Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.09.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2500 (дві тисяч п'ятсот) гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, підписом у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит, у розмірі встановленому договором. У порушення зазначених умов договору, відповідач зобов'язання належним чином не виконала, своєчасно не надала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань, станом на 31.10.2016 року відповідач має заборгованість - 29480 (двадцять дев'ять тисяч чотириста вісімдесят) гривень 20 копійок. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав, просив справу розглядати у його відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача та відповідач позовні вимоги визнали частково, визнали заборгованість за тілом кредиту на суму 1902,52 грн., погодились із частковою заборгованістю за процентами на суму 1296,88 грн., в решті дали пояснення згідно поданих письмових заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.09.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2500 (дві тисяч п'ятсот) гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6). Отримання кредитних коштів в ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 1902,52 грн. не оспорюється відповідачем та останній погоджується із розміром не погашеного тіла кредиту на суму 1902,52 грн. Також, погоджується частково із заборгованістю за процентами на суму 1296,88 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з наступних причин. Позивачем по справі не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач по справі була належним чином поінформована про розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Відсутні докази підписання [PERSON] «Умов та правил надання банківських послуг», а також «довідки про умови кредитування» та «приклади використання кредитних коштів». Постановою Верховного Суду України від 11.03.2015 р. по справі №6-16цс-15 було переглянуто ухвалу ВССУ від 17.09.2014 року у справі за позовом ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самим норм матеріального права, а саме: частини 1 ст.259 Цивільного кодексу України. В цій постанові ВСУ висловлена правова позиція за положеннями ч.1 ст.259 ЦК України - позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно з ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі , якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст п.4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку з цим доводи позичальника про не ознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка») (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Із наданого до суду банком «Розрахунку заборгованості» вбачається, що [PERSON] користувалась кредитними коштами, лише коли банком була встановлено відсоткову ставку в розмірі 30.00% на рік. Після збільшення відсоткових ставок, 01.09.2014 року та 01.04.2015 року, не відбувалося ні отримання, ні погашення кредитних коштів. Згідно ч.3 ст.1056 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. З приводу збільшення відсоткової ставки [PERSON] банком не надсилалося жодного повідомлення і стороною позивача, суду з цього приводу, не надано будь-яких доказів . 21 жовтня 2015 року ВСУ України, за наслідками розгляду цивільної справи №6-2003цс15, висловлена правова позиція, в якій зазначено, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З урахуванням зазначеної вище правової позиції, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] штрафу: в розмірі 500.00 грн. - фіксована частина та 1380,01 грн. - процентна складова не підлягають до задоволення, оскільки являються одним із видів юридичної відповідальності за одне і те саме порушення. Заборгованість по процентам за користування кредиту підлягає до задоволення в сумі 1296,88 грн., оскільки Банк необґрунтовано змінив в односторонньому порядку розмір відсоткової ставки з 30.00 відсотків до 43,20 відсотків і розрахунок заборгованості проводив за збільшеною відсотковою ставкою. Розрахунок заборгованості здійснюється за наступною формулою (А1*0,3*А2)/360 днів =Х, де А1 - це тіло кредиту, А2- кількість днів прострочення, 0,3 - розмір відсоткової ставки. Оскільки відповідач, згідно наданого позивачем розрахунку, допустила прострочення 818 днів , то розмір процентів за користування кредитом становить - (1902,52*0,3*818)/360 = 1296,88 грн. Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що отримання кредитних коштів відбулося 18.03.2014 року, банк до суду не звертався впродовж майже трьох років, періодичн о піднімав процентну ставку, і надіслав позов до суду перед закінченням строків позовної давності. Це призвело до збільшення заборгованості в 15 разів, що суперечить засадам розумності і справедливості. Також, ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею та комісією в розмірі 3100.00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення пені на суму 3100.00 грн., відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності В цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення у зв'язку із пропуском строків позовної давності з наступних причин. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Моментом виникнення у банку права на позов є нарахування ПАТ КБ «Приватбанк» 01.04.2014 року пені в розмірі 100.00 грн., що підтверджується наданим до суду стороною позивача розрахунком. Саме з даного часу розмір заборгованості по пені щомісяця збільшувався. Оскільки погашення заборгованості по нарахованій пені є окремим самостійним зобов'язанням, яке деталізує обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлює самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що погашення кредиту повинно здійснюватися [PERSON] кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цього платежу необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання [PERSON] зобов'язання по сплаті пені, а саме з 01.04.2014 року. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (постанова Верховного Суду України 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14). З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved