Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу директора СТОВ «Дружба-Нова» від 04 листопада 2015 року №951 ОС «Про особовий склад», про звільнення [PERSON] з посади водія автотранспортних засобів СТОВ «Дружба-Нова», поновлення на роботі на посаді водія з дня звільнення, стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, з 04 листопада 2015 року по день ухвалення судового рішення та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював на посаді водія автотранспортних засобів у СТОВ «Дружба-Нова», є водієм 1 класу, до його посадових обов'язків входило здійснення перевезень вантажів на закріпленому за ним вантажному автомобілі DAF-430, д.н.з. [NUMBER]. Проте, наказом по підприємству від 04 листопада 2015 року №951ОС його було звільнено з посади, відповідно до ст.41 п.2 КЗпП України, у зв'язку з вчиненням винних дій при обслуговуванні грошових (товарних або культурних) цінностей, що дають підстави для втрати довір'я. Він вважає звільнення незаконним, оскільки в наказі зазначено, що підставою для звільнення є службова записка т.в.о. керівника відділу безпеки центрального регіону управління безпеки підприємства [PERSON] від 20 жовтня 2015 року, з даним документом він не був ознайомлений, а тому був позбавлений можливості надати свої зауваження та заперечення з приводу викладених в ній обставин. Також позивач вважає, що його безпідставно звинуватили в крадіжці палива з баку, закріпленого за ним автомобіля, його вина в скоєнні крадіжки не підтверджена жодним з рішень уповноваженого органу. Крім цього, на його думку, посада водія не внесена до переліку посад і робіт працівників, з якими можуть бути укладені письмові договори про повну матеріальну відповідальність, бо водій безпосередньо не обслуговує грошові або товарні цінності і крім того, дизельне пальне, яке заправлене в паливний бак та споживається в процесі роботи двигуна автомобіля не є товарно-матеріальною цінністю, тому просив наказ про звільнення його з посади водія автотранспортних засобів визнати незаконним, поновити його на роботі на посаду водія автотранспортних засобів СТОВ «Дружба-Нова» з дня звільнення, стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та понесені ним судові витрати. Рішенням Срібнянського районного суду Чернігівської області від 01 лютого 2016 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням, [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи та, крім того, апелянт зазначає, що він не належить до категорії працівників з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, адже він не відноситься до переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого Державним комітетом Ради Міністрів СРСР з праці і соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради профспілок від 28 грудня 1977 року №447/24. Вказаним переліком посада водія як особи, з якою може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, не передбачена. Договори про повну матеріальну відповідальність, не можуть бути укладені з особами, які не належать до відповідної категорії працівників, як вказано в п.8 постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям ї працівниками». Зазначає, що сфера застосування зазначених договорів є обмеженою, договори, укладені з працівниками, які не обіймають вказаних посад (не виконують робіт), є нікчемними і не тягнуть юридичних наслідків, а його трудові обов'язки загалом полягають у керування транспортними засобами та підтримання його у справному технічному стані. Також апелянт вказує, що суд першої інстанції не вірно послався на Додаток№1 до Постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено вичерпний перелік посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність - договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може бути укладений з працівниками, що обіймають посади або виконують роботи, адже до даного переліку ознак робіт, при виконанні яких з працівником укладається договір про повну матеріальну відповідальність характерні для посад експедитора. Лише у випадку, коли водій одночасно виконує обов'язки експедитора, про що має бути зазначено у наказі про прийом на роботу та його посадових обов'язках, можна стверджувати що він безпосередньо приймає, обробляє, доставляє товарно-матеріальні цінності. Апелянт вказує, що в судовому рішенні взагалі не зазначено, які саме дії вчинив [PERSON], що дають власнику підстави для втрати до нього довір'я, суд керувався лише службовими записками відповідача. Також [PERSON] зазначив, що факт доступу працівника до товарних цінностей, якщо він безпосередньо їх не обслуговує, не є підставою для застосування до нього п.2 ст.41 КЗпП України. Крім того, дизельне пальне, яке заправлене в паливний бак а споживається в процесі роботи двигуна автомобіля не є товарно-матеріальною цінністю в розумінні ст.ст.41, 134, 135-1 КЗпП України, адже 19 жовтня 2015 року він приймав та транспортував зерно кукурудзи, а не дизельне пальне. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені обставини справи, проігноровані факти та як наслідок, винесено незаконне т необґрунтоване рішення. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що 18 серпня 2014 року позивач підписав договір про повну матеріальну відповідальність, що відповідає положенням ст.135-1 КЗпП України, а отже належить до категорії працівників, які можуть бути звільненні на підставі втрати довіри до них. Згідно службової записки було проведено перевірку злиття пального з баку автомобіля «DAF», яким керував [PERSON]; під час перевірки, неподалік автомобіля «DAF» знайдено пластикові каністри наповнені дизельним пальним, сам [PERSON] від надання пояснень відмовився. Суд вважав, що утрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей, визнав позов безпідставним та відмовив у його задоволенні. Проте з вказаними висновками колегія суддів апеляційного суду не може погодитися, оскільки вони не в повній мірі відповідають наданим доказам, суперечать нормам матеріального права. Згідно п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ч.3 ст.41 КЗпП України, розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, a y випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що, [PERSON], 1975 року народження, працював у СТОВ «Дружба-Нова» з 18 серпня 2014 року на посаді водія автотранспортних засобів (а.с.7-8) та підписав договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.28-29). Наказом по СТОВ «Дружба-Нова» смт.Варва №951-ОС від 04 листопада 2015 року [PERSON] було звільнено з посади водія автотранспортних засобів за винні дії при обслуговуванні грошових (товарних або культурних) цінностей, що дають підставу для втрати довір'я за п.2 ст.41 КЗпП України (а.с.34). Підставою для звільнення [PERSON] стала службова записка т.в.о. керівника відділу безпеки центрального регіону управління безпеки [PERSON] від 20 жовтня 2015р., згідно якої 19 жовтня 2015 року о 19.50 годині оператором СБ була подана інформація про можливий злив пального в автомобілі ДАФ, д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] поблизу с.Бережівка. При огляді автомобіля, а також місця можливого зливу пального, у чагарниках неподалік автомобіля було виявлено дві пластикові каністри наповнені дизельним пальним по 20 літрів в кожній (а.с.31-32). Як вже зазначалось, [PERSON] підписав договір про повну матеріальну відповідальність, який передбачає обов'язок водія АТЗ дбайливо ставитись до передання йому на зберігання або інших цілей матеріальних цінностей підприємства та вживати заходів щодо запобігання збитку; не втручатися в роботу системи - GPS моніторингу та контролю палива та зберігати цілісність як обладнання, так і пломб, встановлених на вузлах з'єднання контролюючих органів та місцях підключення обладнання до бортового живлення технічного засобу; вести облік, складати і подавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки ввірених йому цінностей (а.с.28-29). Дійсно, згідно ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Однак, перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.1 постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено вичерпний перелік посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність - договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може бути укладений з працівниками, що обіймають посади або виконують роботи (додаток №1 до даної постанови), безпосередньо пов'язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусткою), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Додаток №1 передбачає виконання наступних робіт, при виконанні яких з працівником укладається договір про повну матеріальну відповідальність, зокрема, прийом і обробка для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставка (супровід), видача (здача). Проте суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України). Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд не з'ясував, що виконання операцій з використання паливно-мастильних речовин не становить основного змісту трудових обов'язків позивача, не носить відповідального, підзвітного характеру з обліку, розподілу, контролю за рухом і зберіганням палива та що наявність договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного не у відповідності до Переліку посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність, не впливає на характер правовідносин. Суд першої інстанції, не давши належної оцінки посадовій інструкції позивача та договору про повну матеріальну відповідальність, відмовляючи у позові, помилково виходив з того, що позивач є фактично матеріально-відповідальною особою. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що позивача було звільнено за п.2 ст.41 КЗпП України безпідставно і незаконно, а тому, його слід поновити на посаді водія автотранспортних засобів СТОВ «Дружба-Нова» з 05 листопада 2015 року зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно довідки СТОВ «Дружба-Нова» від 09.03.2016 року середньоденний заробіток позивача складає 344,89 грн. З моменту звільнення по день розгляду справи (з 05.11.2015 р. по 22.03.2016 р.) вимушений прогул склав 88 робочих днів. Отже, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь працівника складає 30 350,32 грн. Також статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування працівнику власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Крім того, ст.23 ЦК України передбачено, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Дії відповідача щодо незаконного звільнення з роботи привели до моральних страждань [PERSON] через втрату нормальних життєвих зв'язків та потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що дає право на відшкодування йому завданої моральної шкоди. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи обставини справи, що мають значення для вирішення спору, колегія суддів вважає, що з СТОВ «Дружба-Нова» на користь [PERSON] слід стягнути 2500 грн. у відшкодування моральної шкоди, задовольнивши у цій частині позов частково. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути 511 грн. 46 коп. та в дохід держави 1023 грн. 45 коп. у відшкодування судового збору за розгляд апеляційної та касаційної скарги, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial