Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

в липні 2019 року адвокат Макєєв Олександр Володимирович, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Добропільська міська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року позивачка [PERSON] придбала у гр. [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в якому залишився зареєстрований син [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , з яким позивачка навіть не знайома. Позивачці тільки відомо, що у 2017 році [PERSON] виїхав зі спірного будинку в невідомому напрямку. Враховуючи, що [PERSON] є сторонньою особою для [PERSON] , просить суд визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивачка [PERSON] та представник позивачки адвокат Макєєв О.В. в відкрите судове засідання не з`явились, від останнього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивачки. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області http://dpm.dn.court.gov.ua, доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи Добропільської міської ради в відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що будинок [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу житлового будинку від 24 липня 2019 року (а.с.6) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7). Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується його копією паспорта (а.с.9), довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області № 16-19/778 від 31.07.2019 року (а.с.27) та копією домової книги (а.с.13-19). Згідно довідки відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області № 16-19/778 від 31.07.2019 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 23 листопада 2013 року (а.с.27). Із долученої до матеріалів справи довідки голови квартального комітету від 17 липня 2019 року, вбачається, що [PERSON] , який є сином [PERSON] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте з 2017 року за вищезазначеною адресою не проживає (а.с.12). Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Як вбачається зі змісту зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, у тому числі члени сім`ї власника, які постійно проживають з ним, ведуть спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16). Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Таким чином, судом встановлено, що відповідач зареєстрований в спірному будинку, не є членом сім`ї позивачки та більше одного року без поважних причин в зазначеному будинку не проживає. Іншої домовленості між відповідачем та позивачем щодо користування житлом судом не встановлено. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що є усі правові підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved