Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

В листопаді 2011 року позивач [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом до відповідачів. У позові посилався на те, що з 01 лютого 2001 року по 23 квітня 2018 року перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . В період шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.2005 року придбано об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] загальною площею 34,60 кв.м., житловою площею 26,50 кв.м. При придбанні вказаної квартири ним надавалася згода нотаріусу на її придбання. У жовтні 2019 року йому стало відомо, що відповідачка [PERSON] без його згоди подарувала вказану квартиру відповідачу [PERSON] , чим порушила його право спільної сумісної власності на дану квартиру. Підставою для вчинення правочину (договору дарування) приватним нотаріусом Макеєвою Н.В. стало рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10.12.2018 року та постанова Чернівецького апеляційного суду від 05.03.2019 року у справі, де предметом позову був поділ спільного майна подружжя та у задоволенні якого йому було відмовлено. Вважає, що оскільки відповідачка [PERSON] уклала спірний правочин без його згоди, порушивши тим самим його право власності на частку у спільному майні, вказаний договір дарування від 14.09.2019 року слід визнати недійсним, скасувавши при цьому запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру. Просив позов задовольнити та ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 14.09.2019 року слід визнати недійсним, скасувавши при цьому запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру. 09 грудня 2019 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовні вимоги позивача. У своєму відзиві відповідачка зазначила, що позов не визнає та повністю заперечує обставини, викладені у позові. Зазначила, що квартира, яка була відчужена нею на підставі оспорюваного правочину, хоча й була придбана в шлюбі з позивачем, не була спільним майном подружжя, а належала лише їй, так як придбавалася за кошти її батьків. Вказані обставини були встановлені рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10.12.2018 року, яке набрало законної сили. Таким чином, на момент укладення спірного договору дарування, квартира [ADDRESS] належала їй на праві особистої приватної власності, а тому вона була вправі розпоряджатися зазначеним майном на власний розсуд. Вважає, що позивачем не надано доказів того, що договір дарування від 14.09.2019 року укладено з порушенням вимог закону та вказаний правочин порушує права позивача як співвласника квартири [ADDRESS] . Просила у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Максимчук А.В. підтримала позовні вимоги та обставини, викладені у позові. Просила позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Кравчук Д.В. під час розгляду справи позов не визнали, підтримавши пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву. Вважають, що на час вчинення правочину, були всі законні підстави для укладення правочину. Просили у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Макеєва Н.В. під час розгляду справи пояснила, що у вересні 2019 року до неї звернулася [PERSON] з наміром укласти договір дарування квартири. Під час укладення оспорюваного правочину, а саме договору дарування від 14.09.2019 року, нею були перевірені всі необхідні для посвідчення договору дарування документи. Поряд із цим вона перевірила й факт, чи не перебуває майно у спільній сумісній власності. Однак на спростування цієї обставини відповідачка надала копії рішень судів, якими встановлено, що квартира [ADDRESS] хоча й була придбана у шлюбі сторін, не належить до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, пересвідчившись у тому, що майно належить [PERSON] та вона має право на розпорядження цим майном, нею було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] . Розгляд справи відбувався у відсутність позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , які до суду не з`явилися, незважаючи на те, що належним чином повідомлялися судом про дату, місце та час розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенні, виходячи з наступного: Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 01.02.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними був розірваний за рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.04.2018 року (а.с.6-7). 24 березня 2005 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. за реєстровим №3118, відповідачкою [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] загальною площею 34,60 кв.м, житловою площею 26,50 кв.м, яка складається з двох житлових кімнат. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с.8-9). Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10.12.2018 року, яке залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 05.03.2019 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про поділ майна подружжя. Вказаним рішенням встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана за кошти батьків [PERSON] , а тому, не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя (а.с.12-18). У зв`язку із цим, відповідачкою [PERSON] 14.09.2019 року укладено договір дарування, за умовами якого вона подарувала квартиру [ADDRESS] своєму синові [PERSON] (а.с.16-17). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України). Як пояснила в судовому засіданні відповідачка [PERSON] , рішення про укладення договору дарування вона прийняла після того, як за рішенням суду було встановлено, що квартира [ADDRESS] не належить до спільної сумісної власності подружжя. Втім, суд не може погодитися з таким твердженням відповідачки, адже наведеними вище рішеннями судів лише встановлено той факт, що квартира [ADDRESS] не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , оскільки придбана батьками [PERSON] . Поряд із цим, судами не визнавалося за [PERSON] права особистої приватної власності на зазначене вище нерухоме майно, а тому, суд вважає укладення договору дарування відповідачкою передчасним. Постановою Верховного Суду від 12.02.2020 року рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10 грудня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 березня 2019 року скасовано; квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та за кожним із подружжя визнано право власності на Ѕ частину вказаного житла. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У той же час ст.65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як було встановлено судом, договір дарування квартири [ADDRESS] від 14.09.2019 року був укладений відповідачкою [PERSON] без згоди позивача [PERSON] , у зв`язку із чим, вказаний правочин, на думку суду, слід визнати недійсним. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . До такого висновку суд приходить, виходячи з тих підстав, що позивачем не залучено до участі у справі відповідачем Реєстраційну службу, до компетенції якої входить здійснення відповідних записів (їх скасування) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати на сплату суд оводового збору та витрат на правову допомогу, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial