Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

в квітні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом в якому просить: визнати недійсним договір дарування ј частини квартири, укладений 17.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В. за реєстровим №575; стягнути з [PERSON] та [PERSON] судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1681,60 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником ѕ частини квартири [ADDRESS] , інша частина квартири, а саме ј належала відповідачу [PERSON] . У серпні 2019 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, оскільки частка, яка належала [PERSON] є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування квартирою є неможливим через неприязні стосунки між сторонами, [PERSON] , починаючи з 29.01.1986 року зареєстрована та проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частина якої належить їй. Позивач зазначив, що [PERSON] , дізнавшись про те, що він звернувся до суду з позовом про припинення права на частку у спільному майні, почала вживати заходи для відчуження спірної квартири. Для початку, нотаріально посвідченою заявою від 22.11.2019 року [PERSON] довела його до відома, що вона має намір продати належну їй на праві спільної часткової власності ј частину спірної квартири за 800 000 грн та просила його повідомити не пізніше одного місяця з дня вручення заяви про своє бажання або відмову придбати вказану частку квартири, а в разі неотримання відповіді на дану заяву вона має намір продати свою частку квартири іншим особам. Разом з цим, як зазначив позивач, він відмовив [PERSON] у купівлі її частки, оскільки останньою було завищено ціну за належну їй частку квартири вдвічі, так як згідно Звіту про експертну оцінку - ј частки спірної квартири, складеного ТОВ «Інститут земельних реформ та раціонального землекористування» на його замовлення, вартість цієї частки становить 450 600 грн. Вподальшому, 17.02.2020 року, за два дні до судового засідання у справі про припинення права на частку у спільному майні, [PERSON] подарувала свою частку у спірній квартирі рідній сестрі - [PERSON] , уклавши з нею договір дарування ј частини квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В. за реєстровим №575. Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування є фіктивним в розумінні ст. 234 ЦК України, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Також вважає, що [PERSON] у такий спосіб намагалася уникнути негативних для себе наслідків, пов`язаних із задоволенням позову у цивільній справі про припинення права [PERSON] на ј частку квартири шляхом виплати їй грошової компенсації за вказану частку у розмірі 450 600 грн., що не відповідало її меті та бажанням відносно компенсації за свою частку квартири. Окрім того, у позові позивач зазначив, що про укладання договору дарування для виду, знаючи, що він не буде виконаний, свідчить той факт, що [PERSON] при оформленні спадщини після смерті бабусі - [PERSON] , яка померла [INFO] , будучи спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті батька, відмовилась від своєї частки у спадщині, зокрема і в квартирі на користь [PERSON] , що вказує на те, що остання не мала на меті прийняти зазначений дарунок, оскільки не мала в цьому потреби. [PERSON] жодним чином не користується майном, яке є предметом договору, як і не приймає жодних рішень щодо управління ним, а для [PERSON] як дарувальника, відчужена ј частка квартири в такий спосіб - це лише інструмент впливу на позивача задля задоволення бажань у отриманні у власність Ѕ частки земельної ділянки, яка належить йому, та грошових коштів у розмірі 25 000 доларів США в обмін на ј частку спірної квартири, ринкова вартість якої становить не більше 450 600 грн., враховуючи її стан. Посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 216, 234 ЦК України просив позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.04.2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 10.07.2020 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначила, що 02.03.2019 року вона набула у власність ј частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті бабусі [PERSON] , якій за життя належала Ѕ частина квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло. Вказала на те, що позивач одноособово проживає у спірній трикімнатній квартирі та не нікого допускає до неї, тому неможливість проживання в цій квартирі призвело до прийняття нею рішення про відчуження своєї частки в квартирі. Відповідач звертає увагу суду, що вона набула своє право власності на ј частини квартири 02.03.2019 року, а позов про припинення її частки був поданий позивачем 19.08.2019 року, тобто через 5 місяців після набуття права власності, а отже, за такий короткий термін вона не змогла реалізувати своє право власності шляхом володіння та користування через перешкоди, які чинив позивач, не допускаючи її до квартири. Відмова від запропонованої позивачем компенсації в розмірі 450 600 грн. була обумовлена заниженням вартості майна, оскільки відповідно до Звіту про визначення ринкової вартості спірної квартири від 12.02.2020 року, вартість ј частини спірної квартири становить 800 125 грн. Крім того, відповідач вказала, що позивачем взагалі не зазначено, які його права порушені, невизнані або оспорювані в реалізації нею свого права власності, набутого в законний спосіб в порядку спадкування, а вподальшому шляхом розпорядження своєю власністю на власний розсуд у формі укладення договору дарування. Також у відзиві відповідач зазначила, що вона проживає у двокімнатній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 68,9 кв.м, якою володіє в рівних частках по Ѕ зі своєю матір`ю [PERSON] . В цій квартирі окрім них, також проживають її сестра [PERSON] , її чоловік та малолітня дитина. Оскільки [PERSON] відступили їй свою частину у спадщині, а сама залишилася без житла, було прийнято рішення щодо дарування спірної частки квартири відповідачу [PERSON] , оскільки вона може проживати окремо і такий крок значно поліпшив би її житлові умови. 07.10.2020 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначила про відсутність факту порушення прав та інтересів позивача внаслідок укладання оспорюваного договору дарування. Вважає, що позиція позивача ґрунтується виключно на його міркуваннях та домислах, жодним чином не обґрунтовується належними доказами. Посилання позивача на те, що відчуження частки квартири відбулося за два дні до першого судового засідання у справі за його позовом про припинення права на частку у спільному майні, не містить ґрунтовного змісту, оскільки [PERSON] мала право у будь-який момент з часу набуття права власності на ј частини спірної квартири скористатися своїм правом вільно розпоряджатися власністю та укласти договір дарування або інший правочин щодо свого майна із будь-якою особою. Укладання спірного правочину саме 17.02.2020 року було обумовлено зручним для сторін спірного договору та приватного нотаріуса днем. Також відповідач звернула увагу, що позивач не є стороною оспорюваного правочину та не вбачається наявність його порушених чи невизнаних сторонами правочину прав. Надання з боку [PERSON] пропозиції щодо прийняття у дар ј частини квартири - не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки [PERSON] розпоряджалася своїм майном на свій власний розсуд. Відповідач вважає, що відсутні ознаки фіктивності правочину, оскільки після укладання договору дарування, вона, як обдарована, прийняла в дар ј частину спірної квартири, право власності на таке нерухоме майно було зареєстровано у встановленому законом порядку, оригінал правовстановлюючого документу передано їй, про що свідчить, що договір дарування був юридично та фактично виконано сторонами. Також відповідач зазначила, що вона зареєструвалася за адресою місцезнаходження спірної квартири, однак не може в ній проживати через перешкоди, які їй чинить позивач, а тому вимушена на даний час проживати в квартирі [ADDRESS] . З метою захисту свого права власності та забезпечення вільного доступу до свого майна, вона зверталася із відповідною заявою від 12.05.2020 року до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, працівниками якого було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення порушень громадського порядку та з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та встановлення порядку користування квартирою. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.03.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, подав клопотання про зменшення розміру до відшкодування судових витрат в разі задоволення позовних вимог та подав заяву про збільшення розміру судових витрат відповідача на надання правничої допомоги (правової допомоги). Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Суд вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником ѕ частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,59 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації 07.04.2006 року за № 5935 та свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тиминюк М.В. 02.03.2019 року (а.с. 12-13 т.1). Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом відповідач [PERSON] успадкувала після смерті бабусі [PERSON] Ѕ частку у спадщині, в тому числі з урахуванням ј частки у спадщині, від якої на її користь відмовилась онука спадкодавця [PERSON] , а отже їй видано свідоцтво про право на спадщину на ј частку спірної квартири (а.с. 228 т.1). 17.02.2020 року між [PERSON] , як дарувальник, та [PERSON] , як обдарована, було укладено договір дарування ј частки квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В. за реєстровим №575. Позивач вважає, що даний договір вчинений без наміру створити юридичні наслідки,оскільки сторонами правочину не вчинено будь-яких дій на його виконання. З цих підстав він вважає, що оспорюваний договір дарування ј частки квартири в розумінні ст. 234 ЦК України є фіктивним, а тому підлягає визнанню недійсним. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законом. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 рок «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Частинами 1, 4 ст. 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов`язковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення. Як вже зазначалося вище, оспорюваний договір дарування ј частки квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В. Право власності [PERSON] на ј частини спірної квартири зареєстровано Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.02.2020 року державним реєстратором: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В. (а.с. 185 т.1). Відповіднодо п. 10 договору дарування право власності у обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованою документа, який посвідчує право власності на ј частку квартири є прийняттям дарунку. Матеріали справи не містять доказів того, що після підписання договору дарування, посвідчення його нотаріусом, проведення державної реєстрації відповідач [PERSON] не отримала оригінальний примірник договору. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєструвалася за адресою місцезнаходження спірної квартири 24.02.2020 року, тобто через сім днів після укладання оспорюваного договору дарування, про що свідчить копія паспорта, яка знаходиться на а.с. 184 т.1. Твердження позивача, що [PERSON] жодним чином не користується майном, яке є предметом договору дарування, як і не приймає жодних рішень щодо управління ним, суд не приймає до уваги, оскільки письмовими доказами, які знаходяться в матеріалах справи, встановлено, що позивач здійснює відповідачу перешкоди в користуванні її власністю. Так, заявою від 12.05.2020 року [PERSON] зверталася до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві з проханням вжити передчасних дій та заходів направлених на недопущення порушення її прав з боку [PERSON] , які полягають у позбавленні можливості нею користуватися спірною квартирою (а.с. 190 т.1). Листом від 02.07.2020 року за підписом заступника начальника Шевченківського УП ГУНП у м. Києві представника [PERSON] - адвоката Бутенка О. повідомлено, що з [PERSON] проведено профілактичну бесіду щодо недопущення порушень громадського порядку (а.с. 191 т.1). Разом з цим, позивачем [PERSON] під час розгляду справи не було надано доказів на спростування фактів, викладених в заяві [PERSON] від 12.05.2020 року. Також не заслуговують на увагу доводи позивача, що спірний договір був укладений за два дні до першого судового засідання у справі за його позовом про припинення права на частку у спільному майні,у зв`язку з чим відповідач [PERSON] у такий спосіб намагалася уникнути негативних для себе наслідків, пов`язаних із задоволенням вказаного позову, з огляду на наступне. Із змісту п. 6 договору дарування вбачається, що дарувальник гарантує, що ј частина квартири в спорі під забороною (арештом) не перебуває. Так, ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року у справі №761/33785/19 в задоволенні заяви представника позивача адвоката Хомич І.О. про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні відмовлено. В ухвалі суд зазначив, що заява відповідача, якій міститься пропозиція, адресована позивачу щодо продажу спірної частки квартири не свідчить про намір відповідача вчинити неправомірні дії відносно спірного майна чи намір відчужити його, а свідчить про дотримання відповідачем положень ст. 362 ЦК України та дотримання переважного права позивача як співвласника спільної часткової власності на придбання частини вказаного майна. Таким чином, забезпечення позову у зазначений позивачем спосіб призведе до прямого порушення права власності законного власника на належне йому майно. В подальшому, ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2020 року у справі №761/33785/19, тобто після укладання оспорюваного договору дарування, в порядку забезпечення позову накладено арешт та заборону відчуження ј частки спірної квартири, яка належить на праві власності [PERSON] . Підставою для забезпечення позову стало те, що відповідач, будучи обізнаною про наявність спору з приводу належної їй частки майна в спірній квартирі, всупереч заяві, надісланій позивачу щодо продажу квартири, вчинила дії щодо її відчуження шляхом укладення договору дарування. Суд вважає, що обставини, встановлені ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2020 року у справі №761/33785/19, жодним чином не вказують на фіктивність оспорюваного правочину, оскільки на момент укладення договору дарування судом не приймалось рішення про арешт та заборону відчуження ј частки спірної квартири. Отже, відповідач [PERSON] , приймаючи рішення про відчуження свого майна шляхом його дарування, яке на час укладання оспорюваного договору не перебувало під будь-яким обтяженням, відповідно до ст. 319 ЦК України розпорядилася цим своїм майном на власний розсуд як власник майна, при цьому, дотримавшись порядку щодо першочергового повідомлення про відчуження майна співвласнику - позивачу. В постанові від 31.03.2021 року у справі №201/2832/19 Верховний Суд прийшов до висновку, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Судувід 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі№ 910/18436/16). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що правова природа вказаного оспорюваного договору та визначені в ньому істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, відповідно до якого [PERSON] набула права власності на спірне майно. На час укладення договору дарування право власності [PERSON] на майно не оспорювалося, а лише розглядався позов про припинення права на частку у спільному майні з виплатою відповідачу компенсації за вказану частку при розгляді якого ухвала про накладення арешту та заборону відчуження ј частки спірної квартири судом на момент її відчуження не приймалася. Тому позивач не надав суду належних та допустимих доказів наявності підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, для визнання фіктивним оспорюваного договору дарування майна, як і не довів суду відсутність у сторін оспорюваного правочину наміру створити юридичні наслідки. На підставі викладеного, суд вважає, що договір дарування не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тому підстав для визнання його недійсним з підстав заявлених позивачем у позові не вбачається, а право позивача не порушено і в даному випадку не підлягає судовому захисту. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Вимоги ст. 141 ЦПК України передбачають, що судові витрати, пов`язані із розглядом справи в разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Щодо відшкодування інших судових витрат, понесених позивачем у справі, суд зауважує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем [PERSON] на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду наступні документи: копію договору №30/06/20 про надання правової допомоги від 30.06.2020, акт приймання-передачі від 08.07.2020 з змісту яких вбачається, що зобов`язання адвоката з приводу виконання вказаного договору виконані та відповідачем сплачено 2500 грн. за надані послуги. Стороною відповідача [PERSON] було надано заяву про збільшення розміру судових витрат на надання правничої (правової) допомоги до 11500 грн., на підтвердження чого долучені копія додаткової угоди від 24.09.2020 та листи-повідомлення на підтвердження отриманих гонорарів за участь у судових засіданнях. Стороною позивача в судовому засіданні було заявлено про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу вказаного відповідача, висловлені заперечення щодо неспівмірності вказаних витрат. Суд, з урахуванням клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу доходить до висновку щодо часткове стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Таким чином, оскільки позивачем заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, а також виходячи із принципу розумності, наявні правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. Однак, вимоги щодо стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11500 не є співмірними в розумінні ч.4 ст. 137 ЦПК України, а також враховуючи заяву позивача щодо судових витрат, суд прийшов до висновку про часткове задоволення клопотання і стягнення з витрати на професійну правничу допомогу в сумі 60000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed