Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

В липні 2013 року позивач [PERSON] звернулась до суд з позовом до Слов'янської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права власності на 41/100 частин житлового будинку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що на підставі рішення народного суду м. Слов'янська від 17 липня 1987 року були визначені ідеальні долі домоволодіння [ADDRESS] про право загальної власності співвласників. Так за зазначеним рішенням суду вона є власником 5/25 частини домоволодіння. [PERSON] належала 5/25 частини домоволодіння; [PERSON] та [PERSON] 7/25 частини домоволодіння. Після смерті [PERSON], яка померла 1987 року, 7/100 частини домобудівні стали належати [PERSON], а 21/100 частини - [PERSON]. Інші 8/25 частини домобудівні зараз належать [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла, ніяких спадкоємців після смерті не було, у зв'язку з чим вона стала користуватись цим майном, здійснювати капітальний ремонт, обробляти земельну ділянку, яким користується до теперішнього часу. [INFO] помер [PERSON], спадкоємців після смерті не було, у зв'язку з чим вона стала користуватися цим майном, здійснювати капітальний ремонт, обробляти земельну ділянку. Тому просила суд з урахуванням уточнення позовних вимог визнати за нею право власності на 41/100 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], в тому числі на 21/100 частини домоволодіння [ADDRESS], вартістю 27 511,05 грн., після померлого [PERSON] та на 5/25 частини домоволодіння [ADDRESS], вартістю 26 201,00 грн. після померлої [PERSON] Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 13 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] до Слов'янської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права власності на 41/100 частин житлового будинку задоволено. Визнано за [PERSON] право власності, за набувальною давністю, на 41/100 частини домобудівлі розташованої за адресою: [ADDRESS], а саме на 21/100 частини домобудівлі [ADDRESS] після смерті [PERSON] та на 5/25 частини домобудівлі [ADDRESS] після смерті [PERSON] Не погодившись з таким рішенням [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначив, що він не був залучений судом до участі у справі, в той час як він з 1996 року проживає у спірному домоволодінні та користується нерухомими майном, що підтверджено рішенням суду про стягнення з нього заборгованості по сплаті за отримані послуги електропостачання за адресою спірного домоволодіння. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] та його представник [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги (а.с. 142-145), підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити. В судове засідання апеляційного суду представник Слов'янської міської ради не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином листом і телефонограмою №1721, зареєстрованою у відповідному порядку від 06 березня 2014 року (а.с.140), що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 305 ЦПК України. Заслухавши доповідача, сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач [PERSON] правомірно за набувальною давністю заволоділа частками житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. З таким висновком суду в оскаржуваній його частині не можна погодитися. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині зазначеним вимогам закону не відповідає. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Судом першої інстанції встановлено, що рішенням народного суду м. Слов'янська від 17 липня 1987 року були виділені ідеальні долі домоволодіння [ADDRESS] про право загальної власності співвласників. Так за зазначеним рішенням суду позивачка [PERSON] є співвласником 5/25 частини домоволодіння; [PERSON] є співвласником 5/25 частини домоволодіння; [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 7/25 частини домоволодіння. Після смерті [PERSON], яка померла 1987 року, 7/100 частини домобудівні стали належати [PERSON], а 21/100 частини - [PERSON]. Інші 8/25 частин домобудівлі на теперішній час належать [PERSON] [PERSON], та [PERSON] не перереєстрували належні їм частки після зміни часток відповідно до рішення народного суду м. Слов'янська від 17 червня 1987 року №2-1052-87. Дані обставини підтверджуються довідкою Кп «БТІ м. Слов'янська» №340-3/0.45/01 від 25 лютого 2013 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00011111912 від 25 вересня 2012 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00012583329 від 12 серпня 2013 року. З довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №8228927 від 20 серпня 2013 року вбачається, що право власності на житловий будинок [ADDRESS], зареєстровано на частину за [PERSON] та за [PERSON], за [PERSON] на 7/100 частин, за [PERSON] на 21/100 частку та за [PERSON] на 8/25 частки, інших власників не має. До осіб, які повинні були брати участь у справі, цивільне процесуальне законодавство відносить потенційних позивачів, відповідачів, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору. Як вбачається з матеріалів, доданих до апеляційної скарги, особи, які фактично користуються спірним домоволодінням, не брали участь у даній справі, а саме [PERSON] Більш того, свої вимоги позивачка обґрунтували тим, що в 1993-1995 роках після смерті власників спірного нерухомого майна, вона стала володіти 41/100 частиною спірного домоволодіння, розташованої за адресою [ADDRESS]. Але, ст.. 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Більш того, відповідно до частин 1 та 3 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом, а якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно через п'ять років з часу спливу позовної давності. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Напроти [PERSON] відповідно до довідки комітету мікрорайону Залізничний № 1 м. Слов'янська з 1996 року проживає [ADDRESS] та згідно рішення Слов'янського міськрайонного суду від 16 липня 2013 року з [PERSON] стягнуто, як з наймача цього будинку, вартість електроенергії, не облікованої внаслідок порушення правил користування електроенергією в сумі 8 035,15 грн. (а.с. 120-122). Судом першої інстанції порушено норми матеріального права щодо визнання права власності за набувальною давністю, оскільки ознаки добросовісності та безперервного володіння нерухомим майном не встановлені. Більш того, суд вирішив питання про права та обов'язки не залучених осіб - фактичних користувачів спірного нерухомого майна, а саме 21/100 частини 41/100 частиною спірного домоволодіння, розташованої за адресою [ADDRESS]. За таких обставин рішення не може залишатись в силі. При визначенні процесуального положення сторін та ухваленні рішення судом не з'ясовано належним чином зміст і характер правовідносин, що виникли, і не враховано, що цивільні процесуальні правовідносини можуть виникнути тільки між носіями цивільних процесуальних прав і обов'язків у цивільному процесі, сторонами в якому є особи (позивачі, відповідачі), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення судом (ст. 30 ЦПК). Позивачем є особа, на захист суб'єктивних прав і оспорюваних інтересів якої розпочинається цивільний процес, а відповідачем - особа, яка на заяву позивача притягається до відповідальності. Частина 1 ст. 33 ЦПК України не передбачає право суду самостійно залучити до участі у справі співвідповідача, навіть у випадку обов'язкової пасивної співучасті, якщо позивач не заявить такого клопотання. Апеляційний суд при перегляді рішення також не має права на залучення цієї особи до участі у справі. За таких обставин судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Outcome: dismissed