Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

В інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], Керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 у липні 2016 року звернувся до суду із позовом. У якому, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності : матері, позбавленої батьківських прав малолітньої [PERSON], відповідачці - [PERSON], опікуну дитини - [PERSON] та [PERSON]. У вищевказаній квартирі дитина мешкала до позбавлення матері батьківських прав. Рішенням органу опіки та піклування за нею закріплено право на проживання у квартирі та влаштовано під опіку. Однак, у зв'язку із тим, що при вирішенні спору, пов'язаного із позбавленням відповідачки батьківських прав, у відповідності до положень ч.4 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», питання про необхідність накладення заборони на відчуження майна та житла дитини судом не вирішувалося, прокурор вимушений був звернутися до суду із даним позовом, у якому просив суд накласти заборону на відчуження 1/3 частки належної відповідачці квартири до досягнення дитиною повноліття. В судове засіданні позивач в особі представника не з'явився, надіславши до суду письмову заяву, у якій не заперечував проти розгляду справи без своєї присутності. Відповідач [PERSON], неодноразово будучи повідомлена у встановленому порядку про місце та час судового розгляду, у судове засідання не з'явилася. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Треті особи - в особі представника органу опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради та [PERSON] у своїх письмових заявах до суду покладалися на розсуд суду та також не заперечували проти судового розгляду без своєї заперечень. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставами звернення прокурора до суду є захист інтересів позбавленої батьківського піклування особи на користування житловим приміщенням приватного житлового фонду. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших Законів України. Суд, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2014 року відповідачку [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її дитини [PERSON], [INFO]. Одночасно цим же рішенням стягнути із відповідачки аліменти на утримання дитини (а.с. 15-16). Відповідно до ч.4 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», суд у разі позбавлення батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2014 року в справі про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини, питання щодо накладення заборони на відчуження житла малолітньої не вирішувалося. В подальшому рішенням органу опіки та піклування Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради від 28.03.2014 року № 131 малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.18). А рішенням від 28.03.2014 року № 132 органу опіки та піклування [PERSON] призначено опікуном над малолітньою, визначено місце проживання дитини разом із опікуном за адресою : [ADDRESS] та закріплено за дитиною право користування цим житлом із покладенням на опікуна обов'язку щодо збереження житла (а.с. 20). У ст.47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Право дитини на збереження майна закріплено у Законі і є безспірним. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім»ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім»ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Згідно ч.3 ст.25 Закону України «Про охорону дитинства» та ч.3 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківськогого піклування», у разі передачі дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім»ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім»ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім»ї. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 55689479 від 22.03.2016, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному: матері, позбавленої батьківських прав малолітньої [PERSON], відповідачці - [PERSON], опікуну дитини - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11-14). Згідно довідки від 28.12.2015 року КП «ЖЕП № 34», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], донька [PERSON], син [PERSON] та онука [PERSON] (а.с. 10). Суд вважає доводи прокурора з приводу тимчасового проживання дитини у вищевказаній квартирі в проміжок часу лише до позбавлення матері батьківських прав, такими не відповідають фактичним обставинам, що встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2014 року, згідно яких на час розгляду питання про позбавлення матері батьківських прав дитина вже проживала з бабусею [PERSON], за адресою : [ADDRESS]. Як встановлено судом, гарантоване Конституцією та Законами України право дитини на користування житлом малолітній забезпечено, дитина ніколи не лише не змінювала свого місця проживання, а й є зареєстрованою за адресою квартири. Жодних доказів щодо наявних чи то можливих порушень прав та інтересів позбавленої батьківського піклування на користування житлом, прокурором взагалі не надано. Таким чином, аналізуючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд приходить до висновку щодо безпідставності та необґрунтованості вимог. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: dismissed