Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS], мотивуючи заявлені вимоги тим, що є спадкоємицею за заповітом вказаного нерухомого майна після смерті матері. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування. В апеляційній скарзі [PERSON], вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим та посилаючись на ухвалення його з порушенням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на час складання заповіту [PERSON], спірний житловий будинок належав її чоловіку і фактично являвся спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що зі змісту заповіту не вбачається, яку саме конкретну частину будинку заповіла [PERSON] своїй дочці. Суд на власний розсуд та в порушення вимог закону визначив волю померлої щодо розпорядження спадковим майном, витлумачивши таким чином положення заповіту, хоча такі вимоги позивачем не заявлялись. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, в ході розгляду справи відповідачем не було надано належних доказів про право власності її батька, [PERSON] в будинку [ADDRESS], а позивач, у відповідності до вимог ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері. Однак, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного. Встановлено, що 28 березня 1996 року мати позивача, [PERSON], на випадок своєї смерті склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Репех С.О. і зареєстрований в реєстрі за № 3-1974 (а.с. 9). Згідно вказаного заповіту [PERSON] заповіла своїй дочці - [PERSON] належну їй частину житлового будинку з надвірними будівлями, який находиться в [ADDRESS] Заповіт на даний час є дійсним та ніким не оспорювався. [INFO] року помер батько позивача, [PERSON], якому на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого виконкомом Чернігівської міської ради 13 грудня 1976 року, в цілому на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 12, 14-15). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2011 року встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини у вигляді житлового будинку по [ADDRESS], який належав [PERSON] (а.с.71). 02 квітня 2014 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. за результатами розгляду заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, [PERSON], винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована тим, що в заповіті від 28 березня 1996 року [PERSON] заповіла частину будинку з надвірними будівлями, не зазначивши при цьому розміру частини будинку, на яку складено заповіт. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2014 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 57/02-31 від 02 квітня 2014 року та зобов'язання вчинити певні дії (а.с. 23-26), яке набрало законної сили. В мотивах суд зазначив, в тому числі, що померлою [PERSON] заповіт був складений до того, як вона отримала право власності на спірний будинок в цілому, а з тексту заповіту не вбачається, що він охоплював права заповідача, які б належали їй в майбутньому. З довідки вуличного комітету № 31 Деснянської районної у місті Чернігові ради від 12 березня 2014 року вбачається, що на день смерті [PERSON] разом з нею по [ADDRESS] були зареєстровані та проживали син - [PERSON] та дочка - [PERSON] (а.с. 27). 14 січня 2014 року [PERSON], який доводився батьком відповідача, помер, що підтверджується копіями свідоцтва про смерть, свідоцтв про народження та про шлюб (а.с. 82, 87, 88). [PERSON] є його спадкоємцем за законом першої черги, оскільки звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою (а.с. 81-89). Підпунктом 3 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснено, що при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому. Якщо він розподілив між спадкоємцями лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. З матеріалів справи вбачається і позивачем не спростовано, що заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] був складений 28 березня 1996 року, тобто до того, як заповідач отримала право власності на будинок [ADDRESS] в цілому. Судовим рішенням встановлено, що із вказаного заповіту не вбачається, що він охоплював права заповідача, які б належали їй в майбутньому. Також у заповіті не зазначено, яку саме частину будинку померла заповіла позивачу. Відповідно до приписів ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Суд першої інстанції, визнаючи за [PERSON] право власності на спірне домоволодіння в цілому саме як за спадкоємцем за заповітом фактично витлумачив його зміст на користь позивача, хоча такі вимоги нею не заявлялись. Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що, наводячи доводи щодо задоволення позову, суд без наявних фактичних даних сам визначив волю [PERSON] щодо розпорядження спадковим майном. Апеляційний суд вважає неможливим вирішення питання про визнання права власності за позивачем, як спадкоємцем за заповітом на спірний будинок, до вирішення питання про те, яка саме частка садиби належала заповідачу, і чи повністю ця частина була охоплена заповітом. Визначення тим чи іншим чином обсягу належного спадкодавцю майна в ході розгляду даної справи призведе до тлумачення змісту правочину, що знаходиться поза межами судового розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів вважає помилковим висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову, а заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування - передчасними. Відтак,

Outcome: approved