Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

В листопаді 2019 р. позивач [PERSON] звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить зняти арешт з квартири [ADDRESS] , власником 1/3 частини якої є позивач, інша частина квартира належить спадкодавцям позивача. Позов мотивний тим, що вказане обтяження накладене 22.02.2005 року Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АК № 494547 від 10.01.2005 року Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції міста Києва. Позивач є власником (1/3 частини) вказаного нерухомого майна. Про арешт він випадково дізнався в травні 2018 р., коли почав займатися оформленням спадщини після смерті своїх померлих родичів, арешт на квартиру накладено постановою державного виконавця Подільського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві. Звернувшись з запитом до Подільського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві щодо вищезазначеного арешту позивача було повідомлено, що арешт на квартиру [ADDRESS] було накладено на підставі постанови АК № 494547 від 10 січня 2005 року Відділом державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції міста Києва. Відповідно до пошукової інформації в Автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що станом на 21 червня 2018 року виконавчі документи про стягнення з [PERSON] на виконанні у Відділі не перебували та не перебувають. Надати більш детальну інформацію та вжити будь-які дії не виявляється можливим, оскільки реєстр ЄДР «ВП-Виконавець» почав діяти з 2006 року, а відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки, а виконавчих проваджень про стягнення штрафу становить один рік. Після проходження вищевказаного строку виконавчі провадження вилучаються для знищення. Ухвалою від 02.12.2019 р. вищевказаний позов був залишений без руху з наданням строку для усунення недоліків. Провадження у справі відкрито ухвалою від 17.02.2020 р. (після усунення недоліків) з призначенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. До початку судового засідання представником позивача подана заява про розгляд без його участі, в якій зазначено, що просить розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення по даній справі не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог закону, через канцелярію суду начальником Відділу подана заява про розгляд справи без їх участі. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що на підставі дублікату свідоцтва про право власності від 18.07.2019 р. позивач у справі [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Як вбачається з наданих документів, обтяження накладене 22.02.2005 року Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АК № 494547 від 10.01.2005 року Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції міста Києва. На даний час виконавче провадження знищено, шо підтверджується листом Подільського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві від 21.06.2018 року . Надати більш детальну інформацію Подільський РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві та вжити будь-які дії не виявляється можливим, оскільки реєстр ЄДР «ВП-Виконавець» почав діяти з 2006 року, а відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки, а виконавчих проваджень про стягнення штрафу становить один рік. Після проходження вищевказаного строку виконавчі провадження вилучаються для знищення. В судовому засіданні встановлено, що власність позивача на час розгляду справи перебуває під арештом. Умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Закон України «Про виконавче провадження», який діє на даний час набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, тому на правовідносини, що виникли при накладанні арешту державним виконавцем та закінченні виконавчого провадження не поширюється, а застосовується Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року. За приписами ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (п.3 ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Таким чином, закінчуючи вищевказане виконавче провадження, державний виконавець Подільського РВ ДВС м.Києва повинен був скасовувати вжиті ним заходи примусового виконання рішення, в тому числі зняти арешт та заборону на відчуження нерухомості позивача. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно до положень ч.4 ст. 41 Конституції України, Частина 1 статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже, накладення арешту на майно позивача обмежує його законі права як власника, щодо вільного користування та розпорядження своїм майном. Судом достовірно встановлено, що в зв`язку з наявністю накладеного в межах виконавчого провадження, яке на даний час є знищеним, арешту на нерухоме майно позивач, як власник, позбавлений права розпорядження вказаним майном, що належить йому на законних підставах. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Вирішуючи питання щодо зняття арешту, суд керується Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 р. № 1404-VІІІ), що є чинним на час розгляду справи. Порядок зняття арешту визначений статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду. Згідно із ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. В судовому засіданні достеменно встановлено, що на час розгляду справи відкритих виконавчих проваджень стосовно [PERSON] , як боржника, не має, в зв`язку з перебуванням майна під арештом за закінченим виконавчим провадження, позивач позбавлений належним чином та в повному обсязі розпоряджатись належним йому на праві власності 1/3 частини вищевказаної квартири в Подільському районі м. Києва. Пунктом 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 р. № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено на те, що на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна. В судовому засіданні встановлено, що про арешт майна позивач дізнався лише в травні 2018 р., а відтак строк позовної давності для звернення до суду з вищевказаними вимогами позивачем дотриманий. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власника не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. А відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.41 ч.4 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, ст.59 Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 р. № 1404-VІІІ),

Outcome: approved