Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

\~\~ В листопаді 2019 року представник позивача Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання в кімнаті [ADDRESS] та виселити їх без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що 26.12.2003 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до Київського національного університету імені Тараса Шевченка із проханням поселити в гуртожиток № 19 університету в.о. начальника кафедри РХБЗ Шмиголя В.М. з його сім`єю: дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 10.02.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання в тимчасове користування житлового приміщення в гуртожитку [ADDRESS] , строк дії договору із 10.02.2004 р. по 01.07.2004 р. 24.05.2004 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка знову звернувся до університету з проханням продовжити термін проживання відповідача із 01.07.2004 р. по 01.07.2005 р., а також 20.07.2011 р. начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся із проханням продовжити термін проживання на наступний рік та переселити відповідача із членами сім`ї із гуртожитку [ADDRESS] до гуртожитку № 15 університету. Впродовж наступних років були аналогічні листи із проханням продовжити термін проживання відповідачів в гуртожитку. З 30.08.2017 року відповідач [PERSON] не працює у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка, та в зв`язку із закінченням терміну проживання в гуртожитку відповідач був належним чином повідомлений про це, про що відповідач власноруч 30.06.2018 року підписав відповідне повідомлення. Позивачем неодноразово були складені акти попередження про виселення відповідачів із гуртожитку, в зв`язку із закінченням терміну дії договору, однак, відповідач належним чином на ці повідомлення не реагує. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач разом зі своєю дружиною є сторонніми особами, термін дії договору закінчився, останні, втратили законні підстави на проживання в студентському гуртожитку, та ігнорують законні вимоги університету щодо звільнення та виселення із кімнати, а тому позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року, було вирішено перейти від розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін до судового розгляду. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року, позов було задоволено. Визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування (проживання) в кімнаті [ADDRESS] . Виселено [PERSON] та [PERSON] із кімнати [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.09.2020 року, заяву відповідача [PERSON] про поновлення строків та перегляд заочного рішення у справі було задоволено. Поновлено відповідачу [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року у справі № 752/24900/19. Скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року у справі № 752/24900/19, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У вересні 2020 року до суду від відповідача [PERSON] та його представника надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність. Відповідач вказує, що він разом із сім`єю зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем розташування війської частини, де відповідач проходив військову службу. Останній, перебуває на квартирному обліку, як військовослужбовець запасу, за місцем розташування Військового інституту КНУ ім. Т.Шевченка. Відповідач проходив військову службу із 01.08.1988 р. по 31.10.2013 р. та його було звільнено з військової служби у запас за ст. 26 ч. 6 п. б (за станом здоров`я). Поселення відповідача разом із сім`єю до гуртожитку відбулось відповідно до вимог ст. 12 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЖК та інших актів законодавства. Після звільнення з військової служби відповідач продовжував працювати в військомоу інституті КНУ ім. Т.Шевченка по 30.08.2017 року, та його було звільнено в з`язку зі скороченням штату. На сьогодні відповідач є військовим пенсіонером та верераном військової служби. Сторона відповідача вказує на те, що оскільки відповідач працював у Військовому інституті КНУ ім. Т.Шевченка більше 10 років, останнього, було звільнено у зв`язку зі скороченням штату, а тому питання щодо можливого виселення відповідача та його сім`ї із займаного ними житла кімнати в гуртожитку, -має вирішуватись із дотриманням ч.ч. 2, 3 ст. 132, 109, 124, 125 ЖК, які передбачають, що їх виселення можливе лише із одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення. З огляду на викладене, а також приймачи до уваги те, що відповідач разом із сім`єю з 2004 року на законних підставах за погодженням із керівником КНУ ім. Т.Шевченка проживають в гуртожитку, за своє проживання систематично сплачують кошти за житлово-комунальні послуги, іншого житла не мають, перебувають на квартирному обліку, а відтак законні підстави для виселення відповідача разом із сім`єю відсутні. У вересні 2020 року представник позивача, посилаючись на положення ч.ч.2, 3 ст. 132 ЖК, змінив предмет позовних вимог, та просив суд виселити без надання іншого житлового приміщення [PERSON] та його сім`ю із гуртожитку [ADDRESS] . В ході розгляду справи до участі у справі в якості третіх осіб було залучено Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районої в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до суового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не винали та просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов. Інші сторони в судове засідання е з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1\~ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1\~ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1\~ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що гуртожиток [ADDRESS] належить Київському національному університету імені Тараса Шевченка, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та наказом МОН України № 1195 від 01.11.2018 року. Крім того, відповідно до п. 66 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, усі будівлі, житло, навчальне і наукове обладнання, інвентар, інше майно належать університету на правах повного господарського відання і використовуються ним самостійно. Положенням про студентське містечко та студентський гуртожиток Київського національного університету імені Тараса Шевченка передбачено, що проживання в студентських гуртожитках сторонніх осіб забороняється. Відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак, фактично проживають у кімнаті [ADDRESS] . Так, 26.12.2003 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до Київського національного університету імені Тараса Шевченка із проханням поселити в гуртожиток № 19 університету в.о. начальника кафедри РХБЗ Шмиголя В.М. з його сім`єю: дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] , що підтверджується копією листа від 26.12.2003 р. № 18/2379. Відповідача разом із сім`єю за погодженням із керівництвом Київського національного університету імені Тараса Шевченка було поселено до гуртожитку, та 10.02.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання в тимчасове користування житлового приміщення в гуртожитку [ADDRESS] , строк дії договору із 10.02.2004 р. по 01.07.2004 р. 24.05.2004 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка знову звернувся до університету з проханням продовжити термін проживання відповідача із 01.07.2004 р. по 01.07.2005 р., а також 20.07.2011 р. начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся із проханням продовжити термін проживання на наступний рік та переселити відповідача із членами сім`ї із гуртожитку [ADDRESS] до гуртожитку № 15 університету. Впродовж наступних років були аналогічні листи із проханням продовжити термін проживання відповідачів в гуртожитку (а.с.25-32). Сторона відповідача вказує та судом встановлено, що [PERSON] із 29.06.2000 р. проходив військову службу в Військовому інституті КНУ ім. Т.Шевченка. Відповідно до копії витягу із наказу Міністра оборони Укпаїнеи № 320 від 27.09.2013 року, [PERSON] було звільнено з військової служби у запас за ст. 26 ч. 6 п. б (за станом здоров`я) Закону України «Про військових обов`язок і військову службу». Відповідно до довідки Голосіївської РДА в м. Києві від 05.11.2019 року № 2116, [PERSON] перебуває на обліку в Голосіївському районному в м. Києві військовому комісаріаті. Відповідно до копії витягу із наказу Міністерства оборони України № 175 від 29.08.2017 року, [PERSON] було звільнено із Військового інституту КНУ ім. Т.Шевченка на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Позивач вказує, що із 30.08.2017 року відповідач [PERSON] не працює у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка, однак, продовжує неправомірно проживати у гуртожитку, а тому на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 132 ЖК має бути виселений разом із сім`єю без надання іншого житлового приміщення. Сторона відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, вказує на відсутність підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 132 ЖК, для виселення відповідача разом із сім`єю без надання іншого житлового приміщення, оскільки, відповідч працював у Військовому інституті КНУ ім. Т.Шевченка більше 10 років, останнього, було звільнено у зв`язку зі скороченням штату, відповідач разом із сім`єю з 2004 року на законних підставах за погодженням із керівником КНУ ім. Т.Шевченка проживає в гуртожитку, за своє проживання систематично сплачує кошти за житлово-комунальні послуги, іншого житла не має, та перебуває на квартирному обліку. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~ст. 127 ЖК Української РСР\~та Положення про гуртожитки, затвердженого\~Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84\~встановлено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті міських (крім міст Києва та Севастополя), районних у містах рад, районних\~\~у місті Києві та Севастополі державних адміністрацій. Норми ч. 2\~ст. 128 ЖК України\~передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. За правилами частин 1, 2\~статті 64 ЖК Української РСР\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до положень\~статті 132 ЖК Української РСР\~сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у\~статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Статтею 125 ЖК Української РСР\~передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у\~статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у\~статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї осіб, які перебували на військовій службі або працювали у системі Збройних Сил України не менш як десять років (стаття 125 ЖК Української РСР). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проходив військову службу із 29.06.2000 р. у Військовому інституті КНУ ім.. Т.Шевченка та наказом Міністра оборони України від 27.09.2013 року був звільнений в запас на підставі п. б ч. 6 ст. 26 (за станом здоров`я). Таким чином,\~відповідач [PERSON] має\~стаж військової служби більше 10 років, та він був звільнений\~із військової служби у запас за станом здоров`я,\~а відтак на нього\~поширюються положення\~статті 132 ЖК Української РСР, тобто, відповідач не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення, а тому доводи сторони позивача в цій частині є хибними. Крім того, варто вказати на те, що відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. 34. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції». Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначав, що спірна кімната у гуртожитку є його єдиним житлом та житлом його родини, доказів на спростування вказаних обставин, матеріали справи не містять. Окремо варто відзначити те, що при розгляді справи судом було встановлено, що відповідач разом із сім`єю на законних підставах за погодженям із керівництвом університету був заселений до житлового приміщення в гуртожитку, іншого місця проживання відповідач не має, останній, перебуває на квартирному обліку. Крім того, було встановлено, що відповідач був звільнений не за власним бажанням без поважних причин, та/або за порушення трудової дисципліни та/ або вчинення злочину, а за станом здоров`я. Відповідно до ч. 4\~ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При вирішенні питання про виселення відповідачів з кімнати гуртожитку, суд, встановивши баланс між інтересами відповідача та його сім`ї, які тривалий час були наймачами спірного житла, та інтересами позивача, - вважає за необхідним зазначити, що відповідач, який пропрацював більше десяти років у Військовому інституті КНУ ім. Т. Шевченка, був звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я, постійного житла, крім спірної кімнати не має, а також те, що відповідач не відноситься до перелічених у частинах першій, третій\~статті 132 ЖК УРСР\~осіб, не може бути виселений та позбавлений права користування спірним житловим приміщенням, оскільки у разі позбавлення вказаного житла відповідач та члени його сім`ї автоматично стають безхатченками. Крім того, примусове виселення відповідачів з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, свідчитиме про порушення відносно них статті 8 Конвенції. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не встановлено достатніх правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення, а тому суд вважає, що відсутні підстави для захисту прав власника у визначений позивачем спосіб, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

Outcome: dismissed