Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Приватного нотаріуса [PERSON], Державного нотаріуса [PERSON] про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину від 27 квітня 2017 року, виданого [PERSON] та [PERSON] в частині права на квартиру за адресою м.Чернігів, вул.Текстильників, буд.17/43, кв.63, яке було посвідчене державним нотаріусом [PERSON], рішення державного нотаріуса [PERSON] Бахмацького районного нотаріального округу про реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на дану квартиру від 27 квітня 2017 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07 липня 2017 року квартири за адресою: м.Чернігів, вул.Текстильників, буд.17/43, кв.63, який був укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу [PERSON]; визнання незаконними дій державного реєстратора державного нотаріуса [PERSON] про внесення запису про право спільної часткової власності на спірну квартиру за [PERSON], №20181334 від 27 квітня 2017 року та за [PERSON] №20180232 від 27 квітня 2017 року; визнання незаконними дій державного реєстратора приватного нотаріуса [PERSON] про внесення запису про право власності на спірну квартиру за [PERSON] №21287096 від 07 липня 2017 року; та про визнання за [PERSON] право власності на спірну квартиру. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 01 грудня 1995 року за договором купівлі-продажу вона придбала у [PERSON] та [PERSON] спірну квартиру №63 в буд.17/43 по вул.Текстильників в м.Чернігові. Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, за реєстровим №2022. Оскільки договір було посвідчено 01 грудня 1995 року приватним нотаріусом, то вона вважала, що і право власності на квартиру у неї виникло тоді ж, оскільки за законом, що діяв на той час не визначено терміну, на протязі якого має відбутись державна реєстрація договору купівлі-продажу. В подальшому вона поїхала мешкати до села, а в квартирі залишився мешкати її син. Приїхавши до м.Чернігова в травні 2017 року, вона дізналась що її квартира була отримана у спадщину [PERSON] та [PERSON], тому 07 червня 2017 року звернулась з заявою до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області, про що було внесено запис до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження №12017270010004725. 07 липня 2017 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [PERSON] Приватним нотаріусом [PERSON] договір купівлі-продажу було посвідчено та внесено до Державного реєстру запис про право власності на квартиру №21287096. Вважає, що зазначені обставини та правові наслідки порушують її права як власника квартири, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є такими, що в дійсності набули право власності на квартиру. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 19 жовтня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю. Не погоджуючись з вказаним рішенням, [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове законне рішення, яким задовольнити позовні вимоги, заявлені в суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не керувався законодавством, що діяло на момент набуття права власності за договором, яке підлягало застосуванню, а саме нормами ЦК Української РСР 1963 року та Законом України «Про власність», а не цивільним законодавством станом на 2017 рік. Апелянт звертає увагу суду, що звернення особи щодо реєстрації договору є її правом, а не обовязком. Більш того, законодавством не було встановлено терміну протягом якого особа може здійснити своє право, з чого слідує, що після укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу позивач може звернутись за реєстрацією свого права у будь-який час. Договір купівлі-продажу квартири від 01 грудня 1995 року недійсним не визнавався. Також апелянт зазначає, що на вимогу суду Державний нотаріальний архів надав завірену копію договору, що підтверджує той факт, що даний договір був укладений та був переданий у архів від відповідного нотаріуса де він зберігався. [PERSON] наголошує, що вона є власником спірної квартири, а [PERSON] та [PERSON] не мали права на спадкування після смерті 03 квітня 1998 року [PERSON] проданої ним квартири, тому свідоцтво про право на спадщину від 27 квітня 2017 року є недійсним. Крім того, відповідач [PERSON] особисто здійснив продаж 1/2 частини спірної квартири у 1995 році та отримав за це кошти, в результаті чого право власності на квартиру перейшло до позивачки, однак він вдруге здійснив продаж тієї ж нерухомості вже у 2017 році та повторно отримав за це кошти. Не погоджується апелянт і з висновком суду про стягнення з неї судових витрат на правову допомогу відповідачів. Письмових заперечень з боку відповідачів на апеляційну скаргу не надійшло. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки [PERSON] не має оригіналу правовстановлюючого документу на право власності на квартиру за адресою: м.Чернігів, вул.Текстильників, буд.17/43, кв.63, державна реєстрація прав позивача на неї за договором купівлі продажу від 01 грудня 1995 року у встановленому законом порядку не проведена і у позивача не виникло право власності на зазначене майно, а відтак, угоди щодо спірної квартири укладені та зареєстровані відповідачами правомірно. Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він дійшов його при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованому в реєстрі за №2202, [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] однокімнатну квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.144-145). За умовами даний договір підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку у Чернігівському МБТІ. Відносини власності регулювались Законом України «Про власність», ЦК 1963 року та іншими законодавчими актами. Відповідно до ст.126 ЦК України (1963 року), який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, а також з нормами ст. 2 Закону України «Про власність», право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Підставою виникнення права приватної власності на майно, зокрема є укладення угод, не заборонених законом. Згідно зі ст.ст.224, 225 ЦК України (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з ст.145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Статтею 227 ЦК України (1963 року) визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Таким чином, законом чітко передбачалась обов'язкова нотаріальна форма договору відчуження житлового будинку (квартири), наслідком недодержання якої є його недійсність та його подальша реєстрація органами місцевого самоврядування. [PERSON] набула право власності на квартиру №63 в буд.№17/43 по вул.Тектсильників в м.Чернігові на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року. Однак, оскільки нею не було зареєстровано у встановленому порядку це право, вона набула лише право володіти та користуватися цим майном, однак розпорядитись (продати, подарувати ) ним вона права не мала. Статтями 2 та 55 Закону «Про власність» визначено, що право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності і власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Архівною довідкою Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 25 червня 2017 року підтверджується, що дійсно [PERSON], приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу 01 грудня 1995 року, за реєстровими №2202, була вчинена нотаріальна дія, а саме: посвідчений договір купівлі-продажу квартири №63 в буд.№17/43 по вул.Текстильників в м.Чернігові. Також даний факт підтверджується копією договору від 01 грудня 1995 року купівлі-продажу спірної квартири, де сторонами були [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру, загальною площею 27,9 кв.м., з якої житлова площа становить 16,6 кв.м., що знаходиться в м.Чернігові по вул.Текстильників, буд.№17/43, квартира №63. Вказана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Новозаводської районної Ради народних депутатів міста Чернігова 28 листопада 1995 року та зареєстрованого в Чернігівському МБТІ за №12-4702. Продаж квартири вчинено за 650000000 карбованців, які (гроші) продавці [PERSON] та [PERSON] від покупця [PERSON] одержали повністю до підписання договору (а.с.12, 144-145). Судом першої інстанції також встановлено, що згідно копії інформаційної довідки КП «Чернігівське МБТІ» від 13 лютого 2017 року №479 станом на 31 грудня 2012 року в м.Чернігові мають зареєстроване право власності на обєкти нерухомості: [PERSON], [PERSON] по 1/2 ідеальній частці однокімнатної квартири за адресою вул.Текстильників, 17/43/ кв.63 (на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 1995 року №12-4702 (а.с.129). З долучених копій матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], який помер 03 квітня 1998 року (а.с.125) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] звернулися до Бахмацької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру лише 27 квітня 2017 року (а.с.131, 133). Державним нотаріусом [PERSON] були видані [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири, що знаходиться в м. Чернігові по вул.Текстильників, буд.17/43, кв.63, за кожним (а.с.139, 141), та зареєстровано видачу вказаних свідоцтв у Спадковому реєстрі (а.с.140, 142). В подальшому, 07 липня 2017 року між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавцями відчужено покупцю квартиру, що знаходиться за адресою: м.Чернігів, вул.Текстильників, буд.17/43, кв.63. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №628 (а.с.147-148). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог щодо визнання недійним свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 квітня 2017 року, видане [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру, посвідченого державним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний №1-392, оскільки суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з підстав відсутності реєстрації права власності на спірне майно, належної оцінки доказам, на які посилалась позивачка, не надав, застосував до спірних правовідносин положення ЦК України 2004 року, чим порушив принцип дії закону в часті та зазначені норми матеріального права. За змістом договору купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). При цьому, право продажу товару, крім примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (ст.658 ЦК України). Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] отримали права власності на спірну квартиру, є недійсним, не можна вважати, що договір купівлі-продажу квартири №63 в буд.17/43 по вул.Текстильників в м.Чернігові від 07 липня 2017 року, був укладений [PERSON] та [PERSON] як належними продавцями, тобто як власниками цього майна, та в силу положень ч.1 ст.203 та ст.215 ЦК України він повинен бути визнаний недійсним. А відтак апеляційний суд вважає, що вимоги позивачки в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири також підлягають задоволенню. Без зазначення у рішенні суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири не можна вважати таким, що відбувся реальний захист права власності позивачки. Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Разом з тим, із копії деталізованої інформації про право власності долученої до матеріалів справи (а.с.19-21) та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.136-138) вбачається, що державна реєстрація спірної квартири позивачкою здійснена не була. Тобто, на момент вчинення нотаріальних дій державним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу [PERSON], а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] та [PERSON] від 27 квітня 2017 року, були здійснені на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором [PERSON] Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції 23 липня 2015 року за індексним номером 41135407, замість втраченого свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Новозаводської районної ради народних депутатів від 28 листопада 1995 року, право власності на 1/2 частину квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 липня 2015 року за номером запису 10531392 державним реєстратором [PERSON] Приватний нотаріус [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину, які наразі визнані недійсними, також вчинила нотаріальні дії, посвідчила договір купівлі-продажу квартири від 07 липня 2017 року та не мала можливості дізнатись про право власності на спірну квартиру за [PERSON], оскільки остання не зареєструвала за собою таке право. За таких обставин, в частині визнання незаконними дій державного та приватного нотаріуса слід відмовити. Крім того, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити і у задоволенні позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру №63 в буд.17/43 по вул.Текстильників в м.Чернігові. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.2 ст.26 цього Закону, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено держану реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченим підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, вбачається, що право [PERSON] на спірну квартиру ніким в судовому порядку не оспорюється, договір купівлі-продажу спірної квартири від 01 грудня 195 року дійсний та відсутня будь-яка інформація щодо намагань визнати його недійсним, право власності, що включає права володіння, користування та розпорядження перейшли до [PERSON], як нового власника та він може бути зареєстрований нею в Державному реєстрі речових прав і їх обтяжень і без визнання права власності позивачки в судовому порядку. Також позивачка вправі отримати дублікат договору купівлі-продажу від 01 грудня 1995 року замість втраченого оригіналу. У випадку порушення відповідачами чи будь-якими особами інших прав позивачки щодо належної їй на праві власності спірної квартири, нею може бути обраний відповідний спосіб захисту, передбачений законом. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував вказані обставини не застосував матеріального закону, чинного на час укладання позивачкою договору купівлі-продажу та помилково дійшов висновку про те, що вимоги позивачки є безпідставними. Вищенаведене свідчить про те, що ухвалене у справі судове рішення першої інстанції ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального права, а отже, не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. За таких обставин ухвалене у справі судове рішення першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позов [PERSON] задоволено частково в частині вимог до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], колегія суддів вважає, що з даних відповідачів на користь позивачки слід стягнути судовий збір за розгляд позовної заяви судом першої інстанції та апеляційної скарги судом апеляційної інстанції по 1344 грн. з кожного.

Outcome: partial