Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

В квітні 2019 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача-1 на користь позивача 8508,18 грн в рахунок відшкодування сплачених комунальних платежів за період з 01.01.2018 по 01.08.2018; зобов`язати відповідача-1 сплатити заборгованість по комунальним послугам за період з 01.08.2018 по 01.04.2019; встановити порядок користування спільною квартирою та надати позивачу у користування, відповідно до даного порядку, кімнату площею 17,2 кв.м., відповідачу-1 - кімнату площею 10,0 кв.м., відповідачу-2 кімнату площею 14,8 кв.м., місця спільного використання (кухню, ванну, коридор) залишити у спільному користуванні; розділити особові рахунки по сплаті комунальних послуг за квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом створення особового рахунку кожному співвласнику квартири окремо ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проживає зі своєю донькою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира перебуває у спільній частковій власності, власниками якої є позивач, її матір - [PERSON] , донька позивача - відповідач-1, син позивача - відповідач-2. Матір позивача померла, у зв`язку з чим її частка квартири перейшла у власність позивача. Як вказує позивач. Її син у спірній квартирі не проживає, у зв`язку з виїздом за кордон та зміною місця проживання. До 01.01.2018 позивач та відповідач-1 вели спільне господарство. Але з появою другого чоловіка відношення до позивача різко змінилось. Незважаючи на те, що наразі у вищезгаданій кватирі проживає 3 особи, сплата вартості комунальних послуг повністю лягає на плечі позивача. Зазначає, що донька позивача та її чоловік жодного разу за період з 01.01.2018 до 25.03.2019 не сплачували комунальні послуги. Кожного разу позивач здійснювала оплату за власний кошт. Останніх 7 місяців позивач сплачувала лише 1/3 суми нарахованих комунальних послуг, оскільки фінансове становище позивача дуже скрутне. Відтак на квартиру нараховано борг за період з 01.01.2018 до 01.08.2018 у зв`язку з частковою несплатою комунальних послуг, який на думку позивача, має погасити відповідач-1 та її чоловік. Позивач проживає у кімнаті жилою площею 17,2 кв.м., що є менше ніж Ѕ частина квартири, яка належить позивачу на праві спільної часткової власності. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.04.2019 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в судове засідання. В судове засідання з`явився позивач та його представник, позовні вимоги підтримали та пояснили, що позивач є людиною похилого віку та пенсії не вистачає, щоб сплачувати комунальні послуги в повному обсязі. Тому з недавніх часів позивач сплачує третину від загальної суми, проте комунальні послуги повинні сплачуватись особами, які користуються приміщенням. В судове засідання з`явився представник відповідача-1 [PERSON] - [PERSON] , заперечила проти задоволення позовну в повному обсязі. Зазначила, що відповідач-1 погасила заборгованість і по цей день сплачує за комунальні послуги. Стосовно встановлення порядку користування житловим приміщенням, зауважила, що права позивача не порушені, оскільки їй було виділено 1 кімнату. Окрім того, вважає, що позивачем не було здійснено експертизи, тому неможливо розподілити відповідно до частки особові рахунки. Враховуючи наведене, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що згідно з ордером на житлове приміщення № 17803 від 16.02.1979 року, виданому [PERSON] на право заняття трьох кімнат 42,23 кв.м. в кв. [ADDRESS] . Ордер виданий на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради від 12.02.1979 № 68. Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (донька), [PERSON] (зять), [PERSON] (онук). Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданому Державною адміністрацією Московського району від 20.12.1996 року посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] (позивач) та членам його сім`ї [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (син позивача), [PERSON] (донька позивача) - в рівних долях. Загальна площа квартира становить 69,1 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації 12,44 грн. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.02.2004 року, посвідченому державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори, реєстрований № 8-604, спадкова справа № 1230/03 зазначено, що спадкоємницею майна [PERSON] (мати позивача), померлої [INFO] є дочка [PERSON] , яка мешкає в [ADDRESS] . Постачання житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі договорів, укладених між позивачем як співвласником квартири, та підприємствами з надання комунальних послуг, зокрема Договору про користування електричною енергією № 0424820470 від 14.06.2014, Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню № 054043000470100 від 20.04.2014, Договір про участь у витратах на приймання будинку та прибудинкової території № 2201 від 16.04.2014. У період з 01.01.2018 до 01.08.2018 позивач самостійно сплачувала кошти за весь обсяг наданих комунальних послуг у сумі 12762,27 грн, що підтверджуються копіями квитанцій. Сторони хоча й володіють вказаною квартирою на праві спільної часткової власності, проте відповідачі не сплачують комунальні послуги, як зазначає позивач, а відповідачами не надано доказів щодо оспорення даних фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового Кодексу УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Положеннями ч. 3 ст. 156 Житлового Кодексу УРСР встановлено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача-1 на користь позивача 8508,18 грн в рахунок відшкодування сплачених комунальних платежів за період з 01.01.2018 по 01.08.2018. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача-1 сплатити заборгованість по комунальним послугам за період з 01.08.2018 по 01.04.2019 суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Враховуючи наведене, обраний позивачем предмет спору у даній справі і способом захисту права, не відповідає ст. 16 ЦК України. Тому з урахуванням викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні частини вимог про зобов`язання відповідача-1 сплатити заборгованість по комунальним послугам за період з 01.08.2018 по 01.04.2019. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування спільною квартирою, суд зазначає наступне. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовою підставою позовних вимог вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності позивача та відповідачів. Між сторонами, виникають конфлікти з приводу користування житлом, вирішити які вони в позасудовому порядку не можуть. Як вбачається з технічного паспорту на приватизовану квартиру [ADDRESS] вказана технічна характеристика квартири, а саме: квартира посімейного, спільного заселення розташована на 3 поверсі 9 поверхового будинку та складається з: 3 кімнат жилою площею 42,0 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 17,2 кв.м., 2-а кімната - 10,0 кв.м., 3-я кімната - 14,8 кв.м., кухня площею 7,1 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,0 кв.м., коридор - 11,9 кв.м., вбудованої шафи 1,2 кв.м., лоджія - 3,3 кв.м. Загальна площа квартири 69,1 кв.м. Висота приміщень - 2,63 кв.м. Суд, зважаючи на встановлені правовідносини, частки у праві власності на квартиру, вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою, відповідно до якого встановити порядок користування спільною квартирою по [ADDRESS] наступним чином: виділити у користування [PERSON] кімнату площею 17,2 кв.м.; виділити у користування [PERSON] кімнату площею 10,0 кв.м.; виділити у користування [PERSON] кімнату площею 14,8 кв.м.; місця спільного використання (кухню, ванну, коридор) залишити у спільному користуванні. Відповідно до припису ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч.3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Оскільки згідно даних правовідносин сторони як співвласники не домовились про порядок користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, даний спір підлягає вирішенню судом. Як вбачається із даних правовідносин, суд приходить до висновку, що встановлення вищезазначеного порядку користування квартирою не порушуватиме ані житлові права їх співвласників, ні майнові права, оскільки питання про встановлення порядку користування квартирою не впливає на майнові права їх співвласників. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Щодо позовних вимог про розподіл особових рахунків по сплаті комунальних послуг за квартиру по [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно ч.1 ст. 66 ЖК Української РСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 67 ЖК Української РСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Пунктом 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п. 7,10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 (з наступними змінами та доповненнями) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі), мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнаннями. За відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Судом встановлено, що позивач та відповідачі, як учасники спільної часткової власності володіють не часткою майна (квартири) в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються у дробовому виразі. Враховуючи вищевикладене, діючим законодавством обов`язок по оплаті комунальних платежів, покладений на кожного з співвласників, відповідно до частки співвласника у квартирі. У разі ухилення співвласника від виконання своїх зобов`язань по оплаті за комунальні послуги, інші співвласники, які оплачують ці послуги, мають право на стягнення коштів, сплачених ними із співвласника, який таку оплату не проводить. У разі відмови співвласника у добровільному порядку сплатити кошти співвласнику чи співвласникам, особа має право за захистом своїх прав звернутися до суду з відповідним позовом. Тому позивач не позбавлений можливості звернутися в суд з відповідним позовом за захистом своїх прав. Суд звертає увагу, що між сторонами у даній справі не укладено договору про участь у витратах на оплату житлово-комунальних послуг. Враховуючи викладене, суд вважає про відмову в задоволенні позовних вимог про розподіл особових рахунків по сплаті комунальних послуг за квартиру по [ADDRESS] . Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial