Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

В лютому 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») звернувся з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №221317-CRED від 11.04.2008 року заборгованість у розмірі 6075,80 доларів США, що за курсом НБУ 24,52 грн/1долар США складає 148978 грн. 72 коп., що включає: заборгованість за відсотками - 5776,77 доларів США, що за курсом НБУ складає 141646,40 грн.; штраф (фіксована складова) - 10,20 доларів США, що за курсом НБУ складає 250 грн.; штраф (процентна складова) - 288,83 долари США, що за курсом НБУ складає 7082,32 грн.; стягнути з відповідачів судовий збір. Як на підставу позову посилається на те, що 11.04.2008 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику [PERSON] надано кредит 3500 доларів США зі сплатою 24 відсотків за користування кредитом зі строком повернення до 09.10.2009 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та відсотки у встановлений договором строк. Також між банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 11.04.2008 року, згідно з яким [PERSON] зобов`язалася забезпечити виконання вказаних кредитних зобов`язань. У зв`язку з невиконання зобов`язань Рішенням Київського районного суду від 01.02.2010 року з відповідачів на користь банку було стягнута заборгованість станом на 22.09.2009 року у сумі 2241,13 доларів США, що включало заборгованість за: тілом кредиту 1881,65 доларів США, відсотками - 223,02 доларів США, штраф (фіксована складова) - 31,22 долари США, штраф (процентна складова) - 105,23 долари США. Таким чином, різниця між сумою стягнутої заборгованості та існуючої заборгованості, тобто за період з 23.09.2009 по 24.01.2016 становить 6075,80 доларів США, що складає 148978 грн. Прийняття судового рішення від 01.02.2010 року не свідчить про припинення договірних відносин, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору. Оскільки, кредитний договір не був розірваний та не припинив свою дію, тому після прийняття судового рішення позичальнику продовжує і надалі нараховуватися заборгованість по процентам. Рішення суду від 01.02.2010 року відповідачем було виконано лише в 2014 році, а заборгованість стягнута станом на 22.09.2009р., та весь час нарахування відсотків не припинялося. Оскільки, кредитний договір діє до цього часу, то позивач має право на стягнення заборгованості за період з 23.09.2009р. по 24.01.2016р. в розмірі 6075,80 доларів США. В судове засідання представник відповідача неодноразово не з`являється, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомляє. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на те, що строк повернення кредиту було встановлено договором - до 09.10.2009. У зв`язку з невиконання кредиту банк вперше звернувся ще в 2009 році до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором, і рішенням суду від 01.02.2010 року позов було задоволено. Таким чином, після закінчення строку повернення - 09.10.2009 року та винесення рішення суду 01.02.2010 року про стягнення заборгованості, то у банку відсутнє право на нарахування після вказаного строку відсотків, які були встановлені в кредитному договорі. При цьому, стягнута рішенням суду від 01.02.2010 року була повністю погашена в 2014 року. Поручитель відповідає за зобов`язанням в тому ж обсязі, що і позичальник, враховуючи, що підстави для стягнення заборгованості з позивальника відсутні, то відсутні підстави і для стягнення заборгованості з поручителя. Також позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки заборгованість, які просить стягнути позивач, нараховано за період з 23.09.2009 по 24.01.2016, а з позовом у цій справі звернувся лише в лютому 2016 року. [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причини неявки не сповістила. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до кредитного договору №221317-CRED від 11.04.2008 року укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] , банк надав позичальникові кредит у сумі 3500 доларів США зі сплатою за користування кредитом 24% річних з кінцевим строком повернення кредиту в повному обсязі до 09.10.2009 року. Позичальник зобов`язаний повертати кредит та сплачувати відсотки в порядку та строки згідно з графіком (п. 2.2.2 договору). Відповідно до 5.5 договору у разі порушення позичальником зобов`язань з виконання графіка погашення кредиту і процентів, позичальник сплачує банку штраф в частині порушення дат погашення кредиту - на 1-9 днів - у розмірі 5% від суми невчасно непогашеної частини кредиту, - на 10 днів і більше - у розмірі 10% від суми невчасно непогашеної частини кредиту. Згідно з п. 5.10 договору при порушенні позичальником строку платежів за зобов`язаннями, передбаченими цим договором більше ніж на 120 днів, і банк звернувся до суду з позовом, то позивальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №221317-CRED від 11.04.2008 року, між між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено договір поруки від 11.04.2008 року, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 24.01.2016 року (за період з 23.09.2009 по 24.01.2016) за відповідачем наявна загальна заборгованість у сумі 6075,80 доларів США, що за курсом НБУ 24,52 грн/1долар США складає 148978 грн. 72 коп., що включає: заборгованість за відсотками - 5776,77 доларів США, що за курсом НБУ складає 141646,40 грн.; штраф (фіксована складова) - 10,20 доларів США, що за курсом НБУ складає 250 грн.; штраф (процентна складова) - 288,83 долари США, що за курсом НБУ складає 7082,32 грн.; Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2010 року (справа №2-1356/10/15) стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість станом на 22.09.2009 року за кредитним договором №221317-CRED від 11.04.2008 року у сумі 2241,13 доларів США, в еквіваленті 17944,26 грн. що включало заборгованість за: тілом кредиту - 1881,65 доларів США, відсотками - 223,02 доларів США, штраф (фіксована складова) - 31,22 долари США, штраф (процентна складова) - 105,23 долари США; також судовий збір 179,44 грн., витрати на ІТЗ - 120 грн. На підставі вказаного рішення судом 02.09.2010 було видано виконавчий лист №2-1356/10/15 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаної суми заборгованості. На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження і постановою державного виконавця від 01.08.2014 року виконавче провадження №28022231 закінчено у зв`язку зі сплатою боржником в повному обсязі заборгованості. Таким чином, Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2010 року вже було стягнуто солідарно з відповідачів за цим же кредитним договором №221317-CRED від 11.04.2008 року і погашено відповідачем стягнуту заборгованість (тіло кредиту, відсотки, штрафи). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2010 року не звільняє відповідачів від відповідальності за невиконання ними грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду, враховуючи, що заборгованість стягувалась станом на 22.09.2009 року, а погашена була лише в 2014 році. Як вбачається з кредитного договору, обов`язок відповідача повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами існував у межах строку кредитування. У подальшому відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений висновок про застосування норм матеріального права містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Також, у постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1252цс16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Після вимоги щодо дострокового повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2010 року з відповідачів достроково в повному обсязі стягувалась заборгованість станом на 22.09.2019 року (враховуючи, що кінцевий строк повернення кредиту 09.10.2009 року), більш того яке погашено відповідачем в 2014 році, то з позичальника не можуть бути стягнуті відсотки, передбачені договором за користування кредитом, а тому підстави і для нарахування і стягнення штрафів за порушення сплати вказаних відсотків, оскільки такого порушення не має місце. Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, штрафу, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та штрафу є необґрунтованими. Враховуючи, що заявлені вимоги до позичальника є необґрунтованими, то підстави для солідарного стягнення заборгованості і з поручителя [PERSON] - відсутні. Представник відповідача просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову також з підстав пропуску строку позовної давності. Однак, враховуючи, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позовна давність застосовується лише до обґрунтованих та підставних позовних вимог, то підстави для застосування строку позовної давності - відсутні. Суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з вищевикладених підстав. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed