Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

В липні 2021 року заявниця звернулася до суду з заявою про оголошення [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що її батьки [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб у 1985 році. Проте, вона разом зі своєю мамою підтримували добрі стосунки з бабусею зі сторони батька, [PERSON] , доглядали її до смерті. В квітні 2020 року її бабуся померла. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частину якої вона заповіла її матері. Після прийняття спадщини від померлої, мати заявниці в особових речах померлої знайшла чернетки листів про пошуки свого сина [PERSON] , [INFO] , тобто батька заявниці. В березні 2002 року її батько поїхав на заробітки до Російської Федерації, з цього часу у них немає відомостей про його місце знаходження. Оголошення [PERSON] померлим необхідно заявниці для захисту його майнових прав, а саме встановлення опіки над 1/2 частиною спадкової квартири за адресою: [ADDRESS] . Заявниця в судове засідання не з`явилася, її інтереси за довіреністю представляла Молодцова О.О., яка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала, просила суд повністю відмовити в їх задоволенні. Вислухавши всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні заяви необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справу, зокрема про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що заявниця по справі [PERSON] народилася [INFO] , є уродженкою м.Дзержинська Донецької області. Відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 8) батьками заявниці по справі є [PERSON] та [PERSON] . Із повідомленої інформації, яка ніким і нічим не спростована, батьки заявниці по справі в 1985 році розірвали шлюб. Однак, заявниця по справі разом зі своєю матір`ю підтримували добрі стосунки з бабусею зі сторони батька, [PERSON] , доглядали її до смерті. Відповідно до свідоцтва про смерть бабуся заявниці по справі [PERSON] померла [INFO] (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , яка останній належала на праві приватної власності, що є у спільній частковій власності з її сином [PERSON] , тобто батьком заявниці по справі (а.с. 12). Відповідно до заповіту від 11.05.2016 року бабуся заявниці по справі все своє майно заповіла матері заявниці по справі, а саме [PERSON] (а.с. 11). Проте, що батько заявниці по справі [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] понад 18 років, підтверджено актом про фактичне не проживання особи від 28.07.2021 року (а.с. 17). Метою, для якої необхідно визнати [PERSON] померлим, заявниця по справі зазначає необхідність встановлення опіки над належним йому майном, а саме над Ѕ часткою квартири [ADDRESS] , що є у спільній частковій власності з її матір`ю [PERSON] , та яка перебуває у користуванні її сім`ї. З огляду на це, суд зазначає наступне. Стаття 47 ЦК України передбачає, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Так, за положеннями ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Отже, за змістом зазначених норм підставами визнання особи такою, що померла є: якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років; якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку протягом шести місяців; за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру протягом одного місяця. Відповідно до змісту зазначеної норми кожна з цих підстав є самостійною для визнання особи такою, що померла і в залежності від підстав визнання особи, такою що померла визначається строк протягом якого мають бути відсутні відомості про особу у місті її постійного проживання. Виняток встановлений у частині другій статті 46 ЦК України, де зазначено, що \~фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи. У відповідності до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина. За приписами частини четвертої статті 46 ЦК України порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно ч.1 ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст ч. 1 ст. 46 ЦК України. До таких висновків щодо застосування статей 46, 47 ЦК України дійшов Верховний Суд, виклавши їх у постановах, зокрема від 06.11.2019 року у справі №226/3053/18, від 30.05.2019 року у справі №359/4864/17 та інших постановах, які відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника заявниці про те, що [PERSON] підлягає оголошенню померлим з підстав його відсутності за місцем постійного проживання понад 18 років, що звільняє її як представника доводити наявність обставин, що загрожували його смерті або дають підставу припускати його загибель від певного нещасного випадку, оскільки як зазначалося вище, для визнання особи померлою, враховуючи правові наслідки такого рішення, недостатньо встановити факт її відсутності у місці постійного проживання та необхідно доводити наявність обставин, які б давали достатні підстави зробити вірогідне припущення про смерть особи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому докази, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, мають бути не лише належними, допустимими та достовірними, а й достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Отже, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б давали достатні підстави зробити вірогідне припущення про смерть [PERSON] , [INFO] , розшук якого в установленому законом порядку не оголошувався та не проводився, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви [PERSON] про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, суд вважає заявлені вимоги недоведеними, тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed