Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 08.10.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.10.2020 року. Позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] грошові кошти в поряду регресу. В обґрунтування позову зазначено, що 08 січня 2017 року поблизу міста Дубно Рівненської області, на 375 км. + 325 м. автодороги Київ - Чоп, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz», державний № [NUMBER] , рухаючись зі сторони міста Львова у напрямку міста Рівного, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди потерпіла [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 19 грудня 2017 року ДТП сталася внаслідок наїзду водія автомобіля «Mercedes-Benz», державний № [NUMBER] , на пішохода [PERSON] . Позивач зазначає, що на момент вчинення ДТП (08.01.2017 року) цивільно-правова відповідальність Відповідача, як водія транспортного засобу «Mercedes-Benz», державний № [NUMBER] , не була застрахована. Відповідно до п. 41.1. а) ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Оскільки цивільно - правова відповідальність винуватця ДТП не була застрахована, то після вищезазначеної події [PERSON] (мати неповнолітньої потерпілої [PERSON] ) звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - Позивач) із Заявою про виплату відшкодування за шкоду, заподіяну її дочці [PERSON] у вищезазначеній ДТП. Моторно (транспортне) страхове бюро України, на підставі зібраних документів по цій справі, враховуючи вимоги чинного законодавства, здійснило регламентну виплату (страхове відшкодування) потерпілій в ДТП ( [PERSON] ) в розмірі 76 279, 38 грн. Це підтверджується платіжним дорученням № 903479. В подальшому, потерпіла в ДТП не погодилась з розміром виплати, що була здійснена Позивачем та звернулась із відповідним позовом до МТСБУ. Дубенським міськрайонним судом Рівненської області задоволено позов потерпілої [PERSON] та зобов`язано Моторно (транспортне) страхове бюро України додатково виплатити страхове відшкодування в розмірі 79 722, 40 грн. В подальшому Апеляційний суд Рівненської області залишив рішення суду першої інстанції без змін. Враховуючи зазначене, МТСБУ виконуючи рішення суду, здійснило доплату відшкодування на користь потерпілої в розмірі 79722,40 грн. Це підтверджується платіжним дорученням № 937425 від 22 квітня 2019 року. Таким чином загальна сума регламентної виплати, яке Моторно (транспортне) страхове бюро виплатило потерпілій в ДТП [PERSON] , становила 156 001,78 грн., тобто: 76 279, 38 (виплата МТСБУ на підставі зібраних документів по справі) + 79 722, 40 (доплата МТСБУ на підставі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області) = 156 001, 78 грн. (регламентна виплата). Позивач просив суд: стягнути з відповідача - [PERSON] , грошові кошти в порядку регресу у розмірі 156 001, 78 грн. на користь позивача; стягнути з відповідача витрати по сплаті позивачем судового збору у розмірі 2 340, 03 грн. на користь Позивача. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.11.2019 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ламбрух О.С, надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача вважає, що розмір витрат на лікування потерпілою внаслідок ДТП є не обґрунтованим, та недоведеним належними та допустимими доказами. Адвокат вважає, що квитанції, накладні та медична документація не доводить саме той розмір грошових витрат, які позивач просить стягнути із відповідача. Окрім того у відзиві вказано, що відповідач він не несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки [PERSON] у зв`язку з тим, що така завдана внаслідок умисних дій потерпілої. Зазначає, що як вбачається зі змісту довідки про ДТП від 08.01.2017 року та постанови старшого слідчого СВ Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області капітана поліції Петровського О.І. від 19 грудня 2017 року, [PERSON] раптово вийшла на проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу та стала рухатися назустріч транспортному засобу. Відтак, внаслідок умисних дій самої [PERSON] їй заподіяно шкоду здоров`ю, що є підставою звільнення [PERSON] від цивільно-правової відповідальності. Відповіді на відзив від позивача на адресу суду не надходило. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.08.2020 р. залучено до участі в цивільній справі №308/10965/19 за позовною заявою Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача не з`явився. Згідно п. 1 прохальноої частини позовної заяви, просив суд розглядати справу за його відсутності. Окрім того, надіслав до суду клопотання з проханням в якому просить розглядати справу у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, однак в судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомляв про відкладення розгляду справи клопотання не подавав. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. На адресу суду від [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи. Суд вважає за необхідне констатувати, що заяву про відкладення розгляду справи [PERSON] подає не вперше. Так, представник відповідача просив відкласти розгляд справи призначений на 19.02.2020 р.,13.04.2020р.,11.06.2020 р.,31.08.2020 р. Разом із тим суд констатує, що наявність або відсутність у відповідача по справі представника не позбавляє можливості особистої його участі у розгляді справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилася, клопотань та заяв не подавала. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; За вказаних обстави суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Крім того, суд враховує, що відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач виклав свою позицію у даній справі. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, а також відповідач, який належним чином повідомлений не з`явився в судове засідання та причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в ній даних чи доказів. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом встановлено, що 08 січня 2017 року поблизу міста Дубно Рівненської області, на 375 км. + 325 м. автодороги Київ - Чоп, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz», державний № [NUMBER] , рухаючись зі сторони міста Львова у напрямку міста Рівного, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження, які згідно п. 2.1.3. «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент отримання. Даний факт підтверджується Висновком судово - медичної експертизи N° 105 від 27 червня 2017 року. Згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 19 грудня 2017 року ДТП сталася внаслідок наїзду водія автомобіля «Mercedes-Benz», державний № [NUMBER] , на пішохода [PERSON] . На момент вчинення ДТП (08.01.2017 року) цивільно-правова відповідальність Відповідача, як водія транспортного засобу «Mercedes-Benz»,», державний № [NUMBER] , не була застрахована. В подальшому потерпілій внаслідок вказаної ДПТ [PERSON] , Моторно (транспортне) страхове бюро України, на підставі зібраних документів по справі, здійснило регламентну виплату (страхове відшкодування) в розмірі 76 279, 38 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 903479. Вказане доручення додано до матеріалів справи. Окрім того, на підставі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області, МТСБУ здійснило доплату відшкодування на користь потерпілої в розмірі 79722,40 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 937425 від 22 квітня 2019 року, яке додано до матеріалів справи. В подальшому, як вбачається із матеріалів справи, відповідачу по справі [PERSON] , було надіслано вимогу про відшкодування шкоди в порядку регресу. Однак вказану вимогу в добровільному порядку відповідачем не виконано. Згідно матеріалів справи, встановлено, що постановою старшого слідчого СВ Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області капітана поліції Петровського О.І. від 19 грудня 2017 року закрито кримінальне провадження № 12017180040000029 від 08 січня 2017 року по факту вищевказаної ДТП, у зв`язку з відсутністю у діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Окрім того, згідно постанови, дорожньо-транспортна пригода трапилась через невиконання пішоходом [PERSON] вимог пунктів 4.4, 4.8, і 4.14 ПДР. Як зазначено у постанові про закриття кримінального провадження від 19.12.2017, 08 січня 2017 року водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Мерседєс Бенц» р.н.з. [NUMBER] та рухаючись зі сторони м. Львів у напрямку м. Рівне, допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди остання отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент отримання . Згідно з положеннями ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з правовими позиціями ВП ВС (постанова від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц|14-176цс18) у випадках, коли деліктні правовідносини поєднуються з правовідносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість самого завдавача шкоди. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (пункт 35). Так, відповідно до ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, МТСБУ відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно з вимогами пунктів 38.2.,38.2.1. ст. 38 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином з огляду на вказане, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Порядок та умови відшкодування шкоди визначено ЦК України. Відповідно до статті 1187 ЦК України умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. Щодо доводів викладених представником відповідача у відзиві а саме щодо умисних дій потерпілої та не згодою із розміром відшкодування суд вважає такі необґрунтованими. На переконання суду вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду. Суд констатує, що предметом розгляду суду першої інстанції Дубенського міськрайонного суду Рівненської області та апеляційної інстанції Рівненського апеляційного суду, по справі № 559/1688/18 було встановлення розміру збитків які понесла потерпіла в результаті завдання їй тілесних ушкоджень внаслідок ДТП. А саме витрат пов`язаних із лікуванням зокрема. Зі змісту постанови від 21 лютого 2019 року Рівненського апеляційного суду, по справі № 559/1688/18 вбачається, що загальний розмір страхового відшкодування, що підлягало до виплати [PERSON] становить 156001,78 грн, що включає: 90 972,78 грн - шкода, пов`язана з лікуванням потерпілої; 57600 грн - шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності; 7429 грн - моральна шкода, яку потерпіла - фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Внаслідок ДТП [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження. У зв`язку з отриманими травмами [PERSON] встановлено інвалідність, та надано державну соціальну допомогу на дитину-інваліда до 18 років. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо доводів представника відповідача у невинуватості [PERSON] , у вчиненні ДТП, та що відповідач не несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки [PERSON] у зв`язку з тим, що така завдана внаслідок умисних дій потерпілої, суд вважає за необхідне зазначити, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, виключається внаслідок непереборної сили та умислу потерпілого. Безумовною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності без вини є дія непереборної сили. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Обов`язок доведення непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Таким чином, необережність потерпілого (пішохода) не є підставою для покладення на нього відповідальності за шкоду, завдану джерелу підвищеної небезпеки. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19 грудня 2017 року (справа № 601/1304/15-ц), а також у постанові від 18 жовтня 2019 року у справі №352/342/17. З постанови про закриття кримінального провадження від 31.03.2015 року дорожньо-транспортна пригода за участі відповідача сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.7, 4.8, 4.14 Правил дорожнього руху України разом з тим, порушення пішоходом [PERSON] . Правил дорожнього руху України свідчить про грубу необережність потерпілої, проте, закон не визначає грубу необережність як обставину, що звільняє відповідача, як заподіювача шкоди, від цивільно-правової відповідальності. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Самі по собі обставини вчинення наїзду на пішохода в темний час доби, порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.7, 4.8, 4.14 Правил дорожнього руху України, на чому зосереджує увагу відповідач, хоча і містять ознаки грубої необережності, але не доводять умислу потерпілої або надзвичайних або невідворотних за даних умов для водія подій, що виключало б цивільно-правову відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки. Акцент у відзиві відповідача, як на підставу для звільнення його від відповідальності, наявність постанови про закриття кримінального провадження не має передрішуючого значення і є юридично неспроможним з огляду на закріплену законодавцем відповідальність власника джерела незалежно від його вини. Отже, та обставина, що відносно водія [PERSON] закрито справу за кримінальним обвинуваченням за ч.1 ст. 286 КК за відсутністю в його діях складу злочину, не звільняє відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи вищевикладене, оцінивши належність, достовірність, достатність доказів, доходжу висновку, що позовні вимоги про стягнення в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування слід задовольнити. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2 340 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved