Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв»язку «Укрпошта» (надалі по тексту відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] (надалі по тексту - Третя особа), у якому із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 10.03.2016 року просив суд зобов»язати відповідача повернути йому особисті речі, що знаходяться 16-ти посилках. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що третя особа 20.06.2015 року на адресу позивача надіслала лист про необхідність звільнення ним до 01.07.2015 року приміщення спірної квартири та після вказаної дати його речі будуть виставлені за двері. 02.07.2015 року [PERSON] змінила замки вхідних дверей квартири [ADDRESS] без згоди позивача, а його особисті речі у 16-ти посилках безпідставно 20.08.2015 року направила до Солом»янського РУ ГУМВС України в м.Києві. В подальшому вказані речі були поштовим відділенням були направлені до камери тривалого зберігання, що перебуває у володінні відповідача, при зверненні до якого за видачею йому речей було відмовлено, оскільки він не є ні відправником, ні отримувачем вказаних речей по наявним документам. За таких обставин позивач був вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених у ній підстав. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши у письмових запереченнях, що дійсно 02.09.2015 року до поштового відділення зв»язку Київ-49 надійшло 16-ть посилок для відправки на адресу Солом»янського РУ ГУМВС України в м.Києві, але у зв»язку з відмовою адресата та відправника їх отримати, вони зберігаються протягом 6-ти місяців. За вимогами п.119 Правил надання послуг поштового зв»язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року за №270 лише адресат чи отримувач вправі отримати поштове відправлення. Між тим, позивач не є ні отримувачем посилок, ні їх відправником, а тому підстав для видачі їх йому у відповідача немає. Крім того, позивачем не надано доказів тому, що у вказаних посилках знаходиться саме його особисті речі, а тому підстав для задоволення позову немає. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з огляду на те, що наявні між позивачем та третьої особою відносини є складними та вони не надають можливості врегулювати конфлікт щодо передачі та отримання посилок позивачем. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що у вересні 2015 року до поштового відділення зв»язку Київ-49 надійшло 16-ть посилок для отримання їх адресатом - Солом»янським РУ ГУМВС України в м.Києві та повідомлено останнього про необхідність їх отримання. При цьому, вказані посилки були направленні на адресу райвідділу міліції третьою особою [PERSON] у зв»язку з конфліктною ситуацією у неї із позивачем, що підтверджується описом їх вмісту та квитанціями про оплату послуг зв»язку на ім»я останньої (а.с.10-18). Між тим, адресат - Солом»янський РУ ГУМВС України в м.Києві та відправник [PERSON] відмовились отримати вказані посилки і тому вони вже тривалий час зберігаються у відповідача. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. При зверненні позивача до відповідача із вимогою про видачу йому вказаних посилок із його особистими речами, то останній отримав відмову з посиланням на Правила надання послуг поштового зв»язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року за №270 (а.с.8). Вказана позиція відповідача щодо відмови у видачі посилок позивача є вірною, оскільки ґрунтується на вимогах чинного на даний час законодавства з огляду на наступне. Так, дійсно за умовами ч.2 ст.13 Закону України «Про поштовий зв»язок» визначено, що послуги поштового зв»язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв»язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року за №270 (надалі по тексту Правила). Вказаними Правилами визначено порядок вручення поштових відправлень адресатам, права, обов»язки користувачів таких послуг. Згідно п. 96 Правил реєстровані поштові відправлення, адресовані юридичним особам, видаються їх представникам, уповноваженим на одержання пошти на підставі довіреності, оформленої у встановленому законом порядку. У разі відмови від одержання відправлень одержувачем чи відправником, то вони зберігаються за об»єктом поштового зв»язку до закінчення 6-ти місячного строку з дня прийняття їх для пересилки (пункти 116, 119 Правил). За умовами ч.4 ст.19 Закону України «Про поштовий зв»язок» поштові відправлення належать відправникам до моменту їх вручення адресату, якщо вони не вилучені відповідно до закону. З аналізу вказаного законодавства, суд приходить до висновку, що оскільки позивач не є ні відправником, ні отримувачем вказаних посилок, тому у відповідача відсутні правові підстави для видачі їх [PERSON] Крім того, позивач не надав суду доказів тому, що саме запаковані у цих посилках речі належать йому та він вправі їх отримати. Позивачем в судовому засіданні у відповідності до вимог ст.ст.58-60 КПК України не було доведено протиправності дій відповідача щодо не видачі йому поштових відправлень, що знаходяться у володіння відповідача, що є наслідком відмови у задоволенні позову. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача сааме до відповідача у цій справі не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed