Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

В липні 2015 року позивач ПАТ «[PERSON] та Кредит» звернулось до Київського районного суду м. Харкова з вимогою до\~\~відповідача про виселення [PERSON] з квартири № 72 в будинку під номером 25, розташованому по вул. Метробудівників у м. Харкові без надання іншого житлового приміщення. В\~\~обґрунтування своїх позовних вимог\~\~зазначає, що 16.07.2007 року між ТОВ «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ», правонаступним якого є АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та Сильченко (після шлюбу [PERSON]) укладений кредитний договір № 192/07-Ф від 16 липня 2007 року за яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 45000 доларів США, строком користування до 16.07.2027 року зі сплатою процентів в розмірі 8% річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 16.07.2007 року за яким відповідач передала в іпотеку позивачу однокімнатну квартиру № 72 в будинку № 25, розташовану по вул. Метробудівників у м. Харкові, загальною площею 35,6 кв.м. і складається із однієї житлової кімнати жилою площею 17,4 кв.м. У звязку із неналежним виконанням основного зобовязання за кредитним договором позивач був змушений звернутися до Київського районного суду м. Харкова із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.01.2015 року звернено стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру № 72 в будинку № 25, розташовану по вул. Метробудівників у м. Харкові, визнано за ПАТ «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» право продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з направлення коштів, отриманих від продажу на задоволення вимог банку за кредитним договором № 192/07-Ф від 16.07.2007 року. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.06.2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.01.2015 року залишено без змін. З паспортних даних вбачається, що відповідач залишається зареєстрованою за адресою: [INFO], факт реєстрації місця проживання та фактичне проживання відповідача за адресою предмета іпотеки значно ускладнює можливість продати предмет іпотеки, надати його потенційним покупцям для огляду. Проте вказана квартира була придбана відповідачем за рахунок грошових коштів, отриманих за кредитним договором № 192/07-Ф від 16.07.207 року, що підтверджується заявою на отримання кредиту від 06.06.2007 року, а також тією обставиною, що кредитний договір і договір купівлі-продажу квартири були укладені однією датою 16.07.2007 року. У звязку з вищенаведеним, позивач посилаючись на положення статті 109 Житлового кодексу України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» обґрунтовує своє право звернення до суду за захистом порушених прав та законних інтересів. В судовому засіданні\~позивач не зявився, представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві. В судове засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомили, будучи присутнім в попередніх судових засіданнях представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову через наявність обставин, викладених в Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В судове засіданні третя особа не зявилась, т.в.о начальника Київського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що 16.07.2007 року між ТОВ «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ», правонаступним якого є АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та Сильченко (після шлюбу [PERSON]) укладений кредитний договір № 192/07-Ф від 16 липня 2007 року за яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 45000 доларів США, строком користування до 16.07.2027 року зі сплатою процентів в розмірі 8% річних. Згідно заяви на отримання кредиту від 06.06.2007 року вбачається, що відповідач звертався до ТОВ «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» з проханням надати кредит в розмірі 45000 доларів США на придбання однокімнатної квартири (арк. справи 10). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 16.07.2007 року за яким відповідач передала в іпотеку позивачу однокімнатну квартиру № 72 в будинку № 25, розташовану по вул. Метробудівників у м. Харкові, загальною площею 35,6 кв.м. і складається із однієї житлової кімнати жилою площею 17,4 кв.м. (арк. справи 6-9). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ № 108874 вбачається, що позивач у звязку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з «Сильченко» на «Рудіч» (арк. справи 69). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.01.2015 року звернено стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру № 72 в будинку № 25, розташовану по вул. Метробудівників у м. Харкові, визнано за ПАТ «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» право продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з направлення коштів, отриманих від продажу на задоволення вимог банку за кредитним договором № 192/07-Ф від 16.07.2007 року(арк. справи 67-68). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.06.2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.01.2015 року залишено без змін (арк. справи 70-71). Зі змісту вимоги вих. № 10020/1147 від 25.04.2012 року вбачається, що філія «Слобожанське РУ» АТ «Банк «фінанси та Кредит» повідомляє [PERSON] про необхідність добровільно виселитись з квартири № 72 в будинку № 25, розташовану по вул. Метробудівників у м. Харкові та добровільно знятись з реєстраційного обліку за цією адресою (арк. справи 13). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області вбачається, що [PERSON] залишається зареєстрованою за адресою: [INFO] (арк. справи 57). Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з ч.1, ч.2 статті 39 даного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.\~\~ Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 Житловогшо кодексу України, у ч.1 якої встановлені підстави виселення. Частина третя статті 109 Житлового кодексу України регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 Житлового кодексу України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 даного Закону, так і норма статті 109 Житлового кодексу України. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-39цс15 від 18 березня 2015 року. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про виселення ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» посилається на наявність рішення суду, що набрало законної сили про звернення стягнення на предмет іпотеки - на квартиру № 72 в будинку № 25, розташовану по вул. Метробудівників у м. Харкові; на письмове попередження іпотекодавця про звільнення квартири; на положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового кодексу України, які передбачають виселення мешканців з іпотечного житлового приміщення після відмови на письмову вимогу добровільно звільнити його, що предмет іпотеки було придбано за грошові кошти позивача, які відповідач отримала за кредитним договором № 192/07-Ф від 16 липня 2007 року. Окрім цього, суд не приймає до уваги та вважає безпідставним посилання представника відповідача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на наступне. Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З матеріалів справи чітко вбачається, що предметом позову по даній справі є не звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення з квартири як наслідок не виконання рішення суду та умов кредитного договору, а тому до даних правовідносин мораторій не застосовуються. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то відповідно вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. також підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved