Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «Єнакієвський коксохімпром» про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 32710,81грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 23 березня 2012 року по 16 березня 2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на посаді старшого майстра смолоперегінного цеху. 16 березня 2017 року був звільнений з підприємства за згодою сторін, проте видати наказ про звільнення роботодавець відмовився і, у порушення ст. ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України не провів повний розрахунок з ним при звільненні і письмово не повідомив про нараховані суми, належні йому при звільненні, не було видано довідку про розмір середнього заробітку. Позивач стверджує, що останній раз виплата заробітної плати відповідачем здійснена за лютий 2017 року і не виплачено на його вимогу компенсацію за невикористану відпустку. Просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 32710,81 грн. та середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з розрахунку 317,6 грн. на день. 02 серпня 2017 року позивач надав уточнення до позовних вимог, згідно яких просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 4202,80грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 20144,88 грн. та середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку 769,31 грн. на день. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 серпня 2017 року позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром» про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 4202,80грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 20144,88 грн., та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в сумі 4202,80 грн., та суму компенсації за невикористану відпустку в сумі 20144,88 грн. з утриманням податків та інших обов'язкових платежів. У частині вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром» на користь держави 320 грн. судового збору. Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Приватне акціонерне товариство «Єнакієвський коксохімпром» та подав апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції були порушені норми матеріального і процесуального права, в судовому засіданні не доведені обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром» заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку відмовити в повному обсязі; в іншій частині рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 серпня 2017 року залишити без змін. Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром» підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Згідно з частиною 1 статті 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Відповідно до частини 2 вищевказаної статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що тарифна ставка позивача (оклад) за останні два місяці складав 8826 грн. З урахуванням загальної кількості робочих днів у березні 2017 року (22 дні) та кількість робочих днів до дня звільнення позивача 16 березня 2017 року (11 днів) розмір заробітної плати виходячи з тарифної ставки не є нижчим за заявлену до стягнення позивачем суму в розмірі 4202,80 грн., тому вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведені належним чином і підлягають задоволенню. Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. Згідно з частиною 1 статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта. Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як вбачається із частини 1 статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 вказаної вище статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вбачається із частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Із матеріалів справи вбачається, що 15.03.2017 року до адміністративної будівлі Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром», яке розміщено за адресою: 86429 Донецька область, м. Єнакієве, вул. Марата, 1 увійшли групи озброєних невідомих людей, які вимагали сплачувати податки в дохід неіснуючої республіки і в разі невиконання вимог погрожували застосувати заходи фізичного впливу. Внаслідок вказаних вище подій, відбулося фактичне припинення подальшої господарської діяльності підприємства у м. Єнакієво. Виробничі потужності Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром», що знаходяться на території м. Єнакієве Донецької області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань вийшли з-під контролю підприємства, у зв'язку із злочинними їх захопленнями для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін проведення їх є невідомим. За фактом захоплення виробничих потужностей, майна та первинної документації підприємства, у тому числі трудових книжок працівників підприємства, оригіналів наказів, в тому числі наказу про затвердження та введення в дію штатного розпису по підприємству, особових справ робітників (у тому числі заяв робітників про прийняття на роботу; анкет, особових карток та інше); посадових інструкцій робітників; табелів обліку робочого часу; поданих до державних та контролюючих органів звітів та інше, підприємством було підготовлено та надіслано на адресу Головного управління Національної поліції Донецької області заяву про вчинення кримінального правопорушення. За даним фактом слідчим відділом Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області внесені відомості до ЄДРП за № 12017050390000913. Матеріали справи не містять довідки про заборгованість відповідача перед позивачем. ПрАТ «Єнакієвський коксохімпром» з об'єктивних причин позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачем по заробітній платі. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Частиною 2 статті 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Як вбачається із Правового висновку до Постанови Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Позивач помилково для обрахування заборгованості виходив не із середньоденної, а із середньомісячної заробітної плати, не виключивши з розрахунку виплати, які не підлягають урахуванню відповідно до розділу ІІІ Порядку. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що він сам розраховував суму заборгованості по заробітній платі і суд першої інстанції погодився з його розрахунком, що є хибним. Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 20144,88 грн., суд першої інстанції посилався на те, що з урахуванням розрахункових листів у взаємозв'язку з даними, які містяться в оригіналі банківської виписки по зарплатному рахунку та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми сплачених доходів № 7081 від 15 червня 2017 року, а також приймаючи до уваги копії особової справи позивача та табелів обліку робочого часу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація невикористаної ним відпустки за звітний період з 23 березня 2016 року по 22 березня 2017 року, відповідно до пункту 7 Порядку (шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством), (одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки) відповідно до календарних днів: 01 березня 2016 року - 01 лютого 2017 року (272 робочих днів) з урахуванням сумарного заробітку помноженого на 251 робочий день та 42 дні невикористаної відпустки, що становить 28602,84 грн. Оскільки зазначена сума компенсації за невикористану відпустку не є нижчою за заявлену до стягнення позивачем суму в розмірі 20144,88 грн., вимоги в цій частині є обґрунтовані, доведені належним чином. Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Частиною 11 статті 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Як вбачається із частини 2 статті 21 вказаного вище Закону, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацем першим пунктом 7 вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку, наданий позивачем, з яким погодився суд першої інстанції, зроблений з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, а отже є хибним. Крім того, матеріали справи не містять документів, підтверджуючих кількість днів невикористаної відпустки позивача. Із висновку Торгово-Промислової палати України від 15 травня 2017 року за № 1567/2/21-10.2 вбачається, що унеможливлення виконання зобов'язань Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром», передбачених ст.ст. 47 і 116 КЗпП України, а саме 16 березня 2017 року кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на території Донецької області, у тому числі: м. Єнакієве Донецької області, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський коксохімпром» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, а також стягнення судового збору.

Outcome: dismissed