Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

В листопаді 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1, 2) до Національного банку України, в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову (а.с. 61): - визнати Наказ відповідача № 4169-к від від 13 жовтня 2016р. «Про звільнення [PERSON].» таким, що не відповідає вимогам закону (незаконним) та скасувати його дію; - зобов'язати відповідача поновити позивача на посаді директора департаменту реєстраційних питань та ліцензування відповідача; - стягнути з відповідача на користь позивача 986666,0 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача, остання посада, яку він обіймав з 01 березня 2016р. - директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування. В подальшому позивача було звільнено з займаної посади за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнення з займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства, а саме відповідачем, як роботодавцем не було враховано положення ч. 4 ст. 40 КЗпП України, при цьому по теперішній час, позивачу не відомо, внаслідок яких дій чи бездіяльності, його було звільнено. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що роботодавцем не здійснювалась перевірка наявності його на роботі і звільнення відбулось під час його непрацездатності, як і не повідомлено на підставі чого було прийнято рішення роботодавцем про звільнення позивача з роботи з займаної посади. Представники відповідача проти позову заперечували, зазначаючи, що звільнення позивача з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, зазначаючи, що позивач не повідомив, про свій стан здоров'я і відсутність його на роботі на час видачі оспорюваного наказу про звільнення. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач працював у відповідача, з 01 березня 2016р. позивача було переведено на посаду директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування, згідно Наказу № 1065-к від 29 лютого 2016р. «Про переведення [PERSON].». (а.с. 62). 13 жовтня 2016р., відповідно до Наказу № 4169-к «Про звільнення [PERSON].» позивача було звільнено з роботи з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 13 жовтня 2016р. за вчинення винних дій, що дають підстави для втрати довір'я до нього (п. 2 ст. 41 КЗпП України) (а.с. 21). У відповідності з п. 2 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 28 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992р., при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 2 і 3 ст. 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст. ст. 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Протягом всього часу розгляду справи в суді, відповідачем в обґрунтування правомірності звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, в порушення ст. ст. 57-60 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем винних дій чи аморального проступку на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування Національного банку України, що дало підстави для втрати довір'я до нього з боку роботодавця, при цьому в судовому засіданні позивач наголошував, що йому також не було повідомлено обставини, за яких його звільнено з роботи. В судовому засіданні представники відповідача також не могли пояснити суду обставини, за яких роботодавець прийняв рішення про звільнення позивача з роботи за п. 2 ст. 41 КЗпП України. У відповідності з ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Судом встановлено, що з 03 по 13 жовтня, і з 17 жовтня і по 24 жовтня 2017р. включно, позивач був непрацездатним, що підтверджується листками непрацездатності серія АДА №976330 та серія АДА № 977901. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось незаконно, а тому заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи те, що суд не наділений повноваження, щодо скасування наказу роботодавця, з метою захисту порушеного права позивача суд вважає вірним визнати незаконним Наказ відповідача № 4169-к від 13 жовтня 2016р. «Про звільнення [PERSON].» та відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України слід поновити позивача на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування Національного банку України з 13 жовтня 2016р. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, час вимушеного прогулу позивача становить з 13 жовтня 2016р. по 08 грудня 2017р., і виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати позивача - 94022,97 грн., відповідно до довідки від 29 листопада 2017р. № 60-0046/1306 (а.с. 95), різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за час вимушеного прогулу складає 1219119,53 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів (середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 1235119,53 грн. - 16000,0 грн. - заробітна плата отримана позивачем за новим місцем роботи після незаконного звільнення), однак в силу положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі заявленому позивачем в сумі 986666,66 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Згідно із п. 2), 4) ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому середнього заробітку за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 8640,0 грн.

Outcome: partial