Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] (надалі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON].(надалі відповідач) про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у супроводі матері, без згоди батька. В обгрунтування своїх вимог, позивач зазначила, що з 01.04.2010 р. по 04.06.2013 р. перебувала в шлюбі з [PERSON] У шлюбі з відповідачем у них народилася донька - [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу з відповідачем 04.06.2013 р. їх малолітня донька [PERSON] проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад № 576. Позивач вказує, що приділяє велику увагу фізичному і духовному розвитку доньки, її навчанню та вихованню. Крім того, зазначила, що донька [PERSON] має захворювання органів дихання. Влітку 2014 року, з метою оздоровлення доньки планували відвідати Болгарію, але батько дитини в телефонній розмові відмовив їй у наданні дозволу. Зазначає, що в жовтні 2014 року зверталася до Дніпровського РУ ГУ м. Києва з метою встановлення місцезнаходження відповідача для оформлення дозволу на тимчасовий виїзд за кордон з донькою, але отримала відповідь, що його місце перебування не вдалося встановити. Разом з тим, позивач вказує, що останнє відоме їй місце проживання [PERSON] - [ADDRESS]. 21 січня 2015 року за цією адресою вона направляла листа до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд її з [PERSON] за кордон, однак батько дитини не відреагував. Крім того, позивач вказує, що без згоди батька дитини не може оформити дитячий проїзний документ. Дані обставини і змусили її звернутись до суду, оскільки дитина не може виїжджати за межі України з метою оздоровлення, культурного розвитку, відвідування родичів. З урахуванням викладеного, просила суд надати її дозвіл на оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон, без згоди батька та, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, її малолітній донькі у супроводі матері без згоди батька до Республіки Болгарія (з 1 квітня по 1 липня щороку), Індії (з 1 грудня по 1 березня щороку) Ізраїлю (з 1 березня по 1 травня щороку) Італії (з 1 липня по 1 вересня щороку) Росії (з 1 серпня по 1 жовтня щороку) та Туреччини (з 1 жовтня по 1 грудня щороку). В подальшому позивач уточнила свої вимоги в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у її супроводі, без згоди батька та просить: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України її донькі [PERSON] у її супроводі, без згоди батька, терміном не більше 100 днів щороку, до досягнення дитиною шістнадцятиріччя. До початку судового засідання [PERSON] через свого представника [PERSON] подала заяву до канцелярії суду, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Суд у відповідності до п.9 ст.74 ЦПК України розмістив оголошення в друкованому засобі масової інформації - газеті «Урядовий кур'єр» від 12.03.2015 р. про час і місце розгляду справи, а тому відповідач вважається повідомленим належним чином, у зв'язку з чим суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, в порядку, визначеному ст. 224 ЦПК України, за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам кожному окремо та в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне: 01.04.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу від 01.04.2010 р., актовий запис № 407. [INFO] р. у сторін народилася донька [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ м. Києва 29.10.2010 р.). 04.06.2013 р. рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] - було розірвано. Дитина проживає наразі із матір'ю у [ADDRESS] Як вбачається із довідки завідувача дошкільного навчального закладу № 576 від 15.10.2014 р. [PERSON] відвідує цей дошкільний заклад. Крім того, в довідці зазначено, що «мама дитини постійно займається вихованням доньки, опікується її утриманням. Батько жодного разу в ДНЗ не приходив, участі у вихованні дівчинки не приймає». З наданої суду копії витягу із медичної карти [PERSON] вбачається, що дівчинка перебуває на диспансерному обліку, хворіє на гіпертрофію ньобних миндалин, аденоїдні вегетації I - II ст. Судом також досліджено, що [PERSON] в досудовому порядку намагалась врегулювати спір та направила на останню відому їй адресу проживання відповідача листа від 21.01.2015 р. в якому просила надати їй нотарільну посвідчену згоду батька дитини на тимчасовий виїзд за кордон. Крім цього, суд бере до уваги намагання позивача встановити місцезнаходження відповідача з метою оформлення дозволу на тимчасовий виїзд за кордон із дитиною. Відповідно до листа Дніпровського районного управління МВС України в м. Києві від 29.10.2014 р. [PERSON] повідомлено, що в ході перевірки та проведеними заходами, місцезнаходження [PERSON] не встановлено. Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Країна сімейного відпочинку» від 02.03.2015 р. вбачається, що [PERSON] відвідує заняття з вокалу та хореографії, а колектив групи виїжджає щороку до країн Європи на творчі збори. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний висновок. Відповідно до частини 2 статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина країни для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання і вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який відповідно до Правил записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Суд оцінивши докази у справі, вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері, без згоди батька, а також надання дозволу матері на оформлення проїзного документа для дитини для виїзду за кордон - буде відповідати інтересам дитини, яка росте та розвивається, але з обов'язковим покладенням обов'язку на матір забезпечити приїзд дитини до України, не виходячи за часовий проміжок наданого дозволу. Суд бере до уваги доводи позивача про те, що внаслідок захворювання органів дихання дівчинці корисно буде відвідати екологічно чисті місця за кордоном, а також необхідність тимчасово виїжджати за межі України для відвідування родичів, культурного, духовного та всебічного розвитку дитини. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню шляхом надання дозволу матері на оформлення проїзного документа для дитини для виїзду за кордон та на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] за кордон, у супроводі матері, без згоди та супроводу другого з батьків на термін не більше 100 днів на рік.

Outcome: approved