Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 30 травня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 10 червня 2019 року. Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що 02.07.1998 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис під № 185. Від даного шлюбу у них народились двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Спільне життя між ним не склалося, позивач переконалась, що вона з відповідачем люди різних характерів, відповідач не має постійного заробітку, не утримував дітей, часто нехтував сімейними цінностями, такими, як повага до дружини, з його ініціативи виникали постійні сварки, свідком яких були їхні доньки. На підставі викладено позивач просить: шлюб, укладений 02.07.1998 року, між нею та [PERSON] , зареєстрований Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів ц2ивільного стану Головного територіального управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів є відповідний запис під № 285 - розірвати; стягнути з [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] , коштів на утримання доньки, яка продовжу навчання [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі 3000 грн. посеместрово (один раз натри місяці) до досягнення нею 23 річного віку. Суддею Ужгородського міськрайонного суду Лемак О .В., ухвалено 23.03.2017 року заочне рішенням, яким даний позов було задоволено повністю. 23.06.2017 року через канцелярію суду адвокатом відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2017 року. 07.07.2017 року адвокатом відповідача [PERSON] - [PERSON] через канцелярію суду подано заперечення на позовну заяву. Відповідно до розпорядження в.о.керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №323 від 22.05.2018 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, матеріали вказаної справи підлягали повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку з тим, що суддя Лемак О.В. перебуває на довготривалому лікуванні. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2018 року, головуючим суддею визначено Дергачову Н.В. та передано дані матеріали для розгляду. 26.06.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2017 року по справі №308/11675/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів скасовано, та призначено до розгляду. 16.07.2018 року адвокатом відповідача [PERSON] - [PERSON] . подано відзив на позовну заяву, в якому просять позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволити частково, у частині розірвання шлюбу задоволити, а у частині стягнення аліментів - відмовити. 30 жовтня 2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2019 року, головуючим суддею визначено Фазикош О.В. та передано дані матеріали для розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його адвокат Ільницький С.М. в судове засідання не з`явились, однак на адресу суду подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують частково, в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів на доньку [PERSON] , [INFO] підтримують, в частині стягнення аліментів на доньку [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчатись в твердій грошовій суму в розмірі 3000 грн. посеместрово відмовити, оскільки донька навчалась на заочному, на державній формі навчання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.07.1998 року, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородської міської ради зроблено запис за № 285, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 29.11.2016 року. Від даного шлюбу у подружжя народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.09.2009 року та [PERSON] , [INFO] , відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.09.2009 року. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , виявився невдалим, сімейне життя не склалося, відповідач не бере участі у веденні домашнього господарства, жодним чином не виконує сімейні обов`язки. Враховуючи вищенаведені обставини справи, визнання позову в цій частині, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Так, позивач просить стягнути з [PERSON] , аліменти на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з 08 листопада 2016 року і до досягнення нею повноліття, обґрунтовуючи, тим що відповідач матеріально не допомагає у вихованні дитини. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України, передбачений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При цьому суд констатує, що відповідач, в поданій до суду заяві від представника відповідача, не заперечує проти стягнення аліментів в цій частині позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що у матеріалах справи відсутні відомості про постійне, офіційне місце роботи відповідача та про його стабільний дохід, відомостей про наявність непрацездатних батьків на утриманні у відповідача відсутні, вказані обставини не спростовані відповідачем, стан здоров`я, матеріальне становище відповідача та матеріальне становище позивача, визнання позовних вимог відповідачем в цій частині. Суд вважає, що з огляду на вказане, визнання позовних вимог відповідачем та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, та приходить до висновку, що є підстави для визначення розміру аліментів, а саме у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з 08 листопада 2016 року і до досягнення нею повноліття, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення також. Крім того, позивачка просить стягнути з [PERSON] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчатися у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. посеместрово до досягнення нею 23 річного віку. Згідно, копії довідки № 5 від 07.11.2016 року, та довідки №4/11 виданої Ужгородським торговельно-економічним коледжем КНТЕУ 08.05.2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] навчалася на заочній формі навчання Ужгородського торговельно-економічного коледжу КНТЕУ, ВНЗ 1 рівня акредитації, за спеціальністю «Товарознавство та комерційна діяльність», на місці, що фінансувалось з коштів державного бюджету. Відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає донька, син, а також самі донька чи син, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Водночас, позивачем не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту того, що спільна дитина сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, при цьому в матеріалах справи відсутні відомості про доходи позивача та будь-які відомості щодо стану здоров'я дитини. При цьому, згідно довідки Кам`яницької сільської ради від 08.05.2019 року за №371/02-10 вказується, що згідно записів погосподарськоих книг [PERSON] та його донька, [PERSON] , дійсно зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст.200 СК, суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів на користь позивача для утримання дитини, суд керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Тобто, однією з умов задоволення позову є можливість платника надавати матеріальну допомогу. Відповідач заперечує, проти задоволення позовних вимог в цій частині, вказуючи, про відсутність можливості надавати матеріальну допомогу донці у зв`язку з її навчанням, так як не має постійної роботи. Доказів того, що відповідач матеріально спроможний сплачувати аліменти на утримання дочки яка продовжує навчання, позивачем не надано. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів потреби повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням, можливість надання відповідачем такої допомоги, а також доказів свого скрутного матеріального становища, на яке посилається у позові. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів в цій частині слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна правова оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення даного позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви позивачем, згідно доданої квитанції сплачено судовий збір в розмірі 551,21 грн., а тому з відповідача належить стягнути, на користь позивача вказаної суми понесених судових витрат. На підставі викладеного, ст.ст. 21, 24, 55, 56, 110, 113, 116, 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1, 199, 200 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: partial