Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 24 березня 2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 02 квітня 2021 року. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 11.05.2016 року за позивачем в порядку спадкування за померлим гр. [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку будинку за адресою: [ADDRESS] . На іншу 1/2 частину будинку за даною адресою видано свідоцтво про право на спадщину відповідачу [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, померлому [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на землю від 07.04.2008 року. У видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку позивачу було відмовлено в зв`язку з втратою оригіналу правовстановлюючого документу - Акту на право власності на землю, що підтверджується відмовою завідувача Перечинської державної нотаріальної контори від 12.02.2019 року та оголошенням про втрату Акту на право власності на землю в газеті «Закарпатська правда» № 8 за 7-13 березня 2015 року. Разом з відмовою державним нотаріусом роз`яснено про необхідність визнання права власності на земельну ділянку в судовому порядку. На підставі вищенаведеного просить суд визнати за ним в порядку спадкування право спільної часткової власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні правонаступник позивача - його донька [PERSON] позов підтримала та просила суд визнати в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце повідомлялася належним чином, у зв`язку з чим зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи. У даній цивільній справі судом були проведені наступні процесуальні дії: - ухвала суду від 22.10.2019 року про зупинення провадження у справі до залучення правонаступника позивача [PERSON] (а. с. 109-110); - ухвала суду від 17.03.2021 року про поновлення провадження в даній справі у зв`язку із вступом у справу правонаступника - дочки померлого позивача [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 4). Згідно свідоцтва про право на спадщину від 11.05.2016 року за позивачем [PERSON] в порядку спадкування за померлим [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку будинку за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5). На іншу 1/2 частину будинку за даною адресою видано свідоцтво про право на спадщину відповідачу [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 4, 8). Разом з тим, померлому [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на землю від 07.04.2008 року (а. с. 9). У видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку позивачу було відмовлено в зв`язку з втратою оригіналу правовстановлюючого документу - Акту на право власності на землю, що підтверджується відмовою завідувача Перечинської державної нотаріальної контори від 12.02.2019 року (а. с. 6) та оголошенням про втрату акту на право власності на землю в газеті «Закарпатська правда» № 8 за 7-13 березня 2015 року (а. с. 10). Разом з відмовою державним нотаріусом роз`яснено про необхідність визнання права власності на земельну ділянку в судовому порядку. На підставі вищенаведеного просить суд визнати за ним в порядку спадкування право спільної часткової власності на ? частку земельної ділянки площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.09.2019 року (а. с. 108). У зв`язку з цим провадження у справі було зупинено ухвалою суду від 22.10.2019 року до залучення правонаступника позивача [PERSON] (а. с. 109-110). Ухвалою суду від 17.03.2021 року провадження в даній справі було поновлено у зв`язку із вступом у справу правонаступника - дочки померлого позивача [PERSON] , яка згідно довідки приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Парамонова В.П. єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] (а. с. 128). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 цього Кодексу спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що на час смерті [PERSON] проживав разом із своєю донькою [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину (а. с. 54) та копією паспорта громадянина України [PERSON] (а. с. 49). Також встановлено,що позивачем втрачено правовстановлюючий документ на належну йому земельну ділянку, що в свою чергу унеможливлює реалізацію правонаступником права на спадкування за первісним позивачем (а. с. 6). Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 3.1. Листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Так, у судовому засіданні встановлено, що оскільки [PERSON] будучи спадкоємцем за законом прийняла спадщину за батьком, оскільки постійно проживала разом з ним на час відкриття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не відмовилася від спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 1222 цього Кодексу спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст. 1296 цього Кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950 р.) передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже враховуючи те, що позивачка як правонаступник протягом встановленого законом строку прийняла спадщину, однак у неї існують перешкоди у оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 13.04.2011 «Про дотримання правових позицій при перегляді судових рішень судами касаційної інстанції» з урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними показами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно постанови ВСУ у справі № 6-222цс14 від 28.01.2015, справі № 6-253цс16 від 13.04.2016 зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як вбачається з технічного паспорту на будинок за адресою [ADDRESS] вартість заміщення об`єкту нерухомого майна складає 512 971 грн, відповідно вартість 1/2 спірної земельної ділянки не може перевищувати 256 485,5 грн. З огляду на вищевикладене, позивач визначає ціну позову в сумі 256 485,5 грн (а. с. 79-84). Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп. Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю І групи, що підтверджується пенсійним посвідченням позивача [PERSON] (а. с. 7), відтак судові витрати слід віднести на користь держави. Заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не вживалися.

Outcome: approved