Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

В липні 2020 року позивач представник позивач [PERSON] адвокат Меланчук І.В. звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») -306 995,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 25.08.1998 по 13.06.2006 на посаді підземного електрослюсаря черговою і по ремонту обладнання в ШМУ треста «КШБ» ВО «Кривбасруда», ГЦ ДП «КЗРК» і ШМУ ВАТ «КЗРК», правонаступником яких є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат». Виконував роботи, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. У 2006 році Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини йому було встановлено професійне захворювання: «Радикулопатія попереково-крижова та шийна на фоні спондилоартрозу, полісигментарної дископатії L1-L2, L2-L3-L4, L5-S1 (стан після оперативного втручання -дискектомії L5-S1 28.02.2006) з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом (радикулопатія)» За висновком МСЕК від 13.11.2006 року позивачу було встановлено 65% втрати професійної працездатності. З останнім висновком МСЕК від 12.05.2008 року його встановлено на рівні 60% втрати професійної працездатності по радикулопатії та встановлено третю групу інвалідності з 01 травня 2008 року, безстроково. В позовній заяві зазначив, що внаслідок отримання професійного захворювання [PERSON] не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується. Його постійно турбує біль та обмеження рухів, скутість в п/крижовому відділі хребта, гострий біль по типу «прострілів» в п/крижовому відділі з іррадіцією в тазовий пояс та праву ногу, біль при рухах в шийному відділі хребта, відчуття затерпання передньої поверхні стегна та лівої ноги, слабкість в ногах, утруднену ходу, біль в шийно-комірцевій ділянці та плечових суглобах, біль між лопатками, відчуття «кілка» під лопатками, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель сухий помірний, відчуття серцебиття, біль за грудниною головний біль, шум у вухах. Значна частина коштів витрачається на медичну реабілітацію та придбання ліків. На підставі зазначеного [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди з ПАТ «КЗРК». Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Ухвалою від 04 вересня 2020 в зв`язку з відсутністю підтверджень отримання ухвали суду про відкриття провадження та позовної заяви відповідачем, продовжено строк розгляду справи. Відповідачу ПАТ «КЗРК» було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач ПАТ «КЗРК» скористався правом подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України. 22 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ПАТ «КЗРК». Представник відповідача ПАТ «КЗРК» адвокат Литвиненко С.В. в наданому суду відзиві на позовну заяву просила відмовити в задоволенні в повному обсязі, зазначивши, що позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди. Суду не надано доказів наявності вини відповідача спричинення йому підприємством моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того, при прийомі на роботу позивач був проінформований про шкідливі умови праці. Суд, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наданої до матеріалів справи трудової книжки [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 25.08.1998 по 13.06.2006 на посаді підземного електрослюсаря черговою і по ремонту обладнання в ШМУ треста «КШБ» ВО «Кривбасруда», ГЦ ДП «КЗРК» і ШМУ ВАТ «КЗРК». 12.09.2006 Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, [PERSON] встановлені професійні захворювання: Радикулопатія попереково-крижова та шийна на фоні спондилоартрозу, полісигментарної дископатії L1-L2, L2-L3-L4, L5-S1 (стан після оперативного втручання -дискектомії L5-S1 28.02.2006) з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом. По факту професійного захворювання на підприємстві була створена комісія та проведено розслідування, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 17 жовтня 2006 року. Причиною професійного захворювання стали: робота в підземних умовах шахти, які внаслідок обмеженості робочого простору, не завжди дозволяючого застосувати засоби малої механізації, характеризувались важкою фізичною працею. Посилюючим шкідливим фактором був несприятливий мікроклімат характерний під підземних робіт. Причиною професійного захворювання стала робота в умовах важкої праці і несприятливого мікроклімату. 13.11.2006 року висновком МСЕК позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності - 65% по радикулопатії та встановлено другу групу інвалідності. Рекомендовано медикаментозне лікування, забезпечення ВМП. 28.04.2007 висновком МСЕК продовжено страту професійної працездатності 65% та другу групу інвалідності. Згідно довідки МСЕК від 12.05.2008 року позивач повторно пройшов огляд, де йому було визначено ступень втрати професійної працездатності - 60% радикулопатії та встановлено 3 групу інвалідності з 01 травня 2008 року - безстроково. Встановлюючи правовідносини, якими регулювалось положення сторін під час означених подій, суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] працював на підприємстві ПАТ «КЗРК» та отримав професійне захворювання, пов`язане із виконанням трудових обов`язків, то йому, з огляду на тривалість періоду його трудової діяльності має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі ст.1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного суду України від 27.01.2004р., моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно частині 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання П-4, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови прані. Рішенням Конституційного суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ст.1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. Відповідно до 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоров`я, в зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 №472, що діяли на час виникнення правовідносин і до липня 2001 року, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, згідно цього НПА в різні періоди його дії у часі, коливався від 150 до двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Тобто, на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в редакції від 03.10.1997р., п.11 Правил). У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного суду України, наведених в п. 9 постанови №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Суд, дослідивши медичні документи про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Так, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 60%, встановлення групи інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз`яснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на користь [PERSON] - 130 000,00 грн., що буде зваженою матеріальною компенсацією тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст.141 ЦПК України, стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 1300,00 грн.

Outcome: partial