Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

В липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання угоди недійсною, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район [ADDRESS], укладений між ТОВ «Горизонт» в особі [PERSON] та [PERSON] від 27 червня 2007 року. В обґрунтування позову позивач вказав, що ТОВ «Горизонт» до 27 червня 2007 року належало нерухоме майно, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район [ADDRESS]. Учасниками ТОВ «Горизонт» є [PERSON], якій належить 22,46% статутного фонду та її син [PERSON], якому відповідно належить 77,54% статутного фонду. До 17.12.2004 року директором та засновником ТОВ «Горизонт» був чоловік [PERSON] - [PERSON], але відповідно до рішення зборів засновників від 17.12.2004 року він вийшов зі складу засновників Товариства, а на посаду директора замість нього був призначений [PERSON]. 27 червня 2007 року колишнім директором [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно із умовами якого покупцю - [PERSON] у власність було передане нерухоме майно, що належало TOB «Горизонт», та знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровській район [ADDRESS], а саме: адміністративна будівля шлакоблочна, загальною площею 397,1 кв.м.; свинарник шлакоблочний загальною площею 955,0 кв.м.; склад поліпропіленовий, загальною площею 345,4 кв.м.; трансформаторна підстанція металева; зливна яма цегляна, колодязь металевий; огорожа металева; навіс (тимчасовий) металевий; вбиральня тимчасова металева. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Сума угоди, про яку йдеться вище, складала відповідно до тексту договору 45 099 грн. Але, в ході підготовки до укладення угоди, сторони - TOB «Горизонт» в особі [PERSON] та відповідач [PERSON] узгодили реальну суму, за яку підлягає відчудженню згадане вище майно - 235000 доларів США. Вважають, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між TOB «Горизонт» та [PERSON] повинний бути визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК України як такий, що вчинений представником продавця [PERSON] під впливом обману. В даному випадку, [PERSON] замовчував перед [PERSON] те, що він вважає суму 45099 грн., що вказана в тексті договору купівлі-продажу від 27.06.2007 року остаточною, а гроші, які він передавав під час укладення угоди, не є його грошима та будуть негайно після передачі вилучені працівниками міліції. Все це призвело до помилки представника TOB «Горизонт» [PERSON] стосовно прав та обов'язків сторін за договором та до укладення ним договору на вкрай невигідних для TOB «Горизонт» умовах. Вважають, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між TOB «Горизонт» та [PERSON] від 27.06.2007 року підлягає з цих підстав визнанню недійсним. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Украроматснаб» у судове засідання не з'явився. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статті 203, 215 ЦК України передбачають загальні підстави визнання правочину недійсним. Встановлено, що згідно з Статутом ТОВ «Горизонт» зареєстрованого 24 грудня 2004 року у новій редакції, Товариство було створено 23 грудня 1998 року, учасниками товариства є [PERSON] з часткою у 22,46% та [PERSON] з часткою у 77,54%. До грудня 2004 року учасником та директором ТОВ «Горизонт» був [PERSON] з часткою у 77,54%. Так згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Горизонт» № 2 від 17 грудня 2004 року учасник [PERSON] вийшов зі складу учасників та передав свою частку сину [PERSON] 27 червня 2007 року ТОВ «Горизонт» в особі директора [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна з [PERSON]. Так згідно з п. 1.1 Договору у власність [PERSON] було передане нерухоме майно, що належало TOB «Горизонт», та знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровській район [ADDRESS], а саме: адміністративна будівля шлакоблочна, загальною площею 397,1 кв.м.; свинарник шлакоблочний загальною площею 955,0 кв.м.; склад поліпропіленовий, загальною площею 345,4 кв.м.; трансформаторна підстанція металева; зливна яма цегляна, колодязь металевий; огорожа металева; навіс (тимчасовий) металевий; вбиральня тимчасова металева. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], про що зроблено запис в реєстрі нотаріальних дій за № 3767 (а.с.7). Згідно п. 2.1 Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 червня 2007 року, ціна майна складає 45099,00 грн. Безпосередньо після укладання спірного договору купівлі-продажу, в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса [PERSON] було затримано директора ТОВ «Горизонт» [PERSON] при одержані від [PERSON] хабара у розмірі 235000 доларів США за відчуження будівель та споруд майнового комплексу ТОВ «Горизонт», розташованих за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район [ADDRESS] та у відношенні [PERSON] прокуратурою Дніпропетровської області було порушено кримінальну справу за ознакою злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. В подальшому дії [PERSON] були кваліфіковані за ознаками злочинів передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року кримінальна справа відносно [PERSON] була припинена на підставі Закону України «Про амністію» від 12.12.2008 року. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. За положеннями ст. 230 ЦК України: Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що істотне значення мають такі обставини: природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до цієї ж норми закону мотиви правочину не мають істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частиною 3 статті 10 та частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Так, відповідно до вимог закону, при вирішенні спору про визнання договору недійсним вчиненого під впливом обману, саме на позивача покладається обов'язок довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. Позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження факту визнання договору купівлі-продажу укладеного між сторонами 27 червня 2007 року недійсним з підстав визначених ст. 230 ЦК України. В той же час, наслідки передбачені ч. 2 ст. 230 ЦК України (на які позивач посилається в обґрунтування свого позову) підлягають застосуванню лише в разі визнання договору недійсним в наслідок введення однією з сторін договору другою сторони в оману. Тому, оцінюючи надані та досліджені у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що [PERSON] замовчував перед [PERSON] те, що він вважає суму 45099 грн., що вказана в тексті договору купівлі-продажу від 27 червня 2007 року остаточною, а гроші які він передавав під час укладення угоди, не є його грошима та будуть негайно після передачі вилучені працівниками міліції, що дійсно [PERSON] ввів [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору купівлі-продажу. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності домовленості про продаж майна за 235000 доларів США, позивач суду не надав. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на укладання між колишнім директором ТОВ «Горизонт» [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу у відповідності до вимог законодавства України, а також відсутність підстав для визнання судом зазначеного договору недійсним. На підставі викладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed