Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

В листопаді 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, яким з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] був укладений кредитний договір №K3H1GA15006379 від 16 липня 2007 року. За умовами якого ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 145203,42 доларів США. В свою чергу, [PERSON] зобовязався повернути кредит до 16 липня 2017 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі, строки та в порядку, встановлені кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 липня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки №K3H1GA15006379. Згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 83,70 кв.м., жилою площею 47,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». Після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру ПАТ КБ «Приватбанк» направив відповідачам письмову вимогу добровільно звільнити квартиру. Незважаючи на це, відповідачі ухиляються від добровільного звільнення квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В ході розгляду цивільної справи [PERSON] предявила зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимоги щодо предмета спору: служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], яким просить визнати недійсним договір іпотеки квартири [ADDRESS], укладений 16 липня 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON]Г за реєстровим №366. Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовано тим, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення порушують житлові права [PERSON] та права її неповнолітньої дочки [PERSON], які зареєстровані та проживають за адресою: [INFO]. Оскільки у договорі іпотеки не зазначено, що за адресою місцезнаходження майна, яке передається в іпотеку, проживає та зареєстрована неповнолітня онука [PERSON] [PERSON], [INFO]. З 04 листопада 2005 року [PERSON] та її дочка [PERSON], 14 жовтня 1999 року, постійно зареєстровані та проживають в спірній квартирі як члени сімї власника квартири. Факт проживання і реєстрації [PERSON] та [PERSON] в іпотечній квартирі на момент укладення оспорюваного договору підтверджується довідкою форми 3. Зважаючи на те, що спірна квартира на час укладення договору іпотеки була єдиним постійним місцем проживання [PERSON], вказана квартира являлась також і місцем проживання її дочки [PERSON], [INFO]. Саме тому для укладення даного договору іпотеки необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування, зважаючи на те, що такий дозвіл не отримувався та враховуючи, що договір іпотеки порушує майнові права неповнолітньої [PERSON], тому він підлягає визнанню недійсним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала первісний позов та просила суд його задовольнити у повному обсязі. В свою чергу, заперечувала проти задоволення зустрічного позову, в обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що посилання [PERSON] на те, що на момент укладення договору іпотеки в предметі іпотеки мешкали неповнолітні, не відповідає дійсності. Оскільки, з відповіді нотаріуса на лист від 22 березня 2016 року встановлено, що у квартирі [ADDRESS] відсутні зареєстровані малолітні та неповнолітні особи, а тому дозвіл органу опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації для укладення договору іпотеки не вимагався. Крім цього, відповідачами не надано належних доказів на підтвердження наявності права дитини на житло на момент укладення договору іпотеки, окрім свідоцтва про її народження та копії паспорта. До того ж відповідно до норм чинного законодавства місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них. Тоді як батьку неповнолітньої [PERSON] [PERSON] належить на праві власності житловий будинок №49 по вул. Петровського в с. Новоселиця Попільнянського району Житомирської області. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву, в якій зазначила, що просить розглядати справу за її відсутності, при цьому проти первісного позову заперечує у повному обсязі, а зустрічний позов підтримує та на його задоволенні наполягає. Представник служби у справах дітей та сімї Бориспільської районної державної адміністрації [PERSON] у судовому засіданні при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] направила до суду лист, яким просила розглядати справу за її відсутності та при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Представник третьої особи Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району у судове засідання не зявився. Заступник сільського голови [PERSON] направила до суду клопотання, яким просила розглядати справу за відсутності представника сільської ради. Представник ОСББ «Чубинське» [PERSON] також направив на адресу суду заяву, в якій при вирішенні спору поклався на розсуд суду, а також просив розглядати справу у його відсутність. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2011 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволений частково, а саме: звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом продажу її на прилюдних торгах у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (а.с.12). З копії довідки ОСББ «Чубинське» №767 від 10 березня 2016 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.49). Позивач надіслав їм письмові вимоги про добровільне виселення з квартири протягом 30 днів з дня отримання вимог (а.с.13,14). Зі списку згрупованих рекомендованих відправлень (а.с.17) та рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.16) вбачається, що 16 жовтня 2015 року відповідачі отримали письмові вимоги. Однак в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що вони добровільно виселились з квартири. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Крім того, відповідно до ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» у передбаченому ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» порядку направив відповідачам повідомлення про виселення. Зважаючи на викладене, суд вважає за допустиме виселити з квартири №115 по вул. Погребняка, 13 в с. Чубинське Бориспільського району Київської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. До вказаного висновку суд також приходить з огляду на те, що судом не встановлено підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON], зважаючи на наступне. 16 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений договір іпотеки квартири. За умовами якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно в забезпечення виконання зобовязань іпотекодавця перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержавтель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобовязань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця (а.с.9-11). Згідно з п.13.3 договору предметом іпотеки є трикімнатна квартира загальною площею 83,70 кв.м, житловою площею 47,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №589, виданого 09 вересня 2005 року Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району. З довідки ОСББ «Чубинське» №767 від 10 березня 2016 року встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], її дочки [PERSON] та її неповнолітньої онуки [PERSON], [INFO]. У відповідності до положення ч.1 та п.2 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі визнання правочину недійсним. Так, відповідно до ч.1-3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. В силу ч.3 та ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з положенням ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім цього, з правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-1024цс16, від 30 вересня 2015 року у справі №6-384цс15, від 16 вересня 2015 року у справі №6-392цс15, вбачається, що при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обовязково вимагається дозвіл органів опіки та піклування. Місце проживання неповнолітньої, малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування. Так, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) зясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. З копії довідки №1575 від 06 липня 2007 року, виданої виконавчим комітетом Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району, яка була надана [PERSON] приватному нотаріусу Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] для посвідчення договору іпотеки квартири від 16 липня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], вбачається, що на момент нотаріального посвідчення договору за адресою: [ADDRESS], відсутні зареєстровані малолітні та неповнолітні діти (а.с.109-110). Дана обставина також підтверджується копією витягу із погосподарського обліку за формою №1, наданою Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району. Оскільки з даної довідки встановлено, що [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], з 08 червня 2007 року вибули з квартири [ADDRESS]. Тоді як з 07 серпня 2007 року знову зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою (а.с.154). Зважаючи на викладене на час посвідчення спірного правочину неповнолітня [PERSON] не проживала у квартирі, що є предметом іпотеки. Тому судом критично сприймають доводи [PERSON] та вказівка на довідку форми-3, наданої ОСББ «Чубинське», №765 від 09 травня 2016 року, за змістом якої [PERSON] та її неповнолітня дочка проживають у [INFO], починаючи з 04 листопада 2005 року (а.с.98). Оскільки вказана довідка спростовується письмовими матеріалам справи. За вказаних обставин, дії [PERSON] під час укладення договору іпотеки квартири не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя, не встановлено. До того ж Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Порушення умов кредитних договорів і у зв'язку із цим звернення банком стягнення на предмет іпотеки - можливі. Проте, можливість виникнення такої ситуації в майбутньому не повинна слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсними іпотечних договорів примарного права малолітніх чи неповнолітніх дітей на збереження саме цієї квартири як місця їх проживання. Таким чином, суд приходить до висновку, що під час укладення оспорюваного договору право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було. Саме відтак відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору не може слугувати підставою для визнання даного договору недійсним. Крім цього, суд звертає увагу також на наступну обставину. У відповідності до ч.1-3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Позивач за зустрічним позовом та її представник не надали суду належних та беззаперечних доказів, які свідчили про зменшення чи обмеження житлових прав неповнолітньої [PERSON] при укладенні договору іпотеки. Так як з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що на [PERSON], батьку неповнолітньої [PERSON], на праві приватної власності належить житловий будинок №49, який розташовується по вул. Петровського в с. Новоселиця Попільнянського району Житомирської області (а.с.142-144). За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З платіжного доручення від 10 листопада 2015 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову до суду ПАТ КБ «Приватбанк» сплатив судовий збір у розмірі 1218 гривень. Предявлений ПАТ КБ «Приватбанк» задоволений. Тому, з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору по 406 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved