Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки [PERSON] борг за договором позики від 4 січня 2011 року в сумі 382271 грн. В обґрунтування свого позову зазначав, що в той день він передав своїй дочці у позику 15000 доларів США строком до 30 січня 2016 року, однак вона до цього часу кошти не повернула, тому просив їх стягнути з неї в судовому порядку. Під час розгляду справи до участі в ній була залучена третя особа без самостійних вимог на боці відповідачки [PERSON], оскільки він на час розгляду справи був її чоловіком і вирішення заявленого позову напряму стосується його прав та обов'язків. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та просив задовольнити, вказуючи, що передав кошти дочці для купівлі автомобіля, що і було потім вчинено. Куплене авто марки «Ford Fiesta» було зареєстроване на чоловіка дочки [PERSON], а тому він, щоб перестрахуватися від можливих претензій на автомобіль з боку зятя, через декілька днів після передання коштів, попросив дочку написати розпису. На підтвердження цього також вказував і на те, що документи про купівлю автомобіля весь час знаходилися у нього в сейфі. Відповідачка позов визнала та просила суд його задовольнити. Однак судом відповідно до положень ст. 174 ЦПК України її визнання позову прийнято не було, оскільки воно суперечить інтересам третьої особи [PERSON], який заперечував проти задоволення позову, вказуючи, що ніяких коштів у борг [PERSON] своїй дочці не передавав, а дана розписка з'явилась тільки в теперішній час, коли між ними виникли непорозуміння і фактично почався процес його розірвання та поділ спільного майна, тому при задоволенні вимог про стягнення боргу за договором позики, який підтверджений зазначеною розпискою, половина цього боргу може бути безпідставно покладена на нього. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, пояснення свідків, дослідивши докази у справі, прийшов до наступного висновку. Вирішуючи цивільні спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України\~щодо законності та обґрунтованості рішення суду. При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 -59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо не доведено обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення - для відхилення цих заперечень проти позову. За положеннями статей 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо закон потребує простої письмової форми договору, а сторони такої вимоги не додержалися, то за загальним правилом, це не має наслідком його недійсність, крім випадків прямо встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами. Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений Цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб. Вищенаведені вимоги закону у повній мірі стосується і договорів позики. Відповідно ж до вимог ст. ст. 1046, 1047,\~1051 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст.207 ЦК України вимога щодо письмової форми правочину вважається дотриманою, якщо його зміст зафіксовано не лише в одному або кількох документах, підписаних сторонами (стосовно юридичних осіб підпис суб'єктів, уповноважених на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, скріплюється печаткою), а й у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. За чинним законодавством України в окремих випадках вимагається нотаріальне посвідчення правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язань, а також його державна реєстрація. В силу ч. 2 ст. 207 ЦК України розписка не є письмовою формою договору, а тому може бути лише письмовим доказом передачі позикодавцем грошей позичальнику. Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами з розстроченням, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов'язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов'язання. Факт передачі коштів , а також їх повернення повинно доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами. Він не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження передачі коштів, чи того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даній справі позивач вимагав від відповідачки за договором позики, укладеним 4 січня 2011 року кошти в сумі 382271 грн., що еквівалентно переданим у борг 15000 доларам США. На підтвердження укладеного договору він представив письмовий доказ розписку, складену відповідачкою, а також зазначив, що вона була написана не відразу при передачі коштів, а за спливом невеликого терміну: неділя чи дві. В той же час, відповідно до висновку проведеної за заявою третьої особи фізико-хімічної експертизи (а.с. 211), встановлено, що розписка, яка датована 2 січня 2011 року. Піддавалася штучній примусовій тепловій обробці (штучне старіння). Це також підтвердив у судовому засіданні допитаний експерт [PERSON], який проводив експертне дослідження розписки. Таким чином суд приходить до висновку, що розписка не може слугувати доказом на підтвердження існування договору позики між сторонами, оскільки вона не підтверджує передачу коштів в той період часу, який зазначений у ній. З того висновку, що зробив відносно неї експерт, суд вбачає, що її навмисно обробляли для придання їй виду давності, тому вона не підтверджує факт передачі коштів. Інших письмових доказів на підтвердження існування договору позики та передачу коштів суду не надано. Показі свідків, які начебто підтверджують факт передачі коштів, не можуть, як вже було зазначено вище, буди доказом по даній категорії справ. Тому в задоволенні позову слід відмовити. У разі відмови задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем не стягуються з відповідача. Однак третя особа понесла судові витрати у виді оплати судової експертизи на суму 15000 грн. Положення ст. 88 ЦПК України вказують, що сороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто законом прямо не передбачено стягнення судових витрат, понесених третьою особою. В той же час, втрати на залучення експерта відносяться судових витрат (п. 4 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Однак статтею 143 ЦПК України передбачено, що експертиза може бути призначена за заявою учасників розгляду, до яких відноситься і третя особа. За такого суд вважає, судові витрати у виді витрат на залучення експерта, понесені третьою особою, з врахуванням відмови в задоволенні позову, підлягають стягненню з позивача на користь цієї третьої особи. З врахуванням викладеного,

Outcome: dismissed