Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

В квітні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу по розписці від 27.09.2009 року у розмірі 118000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на 04.04.2018 року становить 4208928,10 грн., в тому числі: 3106889,02 грн. - сума основної заборгованості, 186668,74 грн. - 3% річних від простроченої суми, 915370,34 грн. - відсотки за користування грошовими коштами; а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 27 вересня 2009 року між ними був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 120000,00 доларів США та зобов'язався повернути зазначену суму не пізніше грудня 2010 року. На підтвердження факту укладення договору позики відповідачем власноручно була складена розписка. Свої зобовязання відповідач не виконав, кошти у визначений сторонами строк, не повернув. На неодноразові телефоні дзвінки позивача відповідач не відповідає, повністю ігнорує вимоги про повернення позики. Тому, позивач вважає необхідним стягнути з відповідача борг в судовому порядку. З огляду на те, що договором не передбачено інший розмір процентів річних, то позивач вважає необхідним також стягнути з відповідача, у відповідності до положень статті 625 ЦК України, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, а крім того, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відсотки за користування грошовими коштами за вказаний період складають 34765,87 доларів США, що за курсом гривні до долару США станом на 04.04.2018 року складає 915370,34 грн. При цьому, згідно тексту розписки, укладеної сторонами, кінцевим строком повернення позики сторони погодили грудень 2010 року. Таким чином, строк позовної давності для вимог про стягнення заборгованості з відповідача спливав у грудні 2013 року. Водночас, на неодноразову вимогу позивача про повернення позики, відповідач 12.06.2013 року та 04.04.2016 року частково почав повертати грошові кошти у сумі 1000,00 доларів США, що підтверджується розписками про часткове повернення грошових коштів. У звязку із викладеним, позивач вважає, що позовна давність предявлення вимог не спливла, оскільки переривалась вчиненням відповідачем дій з виконання обовязку за договором позики, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобовязання відповідно до умов договору позики (розписки). В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві та зазначила, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. В матеріалах справи знаходиться розписка від 27.09.2009 року, згідно якої - [PERSON], проживаючий за адресою: [INFO], отримав в борг у [PERSON] суму коштів в розмірі 120000 доларів США, яку зобовязався повернути в грудні 2010 року (а.с.8). Позивачка вважає, що між ними був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем була надана розписка, і у звязку з тим, що [PERSON] не повернув позику, просив стягнути її з нього в судовому порядку, а також штрафні санкцій, передбачені ст. 625 ЦК України, та відсотки за користування грошовими коштами (подвійна облікова ставка НБУ). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Разом з тим, суду не доведено належними доказами, що позику від позивача отримав саме [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]). Зокрема, зі змісту розписки вбачається, що в ній відсутні відомості щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків позичальника, дата його народження, його паспортні дані тощо. Копію паспорту позичальника також не додано ані до боргової розписки, ані до позовної заяви, у звязку з чим суд не може встановити особу позичальника. В свою чергу, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А також, окрім всього зазначеного вище, позивачем не доведено суду належними доказами, в порядку глави 5 чинного ЦПК України, наявність у нього даної суми, щоб дало йому можливість надати таку суму коштів в борг відповідачу. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача в судовому порядку отриманої позики, штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, та відсотків за користування грошовими коштами (подвійна облікова ставка НБУ). Крім того, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог, то й судові витрати не підлягають відшкодуванню на його користь з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed