Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

В квітні 2019 року [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь 489072 грн. 88 коп., з яких основна сума боргу у розмірі 443700,00 грн., 3% річних у розмірі 7658,38 грн., інфляційні втрати у розмірі 37714,50 грн. та судовий збір у розмірі 4890 грн. 72 коп. На підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2019 року (а.с.12) справу було направлено за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області за останнім відомим місцем проживання відповідача ( [ADDRESS] ) в порядку ч. 9 ст. 28 ЦПК України. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 04 липня 2018 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір позики (розписка), за яким [PERSON] позичила у нього 17000 доларів США. [PERSON] зобов`язалася повернути грошові кошти 02 вересня 2018 року, про що надала йому власноручно написану розписку. У встановлений строк відповідачка грошові кошти не повернула, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Адвокат позивача за ордером про надання правової допомоги Пищида В.М. надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку (а.с.32). Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином у порядку визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування 25 жовтня 2019 року оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України» на сторінці Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (а.с.27), причину неявки не повідомила, а тому зі згоди адвоката позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Відзив на позов від відповідачки до суду не надходив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Встановлено, що 04 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики, підтверджений розпискою (а.с.5), за яким відповідачка взяла в борг у позивача грошові кошти у розмірі 17000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складало 443700 грн., та зобов`язалася повернути грошові кошти до 02 вересня 2018 року. Вищевказана розписка підписана [PERSON] в присутності двох свідків, а отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Як слідує зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у Постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргового документу - оригіналу розписки про грошове зобов`язання у [PERSON] свідчить про невиконання із сторони [PERSON] своїх боргових зобов`язань. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по договору позики (розписки) від 04 липня 2018 року із сторони [PERSON] перед [PERSON] Відповідачка грошові кошти у повному обсязі позивачу не повернула, а тому суд прийшов до висновку, що основний борг по договору позики складає 443 700 грн. в еквіваленті 17000 доларів США, які необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15 сформував правові позиції, в яких вказав на те, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні плати від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор отримує право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання на час звернення [PERSON] із позовом сплинув, позивач має право вимагати від боржника, окрім повернення основної суми заборгованості, відшкодування матеріальних втрат у вигляді 3% річних та інфляційних втрат. Таким чином, сума 3% річних за період з 03.09.2018 року по 01.04.2019 року з суми боргу у розмірі 443700 грн. за 210 прострочених днів складає 7658,38 грн. Окрім цього, індекс інфляції за період з 03.09.2018 року по 01.04.2019 року з суми боргу у розмірі 443700 грн. складає 37714,50 грн. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за Договором позики (розпискою) від 04 липня 2018 року у загальній сумі 489072 грн. 88 коп., з яких основна сума боргу у розмірі 443700,00 грн., 3% річних у розмірі 7658,38 грн., інфляційні втрати у розмірі 37714,50 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 4890,72 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved