Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

В лютому 2020 року позивач - сільськогосподарський виробничий кооператив «Лабунський» (далі - CВК «Лабунський») звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 1,8285 га, що знаходиться на території Микулинської сільської ради Полонського району Хмельницької області, кадастровий номер 6823684500:02:001:0007, укладений 28.09.2017 року між фермерським господарством «АГРАРНИК-К» (далі - ФГ «АГРАРНИК-К») та [PERSON] , скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень індексний номер 37365414 від 02.10.2017 року, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Позов мотивовано тим, що 02.01.2009 року між СВК «Лабунський» та власником [PERSON] було укладено договір оренди, згідно якого остання передала для СВК «Лабунський» в оренду вищевказану земельну ділянку строком на 10 років, який обчислюється з моменту державної реєстрації договору, котра була здійснена 30.12.2010 року, який був зареєстрований в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у Полонському районному відділі КРФ ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 041075900086. [INFO] [PERSON] померла, вказану земельну ділянку успадкувала її донька [PERSON] . В грудні 2019 року позивачу стало відомо, що 02.10.2017 року відповідачі [PERSON] та ФГ «АГРАРНИК-К», в порушення діючого законодавства, уклали між собою договір оренди спірної земельної ділянки, приховавши від державного реєстратора відомості про існування вже зареєстрованого договору оренди землі від 02.01.2009 року, тим самим порушили законне право CВК «Лабунський» на володіння та користування орендованою земельною ділянкою, а тому посилаючись на положення ст.ст.203, 215 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений між відповідачами 02.10.2017 року. Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та постановлено справу розглядати без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачам було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідачі у встановлений строк відзив на позовну заяву не подали. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до наступного висновку. Встановлено, що для [PERSON] за життя належала земельна ділянка площею 1,8285 га, що знаходиться на території Микулинської сільської ради Полонського району Хмельницької області, кадастровий номер 6823684500:02:001:0007, про що свідчать дані Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №010793 (а.с.6). Після смерті [PERSON] вказану ділянку успадкувала [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.7). 29.09.2017 року між [PERSON] та ФГ «АГРАРНИК-К» було укладено договір оренди, згідно якого [PERSON] передала для Товариства в оренду вищевказану земельну ділянку, що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно строком на 10 років. (а.с.11, зворот). Відповідно до пункту 8 типового договору, договір оренди земельної ділянки укладено на десять років та Орендар має переважне право на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк. Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до вимог ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». За положеннями статей 17, 18, 20 Закону «Про оренду землі» в редакції, що діяла на час укладення договору оренди земельної ділянки від 02.01.2009 року, передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та з цього моменту набирає чинності. Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін (ст. 30 Закону «Про оренду землі» та ст. 651 ЦК України). Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається (ч. 1 ст. 654 ЦК України). У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч.1 ст. 653 ЦК України). На підставі наведених норм суд приходить до наступних висновків. Укладення договору оренди земельної ділянки 02.01.2009 року між [PERSON] та СВК «Лабунський» відбулось у відповідності до вимог вищенаведених статей Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», а тому вважається, що вказаний договір оренди земельної ділянки набув чинності 30.12.2010 року (день державної реєстрації), а строк його дії становив в цілому 10 років. Таким чином, строк дії договору оренди земельної ділянки від 02.01.2009 року закінчувався 30.12.2020 року, а тому [PERSON] , уклавши 02.10.2017 року договір оренди спірної земельної ділянки з ФГ «АГРАРНИК-К», порушив право користування спірною земельною ділянкою СВК «Лабунський». Відповідно до ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зобов`язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до п. 8-1 ч. 2 ст. 9 цього Закону під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема, щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки. Отже, одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам цього Закону, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Одна і та ж сама земельна ділянка не може бути одночасно об`єктом оренди двох договорів оренди землі, укладених з різними орендарями. У зв`язку з наведеним, наявні підстави для визнання договору оренди земельної ділянки, укладеного 02.10.2017 року між [PERSON] та ФГ «АГРАРНИК-К» недійсним на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з обох відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі по 2102 грн.

Outcome: approved