Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], в якому прохала суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд до Російської Федерації малолітньої [PERSON], 2009 року народження, строком на три місяці і правом оформлення проїзних документів (т.1 а.с.2). Свої вимоги мотивувала тим, що батько дитини - [PERSON] безпідставно такого дозволу не надає. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року, відкрито провадження у справі за вказаним позовом (т.1а.с.19,67) У вересні 2016 року [PERSON] звернувся із позовною заявою до [PERSON], в якій прохав визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], 2009 року народження, разом із ним. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, ухиляється від виконання рішення суду по усунення наведених вище перешкод (т.1 а.с.111). Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 вересня 2016 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом [PERSON] (т.1а.с.155). Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року справи за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон і оформлення проїзних документів без згоди батька та за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини об'єднані в одному провадженні (т.1 а.с.156). В грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій прохала позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] (т.2а.с.2). 20 грудня 2016 року зазначений зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та із позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон (т.2а.с.73). 15 березня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із заявами про залишення без розгляду її позовів про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, оформлення проїзних документів без згоди батька та про позбавлення [PERSON] батьківських прав, які задоволено ухвалою суду від 16 березня 2017 року (т.2а.с.99,100,109). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягали на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, наполягаючи на його безпідставності. Представник відповідача - адвокат [PERSON] висловила аналогічну позицію та прохала у задоволенні позову відмовити. Представник органу опіки та піклування Малохатько М.В. позовні вимоги [PERSON] підтримала повністю та висловила позицію відповідного органу щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом із батьком. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження дитини (т.1 а.с.12). Згідно із свідоцтвом про зміну імені, [PERSON] змінила своє прізвище на «Зінченко», про що відділом РАЦС Комсомольського МУЮ складено відповідний актовий запис за №45 від 27.09.2010 року (т.1 а.с.11). Сторони у справі на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебувають. За рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 11.03.2016 року, зміненим ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26.05.2016 року, задоволені вимоги [PERSON] та встановлено графік систематичних побачень батька з дитиною: щотижня з 12 год. 00 хв. суботи до 20 год. 00 хв., крім часу, коли дитина хворіє; п'ять святкових днів на рік з 09 год. до 18 год. за попередньою домовленістю з матір'ю; час до 14 днів цілодобово на рік для спільного відпочинку та оздоровлення на період відпустки батька. Одночасно, [PERSON] встановлено необмежене спілкування з донькою особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою у час, коли дочка не задіяна в освітньому процесі; систематичні побачення у дні проведення батьківських свят та культурних заходів у закладах дошкільного виховання та загальноосвітніх закладах; при досягненні шкільного віку першу половину всіх канікул дитина проводитиме з батьком. Судом встановлено, що сторони у справі у зареєстрованому шлюбі не перебували, проживають окремо у м.Горішні Плавні, а малолітня [PERSON], 2009 року народження, з часу її народження, постійно мешкає разом із позивачем. Вказані обставини визнані сторонами, тому доказуванню не підлягають. З'ясувавши всі обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються нормами сімейного законодавства України. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, ім'ї. За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з вимогами ч.1 та 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав, виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи із змісту позову та наданих позивачем пояснень в ході розгляду справи, [PERSON] прохає визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] разом із ним, посилаючись на створення відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, ухилення [PERSON] від виконання наведеного вище судового рішення, а також на те, що він забезпечений ліпшими житловими умовами та має кращий фінансовий стан. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України). За нормою ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Проте, з огляду на закріплену ст.141 СК України рівність прав обох батьків щодо дитини, вказаний принцип, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити як надання певної переваги матері перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом із тим, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина перша, друга статті 161 СК України). Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] має на праві власності ? частку житлового будинку по [ADDRESS], в якому створені необхідні умови для виховання і розвитку дитини. Позивач має постійне місце роботи, де позитивно характеризується. (т.1 а.с.141-151). Відповідач [PERSON] проживає разом із донькою [PERSON] в квартирі [ADDRESS], в якій створені належні умови для розвитку, навчання та виховання дитини. Відповідач працює вихователем у дитячому навчальну закладі, за місцем роботи характеризується з позитивної сторони (т.1 а.с.220, т.2 а.с.136). За повідомленням управління охорони здоров'я Горішньоплавнівської міської ради від 26.09.2016 року (т.1 а.с.215, т.2 а.с.132), [PERSON] спостерігається лікарем педіатром за місцем проживання матері, перебуває на диспансерному обліку у лікарів педіатра та ендокринолога. На прийом до лікаря звертається [PERSON], якою рекомендації лікаря виконуються у повному обсязі. Згідно із наданою навчальним закладом інформацією про виконання сторонами у справі батьківських обов'язків [PERSON] навчається у СЗОШ І-ІІІ ступенів №5 імені Л.І.Бугаєвської, до школи дитину супроводжує мати, вона ж відвідує батьківські збори. Дитина забезпечена необхідним одягом відповідно до погодних умов та належним шкільним приладдям. За період навчання [PERSON], її успіхами постійно цікавилась мати. Батько, станом на момент надання інформації, відвідав школу лише один раз (т. 1 а.с.216,219, т.2 а.с.131). Виходячи із змісту роз'яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати (пункт 18). При вирішенні даного спору, з огляду на принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, думка малолітньої дитини [PERSON] була заслухана в ході судового розгляду, яка пояснила, що бажає проживати виключно з матір'ю. Відповідно до ст.19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини тощо (ч.6 ст.19 СК України). За наданим суду висновком, орган опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради, з урахуванням думки комісії з питань захисту прав дитини, вважає доцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом із батьком [PERSON] (т.1 а.с.210). Оцінивши зазначений висновок органу опіки та піклування в сукупності з дослідженими в судовому засідання доказами, суд дійшов висновку, що він є однобічним, необ'єктивним та поверховим. Так, в основу згаданого висновку покладено ту обставину, що державною виконавчою службою направлено до органу поліції подання від 31.08.2016 року про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду за позовом [PERSON] про визначення способу участі останнього у вихованні малолітньої дитини, із формальним посиланням на зміст ч.4 ст.159 СК України, яка передбачає можливість передачі дитини від особи, з якою вона проживає, до іншого з батьків, у разі ухилення цією особою від виконання рішення суду про вирішення спору щодо участі у вихованні дитини. Суд звертає увагу на те, що надаючи згаданий висновок, орган опіки та піклування, фактично намагається перебрати на себе функцію суду у вирішенні спору між батьками дитини щодо ухилення від виконання відповідного судового рішення, аналізуючи при цьому лише докази невиконання [PERSON] відповідного рішення та зовсім не враховуючи інтереси малолітньої дитини. Надані в судовому засіданні представником третьої особи пояснення щодо доцільності передачі позивачу малолітньої [PERSON], суд вважає емоційними, упередженими та такими, які базуються лише на тому, що відповідачка [PERSON] відмовилася співпрацювати та спілкуватися з представником комісій з питань захисту прав дитини. Висновок про ухилення [PERSON] від виконання рішення ґрунтується лише на припущеннях державного виконавця про те, що остання ігнорує виклики до державної виконавчої служби, безпідставно не виконує рішення суду (т.1а.с.136). З приєднаних до справи актів державного виконавця, складених починаючи з 30.07.2016 року по 24.08.2016 року, вбачається лише те, що у зазначений період часу державний виконавець декілька разів прибував до квартири за місцем проживання малолітньої [PERSON], проте вдома нікого не було. При цьому в зазначених актах не вказано час їх складення, що унеможливлює їх використання в якості допустимих доказів. Враховуючи, що висновком органу опіки та піклування не взято до уваги інтереси дитини, її вік, особисту прихильність та контактність, суд вважає за необхідне відійти від запропонованого ним способу розв'язання спору. Також, суд звертає увагу, що висновок було складено без отримання пояснень [PERSON] та без урахування думки дитини. 13 вересня 2016 року, звертаючись до суду із відповідною позовною заявою, [PERSON] вказував на те, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання рішення Комсомольського міського суду від 11 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року, які набрали чинності 26 травня 2016 року. Проте, як вбачається з пояснювальних записок до наданих представником позивача світлин, у період з 18 червня 2016 року по 20 липня 2016 року включно, тобто майже на протязі місяця, малолітня [PERSON] проживала у позивача [PERSON] без будь-яких перешкод з боку відповідача (т.2а.с.138-149). В судовому засіданні сторони визнали наведену вище обставину, тому вона не підлягаю доказуванню. З огляду на викладене, суд вважає хибними твердження [PERSON] про ухилення відповідачкою від виконання судового рішення. З пояснень [PERSON], які ніким не спростовано, вбачається, що останнім часом позивач [PERSON] втратив емоційний контакт із донькою, його поведінка сприяла тому, що [PERSON] стала боятися батька та відмовляється спілкуватися з ним, що підтверджується висновками психолога за результатами діагностики [PERSON] та малолітньої [PERSON] (т.2а.с.133,134). В судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував того, що малолітня [PERSON] відвідує загально освітню школу, гуртки вокалу і малювання, та визнав ту обставину, що в цих місцях він доньку не відвідує, не дивлячись на те, що будь-які перешкоди у цьому відсутні. Враховуючи встановлені судом обставини та малолітній вік дитини, вислухавши її думку, суд вважає, що на теперішній час зміна звичних для малолітньої [PERSON] умов життя та кола оточуючих близьких людей, за відсутності в матеріалах справи даних про наявність у позивача належного контакту з донькою та її прихильності до нього, не матиме для дитини позитивних наслідків для її розвитку та психоемоційного стану. Виходячи виключно із інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що розлучення малолітньої дитини з матір'ю потягне за собою докорінну зміну сталого життєвого устрою дитини, зміну місця проживання, побутових умов, оточення. Такі наслідки негативно вплинуть на психічний стан малолітньої дитини, яка потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних, яким вона довіряє та до яких відчуває особливу прив'язаність. Стосунки між донькою та матір'ю є доброзичливими, дитина любить матір та цілком довіряє їй. За висновком психологічного обстеження малолітньої [PERSON], який проведений практикуючим психологом у закладах освіти (т.2 а.с.59-64), дитина має емоційну прихильність до матері, виявляє до неї позитивне ставлення та потребує постійного довірчого спілкування з нею, що зумовлюється фізіологічним розвитком дитини та потребою отримання певних порад дорослої людини жіночої статі, якій дитина довіряє. Спілкування дитини з батьком та налагодження їх взаємовідносин має здійснюватись поступово, дитині потрібно врівноважити свій емоційний стан та почати довіряти батькові. Наданий суду висновок психолога за результатами діагностики [PERSON] від 17.02.2017 року (т.2 а.с.134-135), наведених обставин не спростував, та підтвердив близькі емоційні стосунки дитини з матір'ю. З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визначення місця проживання доньки разом із ним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed