадження стосовно [PERSON] відсутні. Судом досліджені матеріали в межах виконавчого провадження, а саме постанову про відкриття виконавчого провадження № 914/11 від 27 липня 2000 року, акт опису і арешту майна від 11 серпня 2000 року з яких видно, що на примусовому виконанні перебував виконавчий лист Мінського районного суду про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Утел» заборгованості в сумі 2904,13 грн., ухвалу Мінського районного суду м.Києва від 12 липня 2000 року про забезпечення позову, Акт опису та арешту майна від 02 листопада 2000 року № 1054/11. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Через наявність арешту позивач обмежений у праві здійсненні свого права на розпорядження власністю. Реалізувати своє право на звільнення майна з під арешту шляхом звернення до державної виконавчої служби з відповідною заявою позивач не має можливості, оскільки виконавче провадження знищено за строком зберігання. Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. За правилами, встановленими частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх випадках не передбачених ч.ч. 1-4 ст. 59 цього за Закону арешт майна може бути знятий за рішенням суду. З огляду на викладене, зважаючи на відсутність підстав для обмеження права власності позивача, наявність арешту майна позивача, що перешкоджає йому вільно розпоряджатися таким майном, приймаючи до уваги, що іншого способу захисту порушеного права власності позивача, аніж того, що ним обрано, за наявних обставин не вбачається, ураховуючи завдання цивільного судочинства, метою якого є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, зокрема, фізичних осіб, правильним є висновок про необхідність задоволення позовних вимог та зняти арешт з майна, що належить [PERSON] . Оскільки наданими позивачем доказами доведений факт відсутності будь-якого відкритого щодо нього виконавчого провадження, а виконавче провадження на підставі якого вчинений запис про обтяження на підставі постанови 1054/11 від 20 вересня 2000 року завершено. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України та положенням Закону України «Про судовий збір». Суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн., який не було сплачено позивачем при зверненні до суду. Посилання позивача на те, що він звільняється від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як учасник бойових дій є необґрунтованим, оскільки даний позов не зачіпає порядку надання, обсягу соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином стосується соціального і правового захисту особи зі статусом учасника бойових дій. На підставі викладеного та

Outcome: approved