Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 08 липня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 18 липня 2019 року. Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28 лютого 2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 4 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п. п. 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. вказаного Договору, на підставі яких відповідач при його укладанні надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Оскільки [PERSON] уклавши з позивачем кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, систематично порушувала свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, то така станом на 31 травня 2018 року склала 114 012,29 грн., з яких: 4 029,27 грн. - заборгованість за кредитом; 109 983,02 грн. - заборгованість за відсотками за період з 28 лютого 2011 року по 29 січня 2018 року. Тому позивач просить позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Сідун О.С. подала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити повністю та зазначила, що доданий до позову Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною картою відповідач не підписувала, на вказаному доказі відсутній її підпис. Натомість в тексті позовної заяви є посилання на сайт ПАТ КБ «ПриватБанк», на якому начебто відображено тарифи банку, однак там містяться тарифи, що діють станом на сьогоднішній день та архівні тарифи з 01 квітня 2012 року, але відсутні ті, які діяли на час укладання договору № б/н від 28 лютого 2011 року. Крім того зазначає, що позивач у односторонньому порядку змінив умови договору, збільшивши процентну ставку на 13,2 %, однак не попередив про це відповідача не менше, ніж за 7 днів до введення таких змін, про що зазначено в Умовах та Правилах надання банківських послуг, які в той же час, вона своїм підписом не погоджувала. Так, кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка, а відтак на виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованого збільшення розміру процентної ставки із 30 % на 34, 8 % та в подальшому на 43,2 %, суду не надано, зокрема повідомлення про таке збільшення. Таким чином заявлена до стягнення сума відсотків у розмірі 109 983,29 грн. є явно в рази завищеною. У свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» подало відповідь на відзив, в якому посилається на те, що ним надано до суду копію анкети-заяви на двох сторінках від 28 лютого 2011 року, з якої чітко вбачається, що відповідач висловила згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчила, що згодна з тим, що зазначена заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг, вона ознайомлена та згодна з такими Умовами, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Також до матеріалів долучено Довідку про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписану відповідачем власноруч, з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5 % (30 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Крім того позивач зазначає, що з виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомати, здійснювала розрахунки через термінали у касах магазинів, а отже й отримала кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки, а крім того, частково сплачувала заборгованість за договором. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачувала заборгованість за договором, такий розрахунок відповідачем не спростовано, контррозрахунок не надано, судово-економічні експертизи у справі не призначалися. Щодо процентної ставки, то під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту у розмірі 2,5 % на місяць або 30 % на рік, після чого така була змінена, що підтверджується наказами банку. Підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з такою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по вже наявній кредитній заборгованості. Зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг, враховуючи, що повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено 15 серпня 2014 року, 15 березня 2018 року та на сьогоднішній день заяв про розірвання кредитного договору від відповідача банку не надходило. Що стосується строку позовної давності, то позивач зазначає, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів, оскільки в загальноприйнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко у грошових одиницях (ануїтет тощо). Відповідно за даним кредитним договором відкрито картковий рахунок, видано картку та встановлено на неї кредитний ліміт, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицьовій стороні (місяць, рік), і картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, а отже строком перевипущеної картки є останній день 11.2014 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 30 липня 2018 року - до спливу строку позовної давності, у зв`язку з чим обставини, на які відповідач посилається не відповідають дійсності, а строк позовної давності при зверненні до суду банком дотримано. На підставі вищенаведеного просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засідання представник відповідача - адвокат Сідун О.С. проти позову заперечила та підтримала попередньо подане нею клопотання про застосування строку позовної давності, з якого вбачається, що з виписки по картковому рахунку наданої позивачем, останній платіж на виконання умов кредитного договору відповідачем внесено 25 вересня 2014 року. Позивачем до позову долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг, згідно п. 1.1.7.3.1. строк позовної давності стосовно вимог банку з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, неустойки, пені, штрафів, видатків банку складає 50 років. Однак у свою чергу вони наполягають на застосуванні трирічного строку позовної давності, оскільки про застосування збільшеного строку відповідачу відомо не було, будь-яких документів з даного приводу відповідач не підписувала. Відтак передбачений законом строк позовної давності позивачем дотримано не було, оскільки останній платіж відповідач здійснила 25 вересня 2014 року, а банк звернувся до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 20 червня 2018 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Так, з виписки по картковому рахунку відповідача, доданої до матеріалів справи вбачається, що останній платіж на виконання умов кредитного договору відповідачем було внесено 25 вересня 2014 року. Кінцевим терміном повернення кредиту є дата останнього платежу за кредитом (згідно Заяви від 22 лютого 2011 року), що у свою чергу означає, що при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим і починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином строк позовної давності сплив 25 вересня 2014 року, а позивач звернувся до суду 20 червня 2018 року, тому просить застосувати до даного спору позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак при зверненні до суду з позовною заявою одночасно заявив клопотання, у якому просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Крім того подав відповідь на клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, у якому повторно зазначає обставини відповіді на відзив, а також посилається на те, що згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за договором, тому посилання відповідача на те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування не слід приймати до уваги. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 28 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання банківських послуг № б/н, за умовами якого позивач надав останній кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з подальшим збільшенням такого ліміту до 4 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а. с. 56) . З довідки АТ КБ «Приватбанк» від 12 грудня 2018 року № 30.1.0.0/2-20180801/109 вбачається, що клієнт [PERSON] згідно кредитного договору № б/н від 28 лютого 2011 року отримала картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня 11.2014 року (а. с. 163). Відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 31 травня 2018 року допустила перед банком заборгованість у розмірі 114 012,29 грн., з яких: 4 029,27 грн. - заборгованість за кредитом; 109 983,02 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (а. с. 6-8). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За приписами ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ч. 2 ст. 1050 цього Кодексу якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Що стосується доводів представника відповідача - адвоката Сідун О.С., викладених у клопотанні від 22 лютого 2019 року про застосування строку позовної давності, суд констатує таке. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 1 ст. 256 цього Кодексу визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 цього Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, яку в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, як було зазначено вище, відповідач [PERSON] згідно кредитного договору № б/н від 28 лютого 2011 року отримала картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня 11.2014 року. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 28 лютого 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] (станом на 31 травня 2018 року), останнє погашення за вказаним кредитним договором відповідачем здійснено 25 вересня 2014 року у розмірі 900 грн. (а. с. 7 зворот), а отже строк погашення за черговим платежем настав у жовтні 2014 року. Стаття 260 ЦК України встановлює, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Сплив позовної давності не припиняє зобов`язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 13 серпня 2018 року, а оскільки з моменту закінчення строку дії платіжної картки (листопад 2014 року), а також з моменту здійснення відповідачем останнього погашення чергового платежу у вересні 2014 року до звернення з позовом у даній справі, датованим 20 червня 2018 року та поданим до суду 13 серпня 2018 року пройшло більше трьох років, суд приходить до висновку, що позивач подав позовну заяву за межами трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, з пропущенням строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії). З роз`яснень наданих Пленумом Верховного суду України в абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Outcome: dismissed