Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 02 квітня 2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 12 квітня 2021 року. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року за ним визнано право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS] . У вказаному будинку він проживає з 1980 року, постійно сплачує комунальні послуги, проводить ремонтні роботи у будинку та обробляє земельну ділянку. В той же час у вказаному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які понад десять років там не проживають, що підтверджується довідкою Порошківської сільської ради від 16 жовтня 2020 року № 2048. Однак вказує, що реєстрація відповідачів у будинку створює йому перешкоди у реалізації ним як власником прав, передбачених ст. 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, а тому просить скасувати реєстрацію їх місця проживання у будинку у судовому порядку, оскільки на його неодноразові усні прохання про це відповідачі жодних дій з приводу цього не вчиняють. Крім цього зазначає, що відповідачі жодного стосунку до нерухомого майна не мають, а оскільки їх реєстрація створює йому перешкоди у реалізації належних як власнику прав володіння, користування та розпорядження власним будинком, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його захисник - адвокат Штефаняк І.І. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні представляючи також як мати інтереси малолітньої [PERSON] проти задоволення позову в частині скасування їх з донькою реєстрації місця проживання заперечила, оскільки зареєструвати місце проживання у будь якому іншому житлі можливості не має, в той час як з нею проживають двоє малолітніх дітей - відповідач [PERSON] та син [PERSON] . На даний час вона дійсно проживає у бабусі у тому ж населеному пункті, однак така реєструвати її місце проживання у своєму будинку з двома дітьми категорично відмовляється. У судове засідання представник Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з`явилася, попередньо подавала суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі , проти задоволення позову не заперечила. Представник органу опіки та піклування як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання також не з`явилася, однак подала суду заяву, в якій просила розгляд справи відкласти у зв`язку з неможливістю надання у судове засідання 02 квітня 2021 року висновку органу опіки та піклування. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності (розмір частки 1), позивачу [PERSON] (а. с. 8, зворот, 10-14). Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що стверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України в Закарпатській області (а. с. 33, 34), а також [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Порошківської сільської ради Перечинського району № 2048 від 16 жовтня 2020 року (а. с. 9), що перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Так, згідно довідки виконкому Порошківської сільської ради Перечинського району №2048 від 16 жовтня 2020 року видно, що відповідач [PERSON] , зареєстрований у спірному будинку, однак фактично проживає в [ADDRESS] , а відповідачі [PERSON] та [PERSON] - зареєстровані в [ADDRESS] , але фактично проживають у вказаному населеному пункті по [ADDRESS] . У спірному будинку не проживають більше десяти років (а. с. 9). Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України «Про усунення перешкод у користуванні власністю» від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частинами 1, 4 статті 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо під час їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи те, що відповідачі у зазначеному будинку не проживають понад десять років, а позивач не може належним чином користуватися своєю власністю, суд вважає, що їх слід визнати такими, що втратили право користування будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , знявши відповідачів з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved