Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31.10.2003 року уклав шлюб з відповідачкою. Під час шлюбу сторони набули майно, серед якого: земельна ділянка загальною площею 0,093 га, кадастровий номер 5624682000:03:022:0118, що в селі Вересневе Рівненського району Рівненської області, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; житловий будинок загальна площа 244,4 м2, житлова площа 94,3 м2 по [ADDRESS] . Сторони не досягли між собою згоди щодо поділу зазначеного майна. Покликаючись на ст.ст. 60, 61, ч.1 ст. 70, ч.1 ст. 71 СК України та ч.3 ст. 368, ч.ч. 2, 3 ст. 272 ЦК України просить суд постановити рішення, яким здійснити поділ майна подружжя в рівних частках, по 1/2 частині кожному, та визнати за позивачем та відповідачкою право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна. Згідно поданої заяви позивач позов підтримав та просить справу розглядати без його участі. Представник відповідачки подав суду відзив. Зазначає, що шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19.03.2020 року. Позивач та відповідачка є батьками дитини сина [PERSON] , [INFO] . Позивач жодним чином не піклувався про дитину, тому відповідачка змушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. З цього приводу було постановлено рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14.02.2020 року, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини сина [PERSON] у розмірі 1800 грн., щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Оскільки дитина перебуває на утриманні відповідачки, то з урахуванням цієї обставини їй частку у майні подружжя просить визначити 2/3 щодо земельної ділянки. Щодо будинковолодіння то зазначає, що збудований будинок не можна віднести до спільної сумісної власності подружжя. Так, позивач не довів той факт, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя. На будівництво будинку батько відповідачки надав грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, а брат відповідачки надав лісоматеріали та інші будівельні матеріали; відповідачка придбала газовий котел, електронасос, електрокамін, газонокосарку; встановила крани. Вважає, що будинок є приватною власністю відповідачки. Тому у задоволенні позову про поділ будинку просить відмовити. Було заявлене клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, яке судом задоволено. Було заявлене клопотання про допит свідка брата відповідачки, але суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки показаннями свідка не можна підтвердити ті факти, які мають бути підтверджені письмовими доказами (що стосується передачі братом відповідачки лісоматеріалів та решти будівельних матеріалів з яких, як зазначає відповідачка, і був побудований спірний будинок). Жодних письмових доказів на підтвердження того, що брат відповідачки мав у власності будівельні матеріали, з яких був збудований спірний будинок, надано не було. Представник позивача підтримав позов та пояснив про обставини, що описані вище. Додав, що відповідно до статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до статей 69, 70\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначене у позовній заяві майно сторони набули під час шлюбу. Позивач перебуває на заробітках у Республіці Польща, тому він вкладав грошові кошти у будівництво будинку. Також позивач є будівельником, тому будівельні роботи виконував самостійно. Виходячи з наведеного не можна стверджувати, що будинок належить до особистої власності відповідачки. А тому його слід поділити порівну. Немає спору про те, що земельна ділянка не належить до спільної сумісної власнності подружжя. Щодо того, що відповідачка просить відступити від засад рівності при поділі майна, то для цього немає причин. Проживання дітей з одним із подружжя само собою не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти. За наведеного просить суд задоволити заявлений позов. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.10.2003 року. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 44271097 від 22.09.2015 року, [PERSON] є власницею житлового будинку: загальна площа 244,4 м2, житлова площа 94,3 м2, по [ADDRESS] . Дата, час державної реєстрації права власності на майно 07.09.2015 року, 12:26:27, номер запису про право власності 11273670. Шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19.03.2020 року. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи\~ст.60 СК\~України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Також слід врахувати критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: - час набуття майна; - кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); - мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, спірний об`єкт будинковолодіння був набутий сторонами під час шлюбу, мета придбання - спільне проживання однією сім`єю в даному будинку, а джерелом набуття цього майна були кошти та праця обох сторін позову, які на час придбання вказаного об`єкту були однією сім`єю. Про протилежне не довела відповідачка. Тому у суду немає підстав вважати, що будинковолодіння не належить до спільної сумісної власності подружжя. Згідно договору купівлі-продажу від 06.05.2005 р. № 1696 відповідачка набула земельну ділянку загальною площею 0,093 га, кадастровий номер 5624682000:03:022:0118, що в селі Вересневе Рівненського району Рівненської області, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА№044712. Позивач зазначив про те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, і проти цього не заперечувала відповідачка. У суду немає підстав вважати, що земельна ділянка не належить до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статей 69, 70\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За наведеного частки спірного майна дружини та чоловіка є рівними, інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд не знаходить підстав для відступлення від рівності часток подружжя. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті\~70\~СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Під час розгляду справи не було встановлено, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї; приховав, знищив чи пошкодив спільне майно; витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Проживання дитини з одним із подружжя само собою не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти. При прийнятті рішення суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково, з огляду на наступне. Позивач просив поділити майно, виділити його та визнати за кожною із сторін право власності на майно по 1/2 частині. Проте суду не були надані висновки будівельно-технічної експертизи чи іншої експертизи щодо варіантів розподілу майна, тому суд не може постановити рішення про виділ цього майна кожному із співвласників. За таких умов суд може постановити рішення лише про визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину майна. При цьому право власності відповідачки на 1/2 частину майна слід припинити, оскільки за нею була зареєстрована ціла частка на спірне майно. А тому заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 та 142 ЦПК України. Судові витрати складають 2503, 40 грн., 1/2 їх частина 1251, 70 грн., і повинні бути стягнуті з відповідачки на користь позивача. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved