Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області №151 від 05.02.2001 р. йому надано у власність земельну ділянку площею 0,14 га в с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, цільове призначення: для будівництва житлового будинку та господарських будівель. На вказану земельну ділянку приватним підприємством «Фірма «Лімб» виготовлено технічну документацію із землеустрою, надано кадастровий номер [NUMBER], після чого позивач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02.06.2006 р. На цій земельній ділянці розпочав будівництво будинку та господарських будівель. В ході будівельних робіт, що проводилися у вересні 2014 р., у позивача виник сумнів в тому, що фактичні межі земельної ділянки є меншими від зазначених у Державному акті на право власності на земельну ділянку за рахунок захоплення її частини суміжними землекористувачами [PERSON] та [PERSON], кожний з яких на захопленій частині ділянки позивача встановив огорожу. Дана обставина підтверджена у виконаному ТОВ «Фірма-Рівнеприватзем» технічному звіті від 07.10.2014 року, в якому, зокрема, зазначено: «в результаті проведеного кадастрового знімання земельної ділянки виявлено невідповідність фактичного розташування меж земельної ділянки (в натурі) з координатами (межами, зареєстрованими в базі Державного земельного кадастру згідно розробленої технічної документації ПП Фірма «Лімб». При встановленні меж земельної ділянки відповідно до протоколу встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості від 26 05 2006 р., який був складений ППФ «Лімб») межі земельної ділянки проходи по суходолу, а на даний час встановлена огорожа. Виходячи з наведеного розбіжність наочно представлена на плані кадастрового знімання земельної ділянки та суміжних землекористувань». З урахуванням матеріалів кадастрового знімання земельної ділянки за вирішенням спору позивач звернувся до Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, яка надіслала поштою протокол узгоджувальної комісії від 22.10.2014 р. Зі змісту вказаного протоколу узгоджувальної комісії вбачається, що при обстеженні меж земельної ділянки позивача встановлено неспівпадання фактичних її меж із зареєстрованими, при цьому розміри земельної ділянки позивача є меншими від зазначених у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], а розміри земельних ділянок двох суміжних землевласників [PERSON] і [PERSON] відповідають розмірам, зазначеним в правовстановлюючих документах. За результатами обстеження узгоджувальна комісія вирішила рекомендувати звернутися до суду з метою вирішення даного земельного спору. За викладених обставин позивач вважає, що суміжні землекористувачі [PERSON] та [PERSON] порушили право позивача на користування земельною ділянкою шляхом її самовільного зайняття та встановлення на ній огорож. Згідно ст.391 Цивільного кодексу України (ЦК) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.«г» та «е» ч.1 ст.1 Земельного кодексу України (ЗК) власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства. Як встановлено ч.2 ст.90 ЗК порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Частиною 2 ст.152 ЗК визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Протиправними діями відповідачів позивачеві була завдана майнова шкода в сумі 2 200 грн., які він змушений був сплатити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фірма-Рівнеприватзем» за виконання кадастрового знімання своєї земельної ділянки з метою захисту свого порушеного права. Згідно ч.1 ст.1190 ЦК особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Таким чином відповідачі в результаті власних неправомірних дій повинні солідарно відповідати за завдану позивачеві майнову шкоду. Також позивач сплатив 4000 грн. за отримання правової допомоги. Зважаючи на наведене позивач просить суд постановити рішення, яким зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні позивачеві земельною ділянкою з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,14 га, розташованою в с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, шляхом її звільнення та знесення встановленої на ній огорожі; стягнути, солідарно, з відповідачів 2200 грн. за завдану майнову шкоду, та судові витрати (сплата судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн. В подальшому (редакція заяви від 22.10.2015 року) позивач виклав прохальну частину позовних вимог наступним чином: зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні позивачеві земельною ділянкою за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,14 га, розташованою в с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, шляхом звільнення її частини чотирикутної форми в плані, геометричними розмірами по периметру в метрах: 40,98-1,66-41,15-1,98 площею 75,0 квадратних метрів та знесення встановленої на ній бетонної огорожі; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні позивачеві земельною ділянкою за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,14 га, розташованою в с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, шляхом звільнення її частини трикутної форми в плані з розмірами сторін в метрах: 33,15-33,27-1,63 площею 27,0 квадратних метрів, та знесення встановлених на ній бетонного паркану і металевої сітки; стягнути, солідарно, з відповідачів: 2 200 грн. за завдану майнову шкоду, та судові витрати (сплата судового збору та витрати на правову допомогу, за проведення експертизи) в сумі 4 000 грн. та 2 500 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з урахуванням прохальної частини в редакції від 22.10.2015 року, та пояснив про обставини, що описані вище. Ще раз наголосив, що про порушення своїх прав позивач дізнався в 2014 році, після чого звернувся з позовом до суду. В 2008 році розміри земельної ділянки позивача відповідали тим, що зазначені в Державному акті на право власності на земельну ділянку. Відповідачі в судове засідання не з'явилися. Згідно до поданих заяв, просять справу розглядати без їх участі, позов не визнають. Відповідач [PERSON] подав заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав. Пояснив суду, що його довіритель не порушував прав позивача. Оскільки відповідачі приватизували земельні ділянки раніше, ніж позивач, і при цьому були узгоджені межі з суміжними землекористувачами, то відповідачі не можуть порушувати права позивача. Очевидно, що фактичний розмір земельної ділянки позивача на час отримання правовстановлюючих документів був меншим за розміри, що зазначені в них. А тому позивач хибно вважає, що саме відповідачі порушили його права. Окрім того додав, що будівельні роботи проводилися ще в 2008 році, і вже тоді позивач висловлювався з приводу порушення його прав. Сторони намагалися добровільно врегулювати спір, але згода не була досягнута. Отже, зважаючи на ту обставину, що при отриманні Державного акта на право власності на земельну ділянку (травень 2006 року) позивач міг виявити невідповідність між розмірами земельної ділянки, що йому виділялася із фактичними розмірами земельної ділянки, що була відведена на місцевості; що ще в 2008 році позивач висловлював претензії з приводу порушення прав землекористувача, а до суду звернувся в грудні 2014 року, то позивачем пропущені строки звернення до суду (три роки), які встановлені ЦК України з метою захисту прав. Зважаючи на це просить суд відмовити в задоволенні позову. Також зазначає, що його довіритель не спричиняв позивачеві ніякої майнової шкоди. Оскільки позивач добровільно замовив обстеження власної земельної ділянки, то в даному випадку відповідачі не зобов'язані відшкодовувати йому понесені витрати з оплати послуг ТОВ «Фірма-Рівнеприватзем». Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, вважає вимоги [PERSON] до [PERSON] безпідставними і такими, що не ґрунтуються на законі, а тому до задоволення не підлягають. Також усно заявив про пропущені позивачем строки звернення до суду за захистом порушеного права. Пояснив суду, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Право власності на вказану земельну ділянку було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 1 листопада 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], та зареєстрованим в реєстрі за № 5176. В свою чергу, [PERSON] володів земельною ділянкою на підставі договору дарування від 08.12.2003 року № 5363. Вказана земельна ділянка зі сторони від точки А до точки Б межує з земельною ділянкою позивача, а зі сторони від точки Г до точки В - з земельною ділянкою [PERSON] Межа земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] (від Г до В) була встановлена по фактичному використанню земельної ділянки [PERSON], по встановленій ній огорожі, яка була збудована [PERSON] ще в 1980-их роках, задовго до приватизації земельних ділянок. Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого [PERSON], площа земельної ділянки складає 0,10 га, хоча по фактичним розмірам площа земельної ділянки є меншою, та становить 0,0999 га. Згідно зазначеного Державного акта ширина земельної ділянки по межі від А до Г складає 25,02 м, а по фактичних розмірах - лише 24,89 м. Ширина земельної ділянки від Б до В згідно Державного акта складає 25,02 м, а по фактичних розмірах - 24,66 м. Тобто, як вбачається з наведеного, можна стверджувати про порушення прав [PERSON], оскільки площа земельної ділянки, що відображена в Державному акті на право власності на земельну ділянку, не відповідає фактичним розмірам земельної ділянки в натурі (на місцевості). Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Розгляд справи був проведений з урахуванням прохальної частини позовної заяви в редакції від 22.10.2015 року, як про це просив представник позивача. Як встановлено в судовому засіданні, сторони є сумісними землекористувачами. Земельна ділянка [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER]) була сформована в 2003 році. Земельна ділянка [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER]) була сформована у травні 2006 року. Земельна ділянка позивача [PERSON] (кадастровий номер [NUMBER]) була сформована у червні 2006 року. Відповідно до висновків судової інженерно-технічної експертизи № 51211/3_ЮШ від 09.08.2016 року, порушення меж та накладення меж земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки відсутнє. А розміри земельних ділянок по фактичному використанню не відповідають даним правовстановлюючих документів: -ділянка [PERSON] по фактичному використанню становить 1295 квадратних метра, а згідно до правовстановлюючих документів - 1400 квадратних метра; -ділянка [PERSON] по фактичному використанню становить 1103 квадратних метра, а згідно до правовстановлюючих документів - 1000 квадратних метра; -ділянка [PERSON] по фактичному використанню становить 1021 квадратних метра, а згідно до правовстановлюючих документів - 1000 квадратних метра. Різниця між фактичними даними та даними реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі зумовлена специфікою такої реєстрації, що виключає можливість реєстрації ділянок з розривами чи накладками. Враховуючи хронологію формування ділянок експерт дійшов висновку, що земельна ділянка позивача була зареєстрована з врахуванням реєстрації суміжників без прив'язки до фактичних даних. Отже, при оформленні технічної документації та реєстрації земельної ділянки позивач не переконався в тому, що її розмір не складає 0,14 га, як зазначено в правовстановлюючих документах, а фактично є меншим. Як пояснили представники відповідачів, між сторонами виникали суперечки з приводу суміжного землекористування ще з 2008 року. Представник позивача не спростував і не підтвердив дану інформацію. За нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України). Згідно ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов'язок з доказування покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Отже, представник позивача не довів суду, що про порушення прав позивача не було останнім заявлено перед відповідачами ще в 2008 році; і що в 2006 році позивач з об'єктивних причин не міг дізнатися про порушення своїх прав, адже представники відповідачів наголошували, що ще в 2006 році земельна ділянка позивача фактично була меншою за розмірами, ніж зазначено в Державному акті на право власності на землю. Суд вважає, що при отриманні Державного акта на право власності на землю позивач міг провести обміри земельної ділянки та виявити (дізнатися) про порушення своїх прав. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позивач звернувся до суду з даним позовом 26.12.2014 року, тобто більш як через вісім років з часу, коли міг дізнатися; та більш як через п'ять років як дізнався про порушення свого права. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За таких обставин позивачем пропущено строк, протягом якого особа може, звернувшись до суду з позовом, захистити свої права та законні інтереси. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] та представники відповідачів заявили про застосування строків позовної давності, подавши про це заяву. За таких обставин,

Outcome: dismissed