Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно наказу №326 від 07.09.2008 року його було прийнято на роботу тимчасово електрозварювальником 3-го розряду в ТзОВ фірма «ЕКОРЕМБУД ЛТД». Наказом № 379-к від 06.10.2008 року переведений на постійну роботу по цій же професії. Згідно наказу № 743-к від 25.11.2016 року звільнено з роботи за прогул без поважної причини на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Позивач не погоджується з причиною мого звільнення, оскільки це не відповідає фактичним обставинам. Зокрема, ним було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням 31.10.2016 року відповідно до вимог ст.38 КЗпП України, тому станом на 14.11.2016 року він відпрацював два тижні, та мав право не виходити на роботу 15.11.2016 року. Натомість дану заяву адміністрація підприємства скрила, та її не було взято до уваги. Фактичною ж причиною звільнення з роботи вважає те, що він відмовився їхати у відрядження в м. Ладижин Вінницької області з 14.11.2016 року. Причиною відмови було те, що саме цього числа прибув з відрядження із вище зазначеного міста, а йому було запропоновано їхати у відрядження без нового посвідчення про відрядження і без виплати коштів на відрядження. Зважаючи на наведене просить суд постановити рішення, яким визнати формулювання причини звільнення за прогул неправильним та вказати причину звільнення ст.38 КЗпП України, тобто за власним бажанням. Поновити на роботі в ТзОВ фірма «ЕКОРЕМБУД ЛТД» в якості електрозварювальника ручного зварювання 3-го розряду з 21 листопада 2016 року. Стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно уточненої заяви позивач просить суд вважати його звільненим на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, та залишає позовну вимогу про зміну формулювання причин звільнення. Позивач не зявився в судове засідання. Згідно до поданої заяви позов підтримує та просить справу розглядати без його участі. Представник позивача позов підтримав в частині зміни формулювання причин звільнення позивача; решту заявлених позовних вимог просить залишити без розгляду. Додав, що відповідач неправомірно звільнив позивача з роботи. Фактично прогул він не вчинив. Позивач приїхав у м. Рівне щоб здати документи про відрядження. Потім поїхав на своє робоче місце в с. Великий Олексин Рівненського району Рівненської області. Крім того додав, що заява про звільнення з роботи була надіслана електронною поштою, а тому відповідач повинен був її отримати 31.10.2016 року. Зважаючи на наведене просить задоволити заявлений позов. Представник відповідача позов не визнала. Пояснила суду, що ними була дотримана процедура звільнення. Додала, що 07 листопада 2016 року на адресу ТОВ фірма «Екорембуд ЛТД» надійшов рекомендований лист від [PERSON], в якому містилася його заява про звільнення за власним бажанням, датована 31 жовтням 2016 року. Як вбачається з поштового штампу на конверті, рекомендованого листа було відправлено 2 листопада 2016 року з м. Ладижин Вінницької області, де на момент написання заяви позивач перебував у відрядженні, що підтверджується долученою до позовної заяви копією посвідчення про відрядження №639. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Зазначений двотижневий строк обчислюється саме з дати фактичного попередження роботодавця, а не з дати, що вказана у заяві, - тобто з часу, коли ця заява опиниться у роботодавця, а не з того числа, коли працівник її напише. Проте, до закінчення двотижневого строку, а саме 15 листопада 2016 року, [PERSON] не з'явився на робочому місці та не приступив до виконання своїх трудових обов'язків. У зв'язку з відсутністю працівника на робочому місці було складено акт від 15.11.2016 року та у відповідності до ч. 1 ст. 149 КЗпП України на адресу позивача направлено листа в проханням надати пояснення відсутності на робочому місці. На робочому місці позивач не з'являвся і наступні 4 робочих дні (16, 17, 18 листопада 2016 року). Лише 21 листопада 2016 року [PERSON] вранці з'явився на робочому місці та надав письмові пояснення з приводу причин своєї відсутності за період з 15 листопада 2016 року по 21 листопада 2016 року, вказавши в них, що не з'явився на роботу тому, що «йому стало зле і з 16.11.2016 року він пішов на лікарняне». Проте, листка непрацездатності до своїх пояснень позивач не долучив і о 10 годині ранку 21 листопада 2016 року знову залишив робоче місце. 24 листопада 2016 року рекомендованим листом на адресу ТОВ фірма «Екорембуд ЛТД» надійшов листок непрацездатності серії АДЖ №854613, виданий [PERSON], в якому зазначалося про вивільнення позивача від роботи з 16.11.2016 року. Відповідно до даного листка непрацездатності приступити [PERSON] до роботи слід було з 19.11.2016 року. 25 листопада 2016 року позивач з'явився на робочому місці та надав пояснення щодо причин його відсутності на робочому місці 21.11.2016 року (вхідний №95 від 25.11.2016 року). В цих поясненнях [PERSON] зазначив, що не вийшов 21.11.2016 року на робоче місце (виробнича база в с. Великий Олексин Рівненського району Рівненської області) тому що був на офісі і вирішував питання про звільнення. Керівництвом ТОВ фірма «Екорембуд ЛТД» причини відсутності на робочому місці було визнано неповажними, а тому було прийнято рішення звільнити [PERSON] за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Також додала, що в третьому абзаці заяви про зміну та уточнення позовних вимог позивач вказує, що: «...заяву про звільнення подав 31 жовтня 2016 року та відпрацював після цього два тижні відповідно до вимог чинного законодавства...». Проте, уже в абзаці четвертому заяви про зміну та уточнення позовних вимог позивач зазначає зовсім протилежне, а саме, що йому «не треба було відпрацьовувати два тижні відповідно до чинного законодавства». Тоді постає питання, чому ж тоді він відпрацьовував? Позивач вважає, що трудовий договір з ним мав бути розірваний з 31 жовтня 2016 року, посилаючись при цьому уже на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на яку до цього не посилався в заяві від 31 жовтня 2016 року, - знову ж таки не кажучи про те, що таку заяву адміністрація підприємства отримала 07 листопада 2016 року і навіть якщо припустити ймовірність існування підстав для розірвання трудового договору з дня, з якого просив працівник, то такий трудовий договір аж ніяк не міг бути розірваний 31 жовтня 2016 року. Відповідно до частини 3 статтю 38 КЗпП України, на яку позивач до цього не посилався ні в заяві про звільнення за власним бажанням, ні в первісній позовній заяві, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В той же час звертає повторно на увагу на зміст заяви позивача про звільнення з роботи від 31 жовтня 2016 року: «Прошу звільнити мене за власним бажанням з 31 жовтня 2016 року, дата (31.10.16р.), підпис». У поданій [PERSON] заяві відсутнє посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, нічого не вказано про невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, як і не додано до заяви доказів такого невиконання. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні заявленого позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, згідно наказу №326 від 07.09.2008 року позивача було прийнято на роботу тимчасово електрозварювальником 3-го розряду в ТзОВ фірма «ЕКОРЕМБУД ЛТД». Наказом № 379-к від 06.10.2008 року переведений на постійну роботу по цій же професії. Згідно наказу № 743-к від 25.11.2016 року звільнено з роботи за прогул без поважної причини на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Суд вважає, що звільнення працівника на підставі п.4 ст.40 КЗпП України було правомірним, виходячи з наступного. 07 листопада 2016 року на адресу ТОВ фірма «Екорембуд ЛТД» надійшов рекомендований лист від [PERSON], в якому містилася його заява про звільнення за власним бажанням, датована 31 жовтням 2016 року. Як вбачається з поштового штампу на конверті, рекомендованого листа було відправлено 02 листопада 2016 року з м. Ладижин Вінницької області, де на момент написання заяви позивач перебував у відрядженні, що підтверджується долученою до позовної заяви копією посвідчення про відрядження № 639. Відповідно до даних пошукової системи УДППЗ «Укрпошта» лист із штрихкодовим ідентифікатором 2432100449590 було вручено за довіреністю 07 листопада 2016 року о 16:34 год. Таким чином, саме 07 листопада 2016 року заяву позивача про звільнення за власним бажанням було зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції ТОВ фірма «Екорембуд ЛТД» за вхідним номером 83. Жодних поважних причин, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України, які б зобов'язували роботодавця розірвати трудовий договір у строк, який просить працівник, позивач у своїй заяві не навів. Розглянувши подану заяву, враховуючи положення Кодексу законів про працю України, керівництво ТОВ фірма «Екорембуд ЛТД» прийняло рішення звільнити [PERSON] 21 листопада 2016 року, тобто через 2 тижні після отримання заяви позивача про звільнення за власним бажанням. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Статтею 241-1 КЗпП України встановлено, що строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Зазначений двотижневий строк обчислюється саме з дати фактичного попередження роботодавця, а не з дати, що вказана у заяві, - тобто з часу, коли ця заява опиниться у роботодавця, а не з того числа, коли працівник її напише. Представник позивача зазначив, що дана заява була надіслана позивачем електронною поштою, а тому відповідач мав би її отримати саме 31.10.2016 року. Проте він не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження такої обставини. Представник позивача не вказав, з якого саме відділення звязку була надіслана така заява, не зазначив електронну адресу отримувача як на підтвердження істинності своєї заяви; не надав суду доказів надсилання такої заяви. До закінчення двотижневого строку, а саме - 15 листопада 2016 року [PERSON] не з'явився на робочому місці, та не приступив до виконання своїх трудових обов'язків. У зв'язку з відсутністю працівника на робочому місці було складено акт від 15.11.2016 року та у відповідності до ч. 1 ст. 149 КЗпП України на адресу позивача направлено листа в проханням надати пояснення відсутності на робочому місці. На робочому місці позивач не з'являвся і наступні 4 робочих дні (16, 17, 18 листопада 2016 року). Лише 21 листопада 2016 року [PERSON] вранці з'явився на робочому місці та надав письмові пояснення з приводу причин своєї відсутності за період з 15 листопада 2016 року по 21 листопада 2016 року, вказавши в них, що не з'явився на роботу тому, що «йому стало зле і з 16.11.2016 року він пішов на лікарняне». Проте, листка непрацездатності до своїх пояснень позивач не долучив і о 10 годині ранку 21 листопада 2016 року знову залишив робоче місце. 24 листопада 2016 року рекомендованим листом на адресу ТОВ фірма «Екорембуд ЛТД» надійшов листок непрацездатності серії АДЖ №854613, виданий [PERSON], в якому зазначалося про звільнення позивача від роботи з 16.11.2016 року. Відповідно до даного листка непрацездатності приступити [PERSON] до роботи слід було з 19.11.2016 року. Зважаючи, що наступний робочий день припадав на 21.11.2016 року, то саме цього дня позивачеві слід було б зявитися на роботі. 25 листопада 2016 року позивач з'явився на робочому місці та надав пояснення щодо причин його відсутності на робочому місці 21.11.2016 року (вхідний №95 від 25.11.2016 року). В цих поясненнях [PERSON] зазначив, що не вийшов 21.11.2016 року на робоче місце (виробнича база в с. Великий Олексин Рівненського району Рівненської області), тому що був на офісі і вирішував питання про звільнення. Керівництвом ТОВ фірма «Екорембуд ЛТД» причини відсутності на робочому місці було визнано неповажними, а тому було прийнято рішення звільнити [PERSON] за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Представник позивача зазначає, що відповідач не був зобовязаний після відвідування офісу підприємства у м. Рівне повертатися на виробничу базу в с. Великий Олексин Рівненського району Рівненської області, оскільки є незрозумілим, де фактично є робоче місце позивача. Проте, навіть якщо припустити, що позивач мав би цілий день перебувати у м. Рівне (де, на думку представника позивача також могло бути робоче місце його довірителя), то в цей день він був відсутній в м. Рівне понад чотири години. Так само позивач в цей же день був відсутній на виробничій базі в с. Великий Олексин Рівненського району Рівненської області понад чотири години. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили ту обставину, що 21.11.2016 р. позивач перебував у м. Рівне на офісі підприємства. Проте вони зазначили різні періоди такого перебування. Розбіжність у їхніх показаннях свідчить про необєктивність висвітлення подій, що відбувалися. А тому показання цих свідків суд не може покласти в основу твердження про те, що 21.11.2016 р. позивач перебував по вул. Буковинська, 7а, в м. Рівне з 10 до 15 години, а тому не міг вчинити прогул. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Як встановлено п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. З огляду на наведене вище а також беручи до уваги те, що 25 листопада 2016 року в день видачі наказу про звільнення [PERSON] написав пояснення і залишив місце роботи, не дочекавшись рішення керівника, позивачеві було направлено лист з повідомленням про звільнення з копією наказу, та запропоновано з'явитися на підприємство з метою отримання трудової книжки. Так як позивача було звільнено в точній відповідності до законодавства, то й підстави для задоволення його позову відсутні. Додатково суд звертає увагу на наступне. У заяві від 31 жовтня 2016 року позивач зазначив: «Прошу звільнити мене за власним бажанням з 31 жовтня 2016 року, дата (31.10.16р.), підпис», - у той час як відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших, поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Причин, які давали б працівнику право розірвати трудовий договір у строк, який просить працівник, позивачем у заяві зазначено не було, через що трудовий договір вже не міг бути розірваний з 31 жовтня 2016 року. Крім цього, він не міг він бути розірваний з 31 жовтня 2016 року ще й через те, що хоч і заява датована 31 жовтня 2016 року, проте вручена відповідачу від розписку 07 листопада 2016 року, тобто вісьмома днями пізніше від дати її написання. Про те, що відповідачем розглянута заява позивача від 31 жовтня 2016 року та прийнято рішення розірвати з ним трудовий договір на підставі ст. 38 КЗпП України 21 листопада 2016 року (з урахуванням двотижневого строку попередження роботодавця про звільнення працівника за власним бажанням), позивач повідомлявся листом відповідача від 16.11.2016 р. вих. № 07/1002, який згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вручений йому під розписку 22 листопада 2016 року. Представник позивача не обґрунтував, які були правові підстави у позивача не з'являтися на роботі до 21 листопада 2016 року, та чому з 31.10.2016 року до 21 листопада 2016 року позивач жодного разу не поцікавився у роботодавця про результати розгляду його заяви від 31 жовтня 2016 року, не поставив перед роботодавцем питання про видачу йому трудової книжки (якщо припускав, що мав бути звільнений за власним бажанням ще з 31 жовтня 2016 року). Робочий час на підприємстві встановлений з 08.00 до 17.00 на офісі (33027, м. Рівне, вул. Буковинська, 7а) [PERSON] пробув не довше 10.00, а тому підстав не з'являтися на робоче місце на протязі робочого дня (після 10.00 і до 17.00) на виробничу базу у с. Великий Олексин Рівненського району Рівненської області у [PERSON] не було. Представник позивача не зміг пояснити такий вчинок свого довірителя. З урахуванням того, що відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни, відповідач прийняв рішення звільнити [PERSON] за прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП України), вчинений ним 21 листопада 2016 року. Такі дії роботодавця повністю узгоджуються зі статтею 147 КЗпП України, відповідно до якої за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано звільнення. При цьому, роботодавцем повністю дотримано процедуру звільнення працівника за прогул: - виявлено відсутність працівника на робочому місці у робочий час, що підтверджується актом про відсутність на робочому місці від 21.11.2016 р. (додаток представника відповідача до первісних заперечень проти позову під № 9); - з'ясовано причини відсутності працівника на робочому місці, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON], зареєстрованими на підприємстві за вх. № 95 від 25.11.2016р. (додаток до первісних заперечень проти позову під № 13); - після з'ясування причин відсутності працівника на робочому місці 21.11.2016р. встановлено, що ці причини є неповажними та прийнято рішення звільнити його за прогул, що підтверджується наказом по підприємству від 25.11.2016р. № 734-к (наказ про звільнення додавався позивачем до позовної заяви); - на виконання п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, відповідно до якої якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, та з урахуванням того, що в день звільнення 25 листопада 2016 року [PERSON], не дочекавшись рішення керівника з приводу наданих ним письмових пояснень, залишив місце роботи - [PERSON] направлено поштове повідомлення про звільнення вих. № 07/1052 від 25 листопада 2016 року, з копією наказу про звільнення, та запропоновано з'явитися на підприємство для проведення розрахунку та отримання трудової книжки (додаток до первісних заперечень проти позову під № 14). Таким чином звільнення [PERSON] за прогул відбулося у суворій відповідності із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень (стаття 149 КЗпП України) та в межах строку притягнення до дисциплінарної відповідальності за прогул (стаття 148 КЗпП України). Поважність причин відсутності працівника на роботі в першу чергу оцінюється роботодавцем на свій розсуд. Проте працівник наділений правом оскаржити звільнення за прогул у суді (стаття 150 КЗпП України). Суд в цьому випадку перевіряє в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП; чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема: чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (п. 22 роз'яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів». Дані вимоги були виконані судом. Щодо тверджень представника позивача про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Суд вчергове наголошує, що позивач у своїй заяві від 31.10.2016 року не робив покликання на розірвання трудового договору саме на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, а зазначив про звільнення за власним бажанням. Такі твердження (про наявність підстав застосування частини 3 статті 38 КЗпП України) висловив представник позивача у заяві про уточнення позовних вимог та в судовому засіданні. Але це абсолютно різні підстави для припинення трудового договору. Позиція позивача про те, що він хотів звільнитися з роботи за власним бажанням і одночасно на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України - є взаємовиключною, що є очевидним фактом. Так, у ч. 1 ст. 38 КЗпП України мова йдеться про загальне звільнення за власним бажанням, з обов'язковим письмовим попередженням роботодавця про це за два тижні до запланованої дати звільнення. Крім цього, ч. 1 ст. 38 КЗпП України містить випадки, у яких можливе звільнення працівника за власним бажанням у строк, в який просить працівник, серед яких: неможливість продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин). У частині 3 ст. 38 КЗпП України мова йдеться про звільнення працівника у визначений ним строк за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Звідси випливає що у випадку, якщо працівник хоче розірвати трудовий договір у визначений ним строк за власним бажанням, то він у заяві про звільнення повинен вказати причину свого звільнення, оскільки день звільнення визначається самим працівником, а причина звільнення вважається поважною. В той же час, до такої заяви мають бути додані докази поважності причин звільнення у строк, в який просить працівник, оскільки ч. 1 ст. 38 КЗпП України дає гарантії не тільки для працівника, а й для роботодавця, який за відсутності підстав для розірвання трудового договору у строк, в який просить працівник, має бути письмово повідомлений про його звільнення за власним бажанням за два тижні. Причина працівника для звільнення за власним бажанням впливає і на його запис у трудовій книжці. Зокрема, відповідно до п. 2.26 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», при розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство передбачає надання певних пільг та переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад: «Звільнений за власним бажанням у зв'язку із зарахуванням до вищого навчального закладу, ст. 38 КЗпП України», або «Звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за інвалідністю, ст. 38 КЗпП України». Але і в одному випадку (якщо брати до уваги те, що працівник просив звільнити його з роботи за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України), і у другому випадку (якщо брати до уваги, що трудовий договір мав бути розірваний на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України) позивач [PERSON] 21 листопада 2016 року допустив прогул. Якщо у першому випадку (згідно первісної позовної заяви) [PERSON] вважав, що 31 жовтня 2016 року подав заяву про звільнення за власним бажанням і станом на 14 листопад 2016 року відпрацював два тижні, через що не було підстав виходити на роботу 15 листопада 2016 року, - то насправді останнім днем роботи [PERSON] згідно поданої ним заяви був день 21 листопада 2016 року, оскільки заяву [PERSON] про звільнення за власним бажанням підприємство отримало 07 листопада 2016 року, а не 31 жовтня 2016 року, як зазначає представник позивача. У другому випадку (згідно заяви про зміну та уточнення позовних вимог) [PERSON] зазначав про те, що вважав, що мав бути звільнений з 31 жовтня 2016 року. То в цьому разі позивач сам визнав, що продовжував працювати до 14 листопада 2016 року, а тому в силу ч. 2 ст. 38 КЗпП України були відсутні підстави для розірвання трудового договору. [PERSON] не вимагав розірвання трудового договору ні в період з 31 жовтня по 14 листопада 2016 року, ні 14 листопада 2016 року, коли прибув з відрядження і з'явився на підприємство надати звіт з відрядження, а тому 21 листопада 2016 року був його робочим днем. І хоча наступне не відноситься до предмета доказування, проте суд проаналізує надані сторонами пояснення з приводу відряджень. В абзаці 4 заяви про зміну та уточнення позовних вимог позивач вказує, що: «...зі сторони власника мало місце невиконання законодавства про працю...це зокрема, виражалося е порушеннях законодавства про перебування у відрядженні понад встановлений законом 30-ти денний термін...». Слід зазначити, що вимога законодавства про 30-ти денний термін відрядження стосується лише підприємств, установ, організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, і до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Екорембуд ЛТД», яке є юридичною особою приватного права, ніякого відношення не має. Зокрема, наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року № 59 затверджено «Інструкцію про службові відрядження в межах України», відповідно до якої службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (пункт 1 розділу І «Загальні положення»). В даній Інструкції не зазначається про те, що її вимоги поширюються на юридичних осіб приватного права. Мова йде лише про ті підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів. Згідно цієї Інструкції, строк відрядження визначається керівником або його заступником, але не може перевищувати 30 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 затверджено суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами, організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Аналогічно як і в Інструкції, ніде в постанові Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98 немає посилання на те, що її вимоги поширюються на юридичних осіб приватного права, а мова йде лише про ті підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів. В той же час, пунктом 6 даної постанови передбачено, що строк відрядження в межах України не може перевищувати 30 календарних днів. В той же час, абзацом 2 пункту 6 цієї ж постанови передбачено, що строк відрядження працівників, які направляються для виконання у межах України монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт, не повинен перевищувати строк будівництва об'єктів. ТОВ Фірма «Екорембуд ЛТД» - це підприємство, яке зареєстроване з 12.05.1994 року і вже більше 20 років займається будівництвом житлових і нежитлових будівель, має ліцензію на виконання даного виду робіт, а тому усі працівники ТОВ Фірма «Екорембуд ЛТД», які відбувають у відрядження, направляються для виконання монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт. Отже, в даному випадку вимога законодавства про граничний 30-денний строк відрядження не застосовується з трьох причин: - ТОВ Фірма «Екормбуд ЛТД» не є підприємством, яке повністю чи частково фінансується за рахунок бюджетних коштів, оскільки є юридичною особою приватного права; - ТОВ Фірма «Екормбуд ЛТД» є будівельною фірмою; - в будівництві строк відрядження працівників, які направляються для виконання у межах України монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт, не повинен перевищувати строк будівництва об'єктів і такий строк не обмежується 30-денним терміном. Питання про строки відрядження працівників ТОВ Фірма «Екормбуд ЛТД» не є предметом розгляду даної справи, оскільки в даному випадку має місце спір про законність звільнення працівника у звязку із вчиненням ним прогулу. За наведеного суд дійшов висновку про те, що заявлений позов є безпідставним. Відповідачем не були порушені права працівника. Працівник допустив грубе порушення трудового законодавства, за що був звільнений з роботи у визначеному КЗпП порядку. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, і в даному випадку вони покладаються на державу.

Outcome: dismissed