Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 120346,27 гривень, де 100000 гривень основна сума боргу, 4471,81 гривень інфляційні втрати від простроченого боргу, 1332 гривень 3% річних від суми основного боргу, 14542,46 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання . Також позивач просив стягнути з відповідача, суму за оплату судового збору у розмірі 1203,47 гривень Свої позовні вимоги мотивував тим, що 30.11.2017 року він надав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 100000 гривень під розписку, на місяць. Відповідач зобов'язався повернути позичені гроші до 30 грудня 2017 року. Станом на 11 червня 2018 року сума позики повернута не була. З метою досудового врегулювання спору позивачем 16 травня 2018 року було направлено на адресу відповідача вимогу про сплату боргу, але відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. 27.09.2018 року відповідачем [PERSON] на адресу суду надіслано відзив, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки такий є необґрунтованим. Відзив мотивований тим, що посилання позивача, що саме він надав [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 100000 грн. під розписку до 30 грудня 2017 року є недоведеним. Також розписка, надана позивачем не підтверджує факту передачі коштів [PERSON] [PERSON] Підписана ним розписка є на його думку не борговою, за якою він начебто отримав грошові кошти від [PERSON], а мала виступити як гарантія в разі зникнення товару, який він розвозив працюючи водієм на підприємстві. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що факт отримання відповідачем коштів підтверджується розпискою та показами свідків, які були присутні при написанні та отриманні коштів за борговою розпискою. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У зв'язку з цим просила позовні вимоги задоволити в повному розмірі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.. Встановлено, що [PERSON] зобов'язався повернути суму коштів в розмірі 100000 грн. в строк до 30 грудня 2017 року, що підтверджується оригіналом розписки від 30 листопада 2017 року, наданої представником позивача [PERSON] у судовому засіданні (а.с.34 ). Згідно вимоги про сплату боргу скерованої [PERSON] від [PERSON] відповідачеві було запропоновано добровільно сплати суму за борговою розпискою від 30 листопада 2017 року (а.с.9). Однак дана вимога була залишена відповідачем без відповіді. Інших доказів матеріали справи не містять. Факт передачі грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч), власноручного написання розписки відповідачем, зобов'язання відповідача їх повернути в обговоренні строки підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які особисто були присутні при укладенні правочину, у судовому засіданні 22.10.2018 року надали всі показання, які свідчать про укладення договору між сторонами. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п.п.1-5ст.263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Згідно Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Розписка від 30 листопада 2017 року, надана позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, підтверджує, що [PERSON] зобов'язується повернути кошти в сумі 100000 грн. на протязі одного місяця, тобто 30 грудня 2017 року. Зазначена розписка підписана відповідачем, дана обставина ним не заперечувалась. Повернення грошей позивачу не доведено, оскільки боргова розписка знаходилась на момент звернення до суду у [PERSON] Доводи відповідача про те, що дана розписка укладена внаслідок шахрайських дій позивача та під впливом обману, не заслуговують на увагу, оскільки установлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно [PERSON] та знаходилася у [PERSON] Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Фактично відповідач не заперечує, що він особисто написав боргову розписку. Наявність боргової розписки саме у позивача підтверджує той факт, що відповідач умови розписки не виконав та не повернув кошти (ст.545 ЦК України) та дає підстави вважати про наявність договірних відносин з отримання та повернення позики саме між сторонами спору. В той же час слід зазначити, що згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Наявність умов договору про неустойку суду не доведена. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, в даному випадку стягненню з боржника підлягає лише індекс інфляції за час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, що передбачено законом. Не може суд погодитися з доводами викладеними у відзиві щодо відсутності боргових правовідносин між сторонами, які, на думку відповідача, підтверджені його поясненнями та письмовими запереченнями на позов. Відповідно до абзацу другого ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. [PERSON] не надав суду належних і допустимих доказів у підтвердження своїх заперечень і доводів про відсутність боргових правовідносин за розпискою від 30 листопада 2017 року. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Вказане свідчить, що при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Тобто, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: 1) факт укладення правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановленні інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу в момент вчинення правочину. Згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. У пунктах 4 і 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову у цьому. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень в судовому засіданні [PERSON] не звертався до суду з самостійним позовом чи зустрічною позовною заявою про визнання правочину удаваним, недійсним чи нікчемним. Таким чином, суд не бере до уваги заперечення , щодо вчинення правочину без додержання вимог ч.1,3,5 ст. 203 ЦКУ, що у подальшому тягне за собою недійсність правочину встановлену ст. 215 ЦКУ, а також щодо удаваності договору позики відповідно до ст. 235 ЦК України. Отже стягненню з [PERSON] підлягають 100000 грн. + 4471,81 грн. + 1332 грн. = 105803грн. 81 коп. Крім того, ст.141 ЦПК України визначено,що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Враховуючи, що суд задовольняє позовні вимоги частково суму, відповідно слід зменшити судовий збір до 1058 грн. 04 коп. пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial