Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернувся до Сихівського районного суду м.\~Львова із позовом до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Поштово-логістична група «Міст Груп», в якому просив: визнати розписку про отримання позики позикодавцем від 01.11.2006р. удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, спрямованого на припинення договору про спільну діяльність; стягнути із відповідачів [PERSON] та ТзОВ «Поштово-логістична група «Міст Груп» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 90\~000,00\~грн. та 10\~000,00\~грн відповідно. Ухвалами Сихівського районного суду м.\~Львова від 29.06.2017р. позовні вимоги до відповідачів було розєднано у самостійні провадження, справу за позовом [PERSON] до [PERSON] передано на розгляд за підсудністю (за місцем проживання відповідача) до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Крамара О.В. від 14.12.2017р. справу про визнання правочину удаваним та відшкодування моральної шкоди прийнято до розгляду. 20.02.2018р. [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій просив суд стягнути із [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 2\~000\~000,00\~грн. 20.02.2018р. позивач подав до суду також заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії стосовно будівлі виробничого корпусу № 28, загальною площею 4103 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73 та належить [PERSON] Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Крамара О.В. від 20.02.2018р. заяву позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт та заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії стосовно будівлі виробничого корпусу № 28, загальною площею 4103 кв.м, що знаходиться за адресою: м.\~Львів, вул. Героїв УПА, будинок, 73 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 281696546101) та належить [PERSON] Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.03.2018р. в задоволенні клопотання представника [PERSON] [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.04.2018р. в задоволенні клопотання [PERSON] про зустрічне забезпечення позову шляхом зобов'язання позивача внести на депозитний рахунок суду грошових коштів в сумі 54\~307\~300,00\~грн. відмовлено. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] покликається на удаваність розписки від 01.11.2006р., підписаної сторонами з метою приховання іншого правочину спрямованого на припинення договору про спільну діяльність; відсутність у позивача обовязку із повернення [PERSON] коштів в сумі 1\~050\~000,00\~доларів США; підроблення підпису [PERSON] на примірнику розписки, представленому відповідачем; повернення [PERSON] коштів по розписці від 01.11.2006р.; завдання [PERSON] у спосіб безпідставного стягнення із позивача коштів за вказаною розпискою значних репутаційних втрат та моральної шкоди і особисто позивачу, і афілійованим із ним підприємствам, тощо. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги заперечила в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 12.04.2018р. Спростовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] стверджувала, що між сторонами в межах розписки від 01.11.2006р. існували виключно правовідносини позики, а доводи про удаваність розписки не підтверджуються наявними у справі доказами; встановлення рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.05.2017р. у справі №\~464/3483/16-ц між сторонами в межах спірної розписки саме позикових правовідносин; підтвердження висновками експертів належності підпису у розписці особисто [PERSON]; існування в позивача перед [PERSON] непогашених грошових зобовязань за цією розпискою та неможливість прийняття судом поданих [PERSON] доказів через їх збір із порушенням закону і не підтвердження ними факту погашення боржником позики безпосередньо позикодавцю. Також відповідач покликався на відмову рішенням Сихівського районного суду м.\~Львова від 06.11.2017р. у справі №\~464/11778/14-ц у позові [PERSON] про стягнення боргу із відповідача за договором позики від 10.06.2009р. із підстав неукладеності останнього, відсутність доказів які б підтверджували право позивача на відшкодування [PERSON] моральної шкоди, неможливість суду в межах даного спору надавати оцінку доказам та зясувати обставини існування в позивача зобовязань за розпискою від 01.11.2006р., оскільки такі підлягають дослідження в межах іншої справи, наводив інші доводи в заперечення позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив позов задоволити повністю. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечили повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили у задоволенні позовних вимог відмовити, заходи забезпечення позову, обрані ухвалою суду від 20.02.2018р., скасувати. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права (ч.ч. 1,\~2 ст.\~5\~ЦПК України). Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. В силу положень ч.ч.\~1,\~3 ст.\~12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до положень ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивач, із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд визнати розписку про отримання позики позикодавцем від 01.11.2006р. удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, спрямованого на припинення договору про спільну діяльність, а також стягнути із [PERSON] на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2\~000\~000,00\~грн. З україномовного тексту наявних у справі копій двох ідентичних розписок від 01.11.2006р. вбачається наступний їх зміст: «Розписка про отримання позики позикодавцем», м.\~Торонто, «01» листопада 2006р. Я, [PERSON], «15» березня [INFO], … цією розпискою підтверджую, що кошти в якості позики отримані мною від [PERSON] в повному обсязі, а саме мною отримано 1\~050\~000,00\~USD (один мільйон пятдесят тисяч доларів США) в день складання цієї розписки» та підписано [PERSON] та [PERSON]. З наявного у справі перекладу на українську мову англомовного варіанту змісту розписки вбачається наступне «Розписка про отримання позики, Торонто, 01 Листопада 2006. Я, пан [PERSON], народився 15 березня 1960 року, громадянин [PERSON], … цим підтверджую, що я отримав гроші в якості позики від пані [PERSON] в повному обсязі, зокрема, я отримав 1\~050\~000,00 доларів США (один мільйон пятдесят тисяч доларів США) в день підписання цього документу». Оцінюючи доводи [PERSON] та представлені ним докази (експертні дослідження виконані по копіях розписки, (том\~1\~а.с.\~54-73) про підробку його підпису у розписці від 01.11.2006р. в сукупності із іншими доказами по справі, їх можливий вплив на дійсність спірного правочину, суд відхиляє такі в силу наступного. Відповідно до положень ст.\~204 Цивільного кодексу України (ЦК України), правочин\~є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Поданими стороною відповідача копіями висновку експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] № 762/763/16-22 від 01.12.2016р. (виконаний на підставі ухвали суду у цивільній справі №\~464/3483/16-ц), висновків експертів Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України [PERSON] та [PERSON] від 26.09.2016р. №\~6/428 та Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України [PERSON] від 31.10.2016р. №\~1.1-331/16 (виготовлені на підставі постанов слідчого в межах кримінального провадження № 1201614007000002904; (том\~1 а.с.\~141-152, 158-179) достовірно підтверджується належність підпису в розписці від 01.11.2006р. [PERSON] Перелічені висновки експертів суд бере до увагу як докази по справі щодо належності [PERSON] підпису, виконаного на розписці від 01.11.2006р. За наведеного та враховуючи наявність в матеріалах справи копії іншого примірника розписки, де належність підпису позивачу в графі «Ростислав Кісіль» останнім не ставиться під сумнів, виконання на замовлення позивача зазначених експертних досліджень (Т.\~1\~а.с.\~54-73) із порушення п.\~3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998р.) на підставі електрофотокопій розписки від 01.11.2006р., суд не приймає їх до уваги як докази по справі, та приходить до висновку про наявність волевиявлення [PERSON] на підписання розписки від 01.11.2006р., а відповідно дійсність спірного правочину. Доказів зворотного суду не надано. Надаючи оцінку доводам позивача про можливий удаваний характер розписки від 01.11.2006р. суд виходить із наступного. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). За змістом розписки вбачається отримання [PERSON] в позику від [PERSON] грошових коштів в сумі 1\~050\~000,00\~доларів США, про що сторони 01.11.2006р. підписали відповідну розписку. Відповідно до ч.\~1\~ст.\~1130\~ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі (ч.\~1\~ст.\~1131\~ЦК\~України). В силу ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~235\~ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як розяснив Верховний Суд України в абз.\~1\~п.\~25 постанови Пленуму від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. В контексті вимог процесуального закону, суд погоджується із доводами сторони відповідача про те, що доказування позивачем обставин удаваності вказаної розписки повинно ґрунтуватися на відповідних доказах, які б підтверджували те, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь іншої мети; їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правовідносин; спрямованість волі сторін за розпискою від 01.11.2006р. на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які безпосередньо передбачені договором позики у формі розписки. Разом з тим, матеріали даної справи не містять жодних доказів які б підтверджували, що між сторонами будь-коли виникали правовідносини спільної поштово-логістичної діяльності і сторони, підписуючи 01.11.2006р. розписку вчиняли будь-які дії, спрямовані на виконання чи припинення такої спільної діяльності. Зокрема, позивач не представив суду договору про спільну поштово-логістичну діяльність між сторонами, укладення якого в силу зазначеної норми закону вимагається саме в письмовій формі, доказів його виконання сторонами. Більш того, надаючи пояснення по суті заявлених позовних вимог представник позивача [PERSON]\~в судовому засіданні 29.05.2018р. не змогла надати суду жодної інформації про заявлену в позовній заяві спільну діяльність (в т.ч. не повідомила суд про дату договору про спільну діяльність, суму угоди, напрямки її здійснення та використання коштів, тощо). Як на докази існування договору про спільну діяльність та удаваність розписки, представник позивача в судовому засіданні покликалась виключно на наявні у справі копії протоколів допиту [PERSON] та [PERSON] в межах кримінального провадження. В силу положень ч.\~2\~ст.\~78\~ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Суд зауважує, що в розумінні закону належним та допустимим доказом укладення договору про спільну діяльність є відповідний підписаний сторонами письмовий правочин, а доказами його виконання відповідні первинні документи. Відповідно до пункту 8 розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.200 9р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. За наведеного, надані позивачем копії протоколів допиту [PERSON] в якості свідка від 10.02.2017р. та [PERSON] в якості потерпілого від 14.02.2017р. в межах кримінального провадження не є належними та допустимими доказами у справі щодо обставин укладення та розірвання договору про спільну діяльність, а відповідно такі не беруться судом до уваги. Згідно з доводами позовної заяви, а також пояснення представника позивача, між [PERSON] та [PERSON] нібито існували відносини спільної діяльності щодо організації поштово-логістичної діяльності за умовами яких [PERSON] начебто інвестовано 1\~050\~000,00\~доларів США. При цьому позивач стверджує, що саме спірною розпискою від 01.11.2006р. нібито припинилася угода про спільну діяльність у спосіб повернення [PERSON] ([PERSON]М.) грошових коштів, інвестованих останніми в таку діяльність. Разом з тим, суд констатує, що змістом спірної розписки від 01.11.2006р. підтверджується не факт повернення [PERSON] ([PERSON]М.) грошових коштів в будь-якій якості, а навпаки надання [PERSON] таких коштів в позику позивачу. Тобто, змістом спірної розписки підтверджується не факт припинення певних зобовязань позивача (спільної діяльності чи будь-яких інших), а їх виникнення. За таких обставин безпідставними є твердження позивача про те, що спірна розписка приховувала правочин на припинення певних зобовязань позивача, оскільки її зміст підтверджує саме виникнення в позивача нових зобовязань. Враховуючи наведене та недоведеність позивачем позовних вимог в цій частині, судом встановлено існування між сторонами за розпискою від 01.11.2006р. саме позикових правовідносин, в силу яких [PERSON] отримав від [PERSON] в якості позики 1\~050\~000,00\~доларів США. Докази зворотного в справі відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 2\~000\~000,00\~грн. суд відзначає наступне. Мотивуючи необхідність стягнення моральної шкоди, [PERSON] покликається на безпідставне намагання [PERSON] повторно стягнути із нього в судовому порядку грошові кошти в сумі 1\~050\~000,00 доларів США. За твердженням [PERSON], такі недобросовісні дії завдали значного удару по діловій репутації як його особисто, так і афілійованих із ним осіб, призвели до приниження честі, гідності та ділової репутації, необхідності надання особистих пояснень, що спричинило позивачу моральну шкоду. Відповідно до ст.\~23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно розяснень Верховного Суду України\~наданих у п.п.\~3, 5 постанови Пленуму суду №\~4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, позивач зобовязаний довести наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тільки за наявності усіх цих чотирьох елементів суд може ухвалити рішення про задоволення позовних вимог. Згідно п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №\~1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях. Водночас, інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. За наведеного, суд в межах розгляду даної справи не може надавати оцінку фактам та обставина, які є предметом судового розгляду іншої справи. Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення моральної шкоди, суд зауважує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів які б підтверджували завдання відповідачем [PERSON] моральної шкоди, як і не доведено позивачем вини відповідача, наявність причинного зв'язку між моральною шкодою та протиправним діями. Враховуючи все наведене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених [PERSON] позовних вимог про стягнення із [PERSON] моральної шкоди. Суд констатує, що кожен має право на належний доступ до правосуддя, право на розгляд справи за його заявою та ухвалення законного судового рішення. Разом з тим, враховуючи предмет даного спору про удаваність правочину та відшкодування моральної шкоди, суд не може брати до уваги та оцінювати всі інші доводи позивача наведені в процесуальних документах по справі як такі, що не стосуються предмету спору. Зокрема, з цих причин суд не оцінює покликання [PERSON] про начебто належне виконання ним зобовязань за розпискою від 01.11.2006р. та подані ним відповідні докази (в т.ч. банківські виписки про рух коштів, тощо). Наведене узгоджується із п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», де зазначено, що\~докази, які не стосуються предмета доказування, суд не бере до розгляду. Це означає, що ці докази, якщо це, наприклад, документи, до справи не долучаються, не досліджуються в судовому засіданні, і на них суд не покликається у рішенні. Аналогічно суд не оцінює і доводи відповідача про збір позивачем доказів із порушенням норм закону, існування у позивача непогашених грошових зобовязань перед [PERSON], неможливість ототожнення факту перерахунку [PERSON] певних коштів третій особі (юридичній особі «Камера») без належних повноважень від позикодавця із належним виконанням зобовязань за спірним правочином, та ін. На переконання суду, зазначені обставини підлягатимуть зясуванню відповідним судом в межах іншого спору де предмет та підстави позову вимагатимуть зясування судом обставин наявності (відсутності) заборгованості, наприклад у справі про стягнення заборгованості за правочином. З огляду на наведене вище, суд критично ставиться до доводів позивача щодо обґрунтування позовних вимог та не дає їм віри, оскільки, такі доводи ґрунтуються лише на голослівних припущеннях. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, у звязку з чим не заслуговують на увагу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч.\~1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Разом із тим, з поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме його право порушено та підлягає судовому захисту. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за безпідставністю та недоведеністю. Згідно ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. В судовому засіданні 29.05.2018р. представники відповідача просили суд одночасно із винесенням рішення по даній справі вирішити питання щодо скасування вжитих судом заходів забезпечення позову. З наведеного вище та враховуючи висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, суд,

Outcome: dismissed