Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

В лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору про поділ майна неукладеним, в якому просив визнати неукладеним договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 16 вересня 2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1795. В обґрунтування позову позивач вказав, що 10 березня 2009 року він, [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики. Невиконання умов договору [PERSON] слугувало підставою для його звернення до суду з позовом про розірвання договору позики від 10.03.2009 року та стягнення коштів. Рішенням Дніпропетровського районного суду від 17 жовтня 2011 року у задоволенні його позову до [PERSON] про розірвання договору позики від 10.03.2009 року та стягнення коштів було відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.05.2012 року вищевказане рішення скасовано та постановлено нове, яким його позов задоволено, розірвано договір позики від 10.03.2009 року та стягнуто з відповідачки на його користь 2 143 279 грн. на відшкодування боргу, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішення набрало законної сили 15.05.2012 року. 11 червня 2012 року апеляційним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.10.2012 року у справі № 2-2268/11 скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на житловий будинок [ADDRESS] за заявою [PERSON]. Ухвалюючи рішення судом встановлено, що надані [PERSON] документи свідчать про укладання між ним та [PERSON] договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, та згідно п.3.1 житловий [ADDRESS] належить [PERSON] Вважає, що договір про поділ майна від 16.09.2010 року не створює правових наслідків і є неукладеним. [PERSON] з 13.06.1992 року по 03.07.2012 року перебувала у шлюбі з [PERSON], яким в період знаходження у шлюбі, 20.10.2008 року було отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] та право власності зареєстровано за ним. Таким чином, відповідачам по справі належить на праві спільної сумісної власності житловий будинок [ADDRESS]. 16 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ майна, придбаного у спільну сумісну власність подружжя. Обов'язок реєстрації договору про поділ майна від 16.09.2010 року передбачений самим договором, проте, до теперішнього часу право особистої приватної власності на житловий [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстроване. Причиною відсутності цієї реєстрації є наявність в реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна арештів на житловий будинок [ADDRESS], а саме: 28.04.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі заяви про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна Київського районного суду міста Одеси від 27.04.2010 року; 29.04.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси № 2-4427/10 від 09.04.2010 року; 26.07.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси № 2-5997/10 від 20.07.2010 року; 26.07.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси № 2-5997/10 від 09.04.2010 року; 02.08.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВДВС Дніпропетровського РУЮ від 02.08.2010 року. Наявність вказаних арештів на момент укладення договору про поділ майна подружжя підтверджується витягом з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешти від 21.10.2011 року №33452589. Таким чином, вважає, що [PERSON] не набув права особистої приватної власності на підставі договору про поділ майна подружжя від 16.09.2010 року, оскільки таке право на нерухомість не зареєстроване, а сам договір про поділ майна є неукладеним та має бути визнаний таким судом. Представник позивача за довіреністю [PERSON] надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася про час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до п. 9 ст. 74 ЦПК України, що підтверджується оголошенням в газеті «Вісті Придніпров'я» № 25 (1518) від 08.04.2014 року. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, від прийняття телеграми (виклику до суду) відмовився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту порушених прав зокрема зазначені в ст. 16 ЦК України. Встановлено, що 10 березня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики. Невиконання умов договору позики [PERSON] слугувало підставою для звернення [PERSON] до суду з позовом про розірвання договору позики від 10 березня 2009 року та стягнення коштів. Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору позики від 10 березня 2009 року та стягнення коштів було відмовлено. Але, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року вищевказане рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року було скасовано та постановлено нове рішення, яким позов [PERSON] було задоволено, розірвано договір позики від 10 березня 2009 року, стягнуто з [PERSON] на користь позивача 2 143 279 грн. на відшкодування боргу, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішення набрало законної сили 15 травня 2012 року. 11 червня 2012 року Апеляційним судом Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист, для виконання рішення органом державної виконавчої служби, який знаходиться на виконанні відділу ДВС Дніпропетровського районного управління юстиції. Проте, виконати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області не виявляється можливим, оскільки 16 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про що зроблено запис в реєстрі нотаріальних дій за № 1795. Згідно п. 13 Договору про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року, даний договір є укладеним після його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. За умовами договору між подружжям було здійснено поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON], зокрема будинок та земельна ділянка за [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON]. Згідно до вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Спірним договором про поділ майна порушуються законні права та інтереси [PERSON], який не може звернути стягнення на житловий будинок [ADDRESS] та не може виконати рішення про стягнення на його користь грошових коштів. Згідно до вимог п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Статтею 210 ЦК України, встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 640 ЦК України, визначено момент укладення договору. Так, Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Частиною 1 та ч. 2 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. В даному договорі зазначено, що відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності підлягає державній реєстрації. Обов'язок реєстрації договору про поділ майна від 16.09.2010 року передбачений самим договором, проте, до теперішнього часу право особистої приватної власності на житловий [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстроване. Причиною відсутності цієї реєстрації є наявність в реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна арештів на житловий будинок [ADDRESS], а саме: 28.04.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі заяви про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна Київського районного суду міста Одеси від 27.04.2010 року; 29.04.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси № 2-4427/10 від 09.04.2010 року; 26.07.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси № 2-5997/10 від 20.07.2010 року; 26.07.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси № 2-5997/10 від 09.04.2010 року; 02.08.2010 року зареєстрований арешт будинку на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВДВС Дніпропетровського РУЮ від 02.08.2010 року. Наявність вказаних арештів на момент укладення договору про поділ майна подружжя підтверджується витягом з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешти від 21 жовтня 2011 року № 33452589. Таким чином, [PERSON] не набув права особистої приватної власності на підставі договору про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року, оскільки таке право на нерухомість не зареєстроване, а сам договір про поділ майна є неукладеним. За ч. 3 ст.10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, норми чинного законодавства та беручи до уваги вищевказані рішення судів, які набрали законної сили, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх повне задоволення. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню 243 грн. 60 коп. судового збору, сплачених позивачкою при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved