Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, яким просять: визначити порядок користування квартирою №29 у житловому будинку №9 по вул. Червоноармійська у м. Бориспіль; виділити у користування позивачам житлову кімнату розміром 17,2 кв.м. та дозволити встановити окремі двері та замки, щоб унеможливити користування даною кімнатою стороннім особам; залишити у спільному користуванні коридор площею 8,4 кв.м., кухню площею 8,6 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м. та ванну кімнату площею 2,6 кв.м.; зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні належними 2/3 частинами квартири №29 у житловому будинку №9 по вул. Червоноармійська у м. Бориспіль; заборонити [PERSON] перешкоджати [PERSON], [PERSON], [PERSON] у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження належними 2/3 частинами квартири №29 у житловому будинку №9 по вул. Червоноармійська у м. Бориспіль; зобовязати ЖЕК за місцем розташування квартири розподілити особисті рахунки на оплату комунальних послуг окремо від [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 12810 гривень, а на користь [PERSON] 18270 гривень моральної шкоди. Вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON]М, є співвласниками квартири [ADDRESS]. [PERSON] відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду від 17 квітня 2013 року призначено опікуном [PERSON] [PERSON] та [PERSON] з 01 листопада 1986 року по 09 липня 2012 року перебували у шлюбі. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінив замки у вхідних дверях квартири, чим позбавив позивачів можливості користуватись та розпоряджатись спільною квартирою. Після неодноразових спроб самостійно вселитися у належну їм на праві власності квартиру позивачі змушені були звернутись за допомогою до Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області. При потраплянні до квартири позивачами було виявлено, що в квартирі проживає невідома жінка з дитиною. У звязку з цим позивачі звернулись до суду за захистом своїх порушених прав. В ході розгляду цивільної справи [PERSON] предявив зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: КП «ЖЕК-1», яким просив зобовязати [PERSON] та [PERSON] не вчиняти дій, спрямованих на вселення інших осіб в житлове приміщення та реєстрацію їх в ньому без згоди [PERSON]; стягнути з [PERSON], в інтересах якої діє її законний представник [PERSON] частину витрат за сплату комунальних послуг у розмірі 2851 гривень 68 копійок; стягнути з [PERSON] на його користь частину витрат за сплату комунальних послуг у розмірі 2851 гривень 68 копійок; зобовязати КП «ЖЕК-1» розподілити особисті рахунки між співвласниками. Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовано тим, що [PERSON] стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] мають намір не особисто користуватися належними їм частками квартири, а здавати кімнату в оренду для отримання додаткового прибутку. Саме тому, [PERSON] змушений звернутись до суду з вимогою зобовязати відповідачів не вчиняти дій, спрямованих на вселення інших осіб в житлове приміщення та реєстрацію їх в ньому без його згоди. Крім того, усі співвласники квартири, незважаючи на те, що фактично відповідачі проживають за іншими адресами, повинні приймати участь в оплаті комунальних послуг. Незважаючи на це, [PERSON] самостійно оплачує вартість комунальних послуг. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав первісний позов та просив суд його задовольнити у повному обсязі. В свою чергу, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали зустрічний позов та просили суд його задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечували в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що з 01 листопада 1968 року по 09 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 09 липня 2012 року шлюб між ними було розірвано та відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] [PERSON] (а.с.18). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 17 квітня 2013 року [PERSON] визнано недієздатною, над нею встановлено опіку та призначено її опікуном [PERSON] (а.с.21-22). За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З копії свідоцтва про право власності на житло №1839 від 12 грудня 1994 року вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить на праві приватної власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 53,2 кв.м. (а.с.11). У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Встановлено, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] та [PERSON], які є співвласниками квартири, у користуванні квартирою №29 у житловому будинку №9 по вул. Червоноармійська в м. Бориспіль. Вказана виявляється у тому, що [PERSON] відмовляється впускати до квартири [PERSON], як опікуна [PERSON], та не надає ключі від житла, не дає їй доступу до квартири, можливості проживати в ній та користуватися своїм майном. Вказана обставина підтверджується зверненнями [PERSON] до Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області від 13 жовтня 2014 року (а.с.13), від 07 жовтня 2013 року (а.с.15), за результатом розгляду яких надано висновок, яким рекомендовано звернутись до суду за захистом свого цивільно-правового інтересу щодо користування, володіння та розпорядження майном (а.с.14). У відповідності до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Згідно з до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положення ст.155 ЖК України передбачає, що жилі будинки, квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою. На підставі викладеного суд вважає, що [PERSON] та [PERSON], яка є опікуном недієздатної [PERSON], як співвласники квартири мають право вимагати від [PERSON] усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Крім цього, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.14 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Зважаючи на викладене, та враховуючи план квартири (а.с.12), суд приходить до висновку про допустимість встановлення наступного порядку користування квартирою №29 у житловому будинку №9 по вул. Червоноармійській в м. Бориспіль, виділивши в користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату площею 17,2 м.кв. При цьому у спільному користуванні усіх співвласників залишити коридор площею 8,4 м.кв., кухню площею 8,6 м.кв., вбиральню площею 1,0 м.кв., ванну кімнату площею 2,6 м.кв. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.15 та ч.1 ст.116 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з цього, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо заборони [PERSON] перешкоджати їм у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження належними 2/3 частинами квартири №29 у житловому будинку №9 по вул. Червоноармійській в м. Бориспіль, слід залишити без задоволення. Оскільки вказані позовні вимоги є передчасними та необґрунтованими. Крім цього, за правилами ч.1 ст.368 ЦК України вказана квартира належить усім співвласникам на праві спільної сумісної власності, оскільки з позовом щодо виділення часток сторони не звертались, а тому твердження, [PERSON] та [PERSON], що їм належить 2/3 частини кватири не підтверджується жодними належними доказами. Крім цього, [PERSON] та [PERSON] заявлено позовну вимогу щодо зобовязання КП «ЖЕК-1» здійснити розподіл особистих рахунків на оплату комунальних послуг окремо від [PERSON] Як вбачається з листа директора КП «ЖЕК-1» від 30 жовтня 2014 року КП «ЖЕК-1» не має можливості укласти договір про надання житлово-комунальних послуг на частину квартири, оскільки калькуляційною одиницею в цьому випадку є 1 кв.м. загальної площі, а конкретної площа, на як можливо б укласти договір не визначено (а.с.16). Зважаючи на викладене, суд вважає дану позовну вимогу передчасною, оскільки саме встановлення порядку користування квартирою, який визначений даним рішенням, є підставою для розподілу рахунків між співвласниками квартири шляхом укладення відповідного договору про надання житлово-комунальних послуг. У відповідності до положень до ч.1 та п.2 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, у тому числі у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд приймає до уваги посилання позивачів на те, що у зв'язку з тим, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні квартирою, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків позивачів, відсутності можливості користуватися своєю частиною квартири, своїми особистими речами, які знаходяться у квартирі. Все це призводить до того, що позивачі змушені вживати додаткових зусиль для влаштування свого життя. Зважаючи на це, суд приходить до висновку про необхідність відшкодування позивачам спричиненої їм моральної шкоди. В той же час, з урахуванням принципу розумності та справедливості визначений ними розмір такого відшкодування на користь [PERSON] 12180 гривень та на користь [PERSON] 18270 гривень є в значній мірі завищеним. Саме тому розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з [PERSON] має бути зменшена до 1500 гривень на користь кожного з позивачів. Саме такий розмір відшкодування моральної шкоди є належним в даному випадку. Разом з цим, вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, а саме: зобовязати [PERSON], в інтересах якої діє її законний представник [PERSON], та [PERSON] не вчиняти дій, спрямованих на вселення інших осіб в житлове приміщення та реєстрацію їх в ньому без згоди [PERSON], не підлягають задоволенню. Оскільки, за правилами ч.2 ст.369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На день звернення до суду з даною позовною вимогою права [PERSON] не є порушеними, оскільки на даний момент [PERSON] та [PERSON] не вжили жодних заходів щодо вселення інших осіб до вказаної квартири. Відповідно до вимог ст.67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.3 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. З копій квитанцій за період з 2012 по 2015 роки, наданих [PERSON] за оплату житлово-комунальних послуг, які надаються КПТМ «Бориспільтепломережа» та КП «ЖЕК-1», вбачається, що [PERSON] самостійно здійснював оплату за вказані послуги. [PERSON] та [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], не приймали в участі сплаті вартості комунальних послуг. [PERSON] на протязі останніх трьох років за сплату комунальних послуг витратив 8555 гривень 05 копійок, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (а.с.61-83). Оскільки, [PERSON] відмовляється добровільно сплатити [PERSON] вказані грошові кошти. Тому для відновлення порушеного права з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути частину витрат на оплату житлово-комунальних у розмірі 2851 гривень 68 копійок. Суд вбачає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] частину витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 2851 гривень 68 копійок. Оскільки, згідно з положенням ч.2 та ч.4 ст.41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун. На підставі викладеного та

Outcome: partial