Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

В липні 2015 р. ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивували тим, що 15.12.2006 р. між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та відповідачем був укладений Кредитний Договір № 2И-10, відповідно до якого останньому було надано кредит на суму 26 000,00 доларів США, з виплатою 13,8 % річних за його користування, згідно якого відповідач взяв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати кредит, проценти та інші штрафні санкції. Проте, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, в зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитом. Посилаючись на вищевикладене, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» просить суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором № 2И-10 від 15.12.2006 р. в розмірі 408 883 грн. 06 коп., а також судовий збір. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вказаний кредитний договір був укладений з порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів». 13.02.2017 р. позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 22 565,89 дол. США, що еквівалентно 579 016,77 грн. та 20 440,33 грн. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Проти зустрічних позовних вимог заперечував, вважав їх безпідставними та такими, що не підлягають обґрунтуванню. Також просив про застосування строків позовної давності до зустрічних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти первісних позовних вимог та наполягав на задоволенні зустрічного позову вказуючи, що укладені між сторонами договори є недійсними, оскільки при їх укладанні Банком допущено ряд грубих порушень чинного законодавства про захист прав споживачів, що знайшло відображення у висновку експерта. Крім того зазначав про невідповідність суми боргу із висновком. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані у справі докази, при вирішенні справи суд виходить з такого. 15.12.2006 р. між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний Банк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк») та [PERSON] був укладений Кредитний договір №2И-10, відповідно до умов остання отримала кредит у розмірі 26 000,00 доларів США для придбання квартири. Згідно п. п. 1.3,1.4 Кредитного Договору кредитні кошти надаються терміном по 14.12.2026 р., зі встановленою за їх користування процентною ставкою в розмірі 13,8 % річних. Відповідно до п. 3.3 Договору позичальник зобов'язаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами визначеними цим Договором та не пізніше кінцевого терміну повернути Банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також на вимогу Банку сплачувати можливі штраф та пеню. За п. 7.2. Кредитного договору цей Договір відображає повне розуміння сторонами предмету цього Договору та інших питань, зазначених в ньому. 20.11.2008 р. між сторонами укладена Додаткова угода №1 до Договору 2И-10 від 15.12.2006 р., відповідно до умов якої сторони домовились про збільшення процентної ставки до 16,5% річних та погодили нові умови щодо порядку зміни процентної ставки за договором. Крім того, пункт 5 Договору, зокрема п. 5.3 Договору викладено в такій редакції « Підписанням цього Договору позичальник стверджує про те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від Банка інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». 15.12.2006 р. між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний Банк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк») та [PERSON] був укладений Договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач з метою забезпечення виконання основного зобов'язання, що випливає з вищевказаного кредитного договору, передає в іпотеку позивачу предмет іпотеки. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], яка є двокімнатною, житловою площею 30,5 кв.м., загальною площею 55,6 кв.м. З умовами усіх перерахованих договорів сторони були ознайомлені, ними вони підписані, про наявність заборгованості та необхідність її погашення відповідач була повідомлена. Однак зобов'язання із погашення заборгованості відповідач не виконувала, несвоєчасно та не в повному обсязі здійснювала погашення заборгованості. В зв'язку з цим відповідно до наданого позивачем розрахунку загальна сума заборгованості по кредиту, станом на 23.11.2016 р., складає 22 565,89 дол. США та 20 440,33 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 16 172,00 доларів США, заборгованість за відсотками - 6 393,89 дол. США, а також заборгованість по сплаті пені в розмірі - 20 440 грн. 33 коп. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, яким врегульовано відносини позики. Згідно частини другої статті 1050 вказаного Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти у розмірі, встановленому договором. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки ( пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Ухвалою суду від 26.02.2016 р. по справі призначено судово-економічну експертизу, проведення якої було доручено Харківському НДІ судових експертиз ім. засл.проф. М.С. Бокаріуса та на вирішення якої поставлені наступні питання: 1) чи відповідає розрахунок заборгованості (а.с.4-6) по кредитному договору №2И-10 від 15 грудня 2006 р. зі змінами дійсній заборгованості за кредитним договором відповідно до його умов?; 2) якою є сукупна загальна вартість кредиту за кредитним договором №2И-10 від 15 грудня 2006 р. на момент його укладання та на момент укладання додаткової угоди №1 від 20 листопада 2008 р.? Згідно Висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи за №2664 від 22.09.2016 р. вбачається, що в ході проведеного дослідження встановлено, що «розрахунок заборгованості за кредитним договором №2И-10 від 15.12.2006 р.» (т.1 а.с. 4-6) станом на 29.06.2015 р. складено відповідно до умов вказаного кредитного договору з урахуванням змін внесених Додатковою угодою №1 від 20.11.2008 р. Документально підтверджується станом на 29.06.2015 р. заборгованість по основному боргу в сумі 16 172,00 доларів США та нарахованих відсотків у сумі - 2 590,65 доларів США. Заборгованість по штрафу за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 13 274,68 грн. за кредитним договором №2И-10 від 15.12.2006 р. документально підтвердити не надається можливим. У ході дослідження встановлено, що сума орієнтовної сукупної вартості кредиту за кредитним договором на момент його укладання становить 67 368,47 доларів США. Розрахунок зроблено на підставі наявних матеріалів справи, первинних бухгалтерських документів та залучених догорів про добровільне страхування майна та життя фізичної особи, що підтверджують вартість супутніх послуг, а також сплату інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків). Стосовно визначення орієнтовної вартості кредиту на момент складання Додаткової угоди №1 від 20.11.2008 р. судовий експерт зазначає, що на підставі залучених до матеріалів справи матеріалів встановити суму абсолютного подорожчання кредиту та визначити орієнтовну сукупну вартість кредиту не надається можливим. При цьому, слід зазначити, що висновок експерта не містить повного та достовірного розрахунку заборгованості за кредитом, який би спростовував розрахунок, наданий позивачем. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, то суд дослідивши всі зібрані у справі докази вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За положеннями статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Відповідно до пункту 2.5 зазначених Правил банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору. Із матеріалів справи вбачається, що перед підписанням кредитного договору [PERSON] надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності з частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. На виконання вимог, встановлених пунктами 3.1, 3.3 Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, сторонами укладено додаток № 1 до кредитного договору «Графік погашення кредиту за договором», який є таблицею з визначенням у доларах США сум основного боргу та процентів за користування кредитом, які відповідач повинна щомісячно сплачувати впродовж усього часу користування кредитом. Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписала [PERSON], зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як частиною 4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування. Крім того, при укладанні Додаткової угоди до кредитного договору відповідач через 2 роки після виконання кредитних зобов'язань підтвердила, що при укладанні договору їй було роз'яснено положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Вирішуючи спір, суд виходить з того, що банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення, додаткових угод. При цьому, суд вважає, що при укладанні договору було волевиявлення позивача на укладення кредитного договору (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод позивач фактично вчиняла дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджувала своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; у графіку погашення заборгованості, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Таким чином, доводи зустрічного позову щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення, ведення банком нечесної підприємницької практики, та введення [PERSON] в оману, спростовуються встановленими у справі обставинами. При цьому висновки експерта не спростовують обставин, встановлених судом. Щодо зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між сторонами, то суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки договір іпотеки є забезпечувальним договором та похідним зобов'язанням від основного (кредитного) договору, який є дійсним, а відтак оспорюваний іпотечний договір не може вважатись недійсним.

Outcome: approved