Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Ізмаїльський РВ ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №51 від 23.01.2003 року, виданого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. У вказаному будинку зареєстрована відповідачка з 01.08.2017 року, яка приблизно з березня 2015 року не проживає за даною адресою, ніяких речей чи майна відповідачки у будинку немає. Місцезнаходження відповідачки позивачу не відоме. На підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.03.2015 року (справа №500/1360/15-ц) між сторонами було розірвано шлюб. Реєстрація відповідачки в належному позивачу будинку створює йому як власнику незручності, оскільки він обмежений в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своєю нерухомістю. З огляду на зазначене, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи була сповіщена належним чином через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області https://iz.od.court.gov.ua, про причину неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Ізмаїльського районного відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання сповіщений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Вислухавши позивача, його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України\~та\~ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16,\~386,\~391 ЦК України. Відповідно до ст.72\~ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 23.01.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Апреленко Р.І., [PERSON] є власником вказаного будинку (а.с.6 зворот 7). Відповідно до довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 23.07.2020 року та відомостей технічного паспорту на будинок (а.с.10-11) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за вказаною адресою (а.с.18). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.03.2015 року (справа №500/1360/15-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.8). Як встановлено вказаним рішенням суду, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.12.2002 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно довідки Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 14.03.2019 року №169 (а.с.9) [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але тривалий час не проживає за цією адресою. Як вбачається з пояснень свідка [PERSON] відповідачка не проживає за вказаною адресою. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 60\~СК України визначено, що майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 21.12.2002 року, позивач набув право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 23.01.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №51, тобто в період шлюбу з відповідачкою [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено, що підтверджується поясненнями позивача. Доказів того, що будинок [ADDRESS] належний на праві особистої власності позивачу суду надано не було. Отже, позивач не довів суду, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є його особистою власністю. Частинами першою, другою\~статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до\~статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що відповідачка не втратила право власності на вказаний житловий будинок, відповідно до статей\~319,\~321 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 року, справа № справа № 647/1683/15-ц (провадження № 61-4509св18). Відповідно до вимог ст.ст.\~12,\~13,\~78,\~81, 82 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Тому, суд приходить до висновку, щодо передчасності звернення до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаним житлом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був придбаний сторонами у справі під час шлюбу, та доказів належності даного будинку позивачу на праві особистої власності суду надано не було.

Outcome: dismissed