Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

В лютому 2020 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», назву якого змінено на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк, банк), звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що відповідач звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 13.12.2010, чим підтвердила свою згоду на те, що остання разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та ПриватБанком Договір про надання банківських послуг. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок, вона отримала кредитну картку та грошові кошти. Банк свої зобов`язання перед відповідачем виконав в повному обсязі. Остання, в свою чергу, допустила прострочення, у зв`язку з чим банком було подано позов про стягнення заборгованості, який рішенням суду від 05.12.2016 було задоволено та стягнуто 48 189,10 грн. В той же час винесення судового рішення про стягнення боргу не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. У зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню 9 340,62 грн. індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 2 756,54 грн. 3% річних від простроченої суми, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, пояснив, що індекс інфляції та 3% річних нараховувались на суму 21 894,37 грн. за період з 03.10.2016 по 13.12.2020. З чого складається вказана сума не знає. При подачі позову до суду восени 2016 року про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості зазначена сума включена не була. Станом на день пред`явлення даного позову кредитний борг на суму 48 189,10 грн. відповідачем погашено. Відповідач та її представник позов не визнали, мотивуючи тим, що існуючу перед банком кредитну заборгованість [PERSON] погасила, а звідки виникла сума боргу в розмірі 21 894,37 грн., на яку позивач нарахував за 4 роки індекс інфляції та 3% річних, невідомо і жодних доказів на підтвердження цього представником банку не надано. Окрім того, просили застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. З оглянутої судом анкети-заяви від 13.12.2010 слідує, що [PERSON] , ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови) та Тарифами ПриватБанку виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну картку Gold з кредитним лімітом 16 700 грн. та своїм підписом висловила свою згоду, що Умови і Тарифи складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідачу були відкриті 09.09.2010, 15.12.2010 та 20.12.2012 кредитні картки з терміном дії останньої до 07/16. Окрім того, 20.12.2012 встановлено кредитний ліміт 23 700 грн., який то збільшувався, то зменшувався. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду №285/2794/16-ц від 05.12.2016 з [PERSON] на користь ПриватБанку стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 31.08.2016 в розмірі 48 189,10 грн., яка складалась із: 23 798,03 грн. - заборгованість за кредитом; 20 720,16 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 900,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2270,91 грн. - штраф (процентна складова). Рішення набрало законної сили і, як пояснив в судовому засіданні представник позивача, в добровільному порядку воно було виконано [PERSON] . За кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, а позичальник, в свою чергу, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України), в інакшому випадку - він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується кредитним договором. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК Україниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Якщо він прострочив виконання грошового зобов`язання, то на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Заявляючи вимоги на підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача кошти за період з 03.10.2016 по 13.12.2020 в сумі 12 097,16 грн., які складаються з: 9 340,62 грн. індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 2 756,54 грн. 3% річних від простроченої суми. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів наявності боргу у відповідача перед позивачем на суму 21 894,37 грн., на яку були нараховані кошти відповідно до вимог ст.625 ЦК України. Також це не зміг пояснити в судовому засіданні представник банку, зокрема: з чого ця сума складається, чому вона була відокремлена від загального боргу, який банк просив стягнути з [PERSON] , звертаючись до суду з позовом у жовтні 2016 року. Зазначене свідчить про недобросовісність дій позивача по відношенню до відповідача, як споживача банківських послуг. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є незаконною, оскільки ним не було доведено достатніми та належними доказами наявність у відповідача прострочення виконання грошового зобов`язання. Принагідно зазначити, що розрахунок процентів з використанням ст.625 ЦК України здійснено позивачем, починаючи з жовтня 2016 року, проте до суду з позовом він звернувся лише у лютому 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності (на чому наполягала відповідач та її представник). Однак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за безпідставністю. Оскільки позовна заява залишена без задоволення, відсутні підстави для відшкодування судових витрат.

Outcome: dismissed