Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України дитини, яка не досягла повноліття без згоди та супроводу другого з батьків, в якому просив ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд за межі України його сина [PERSON], [INFO] разом з ним, [PERSON], без згоди та супроводу другого з батьків, а саме [PERSON], в усі країни світу без обмежень до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що з 06 жовтня 2007 року він одружився з відповідачкою по справі [PERSON] Від шлюбу 02 жовтня 2008 року у них народився син [PERSON]. Після народження дитини відповідачка почала зловживати алкогольними напоями, будь-якої уваги дитині вона не приділяла. На підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2012 року їх шлюб було розірвано, дитина залишилася проживати разом з ним. Після розірвання шлюбу з відповідачкою він створив нову сімю, та став співмешкати з іншою жінкою, з якою зараз проживає у її батьків в м. Дніпропетровську разом зі своїм сином. Відповідачка з його дозволу тимчасово проживає в його будинку в с. Старі Кодаки з його матір'ю. [PERSON] продовжує зловживати алкогольними напоями, не ночує вдома, участі в утриманні дитини не приймає, будь-якої уваги вихованню сина не надає, навіть не спілкується з ним. Син знаходиться на його повному матеріальному утриманні. Відповідачка умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню своєї рідної дитини, вона не турбується про її фізичний та духовний розвиток, її навчання та підготовку до самостійного життя. Придбавши туристичну путівку до Туреччини, поїхати з сином на відпочинок він не зміг, так як син неповнолітній і для переїзду його за кордон в іншу державу потрібна згода обох батьків, яка повинна бути нотаріально посвідчена, але такої згоди відповідачка не надала, а тому він звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позові. Відповідачка у судове засідання не зявилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку у відповідності до п. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, що також підтверджується листом (а.с.25-26), а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області у судове засідання не зявився. Вислухавши позивача, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, \~та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії 1-КИ № 196065 виданим Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 14 жовтня 2008 року (а.с.8). На підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9). \~ Відповідно до ст. 313 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231. Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України,батьки зобов'язані\~виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України, визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Так, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову матері дитини, яка є відповідачкою по справі, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дитини з України відсутні. Крім цього, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував нагальну необхідність виїзду дитини за межі України. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. В своєму позові позивач вказав, що на теперішній час має можливість в наступному році повезти свого сина на море в Туреччину, Болгарію або іншу країну для оздоровлення, окрім цього в батьків його співмешканки є можливість поїхати з дитиною взимку за кордон відпочити у горах, однак конкретне місце та час відпочинку позивач не зазначив. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Крім цього, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував нагальну необхідність виїзду дитини за межі України. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків: батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження необхідності надання дозволу зокрема на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини в супроводі батька, без згоди та супроводу матері, в яких було б зазначену країну, в яку дозволяється виїзд дитини і конкретний часовий проміжок перебування в іноземній державі, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері до досягнення дитинною повноліття. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , що повністю також узгоджується з правовою позицією, висловленою в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах з розгляду цивільних та кримінальних справ Вищого спеціалізованого суду України по справі № 6-33303ск15 від 16.03.2016 року. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача а підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed