Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

В квітні 2013 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в вересні 2013 року уточнив та просив визнати недійсним розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації №671-р. від 18.02.2010р. «Про передачу земельної ділянки у власність [PERSON]»; скасувати державну реєстрацію речових прав [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 1221486800010800306, розташовану на території Балівської сільської ради; витребувати від [PERSON] належну йому земельну ділянку, розташовану на території Балівської сільської ради; визнати недійсним та скасувати (анулювати) кадастровий номер 1221486800010800308, присвоєний земельній ділянці площею 0,1 га, розташованій на території Балівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ №049403, виданий [PERSON] та зареєстрований за №122140001001306 від 16.11.2011 року; зобов'язати Відділ Держкомзему у [PERSON] районі Дніпропетровської області внести зміни до автоматизованої системи державного земельного кадастру шляхом скасування (анулювання) кадастрового номеру 1221486800010800308. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до п. 9 ст. 74 ЦПК України, що підтверджується оголошенням в газеті «Вісті Придніпровя» № 97 (1488) від 12.12.2013 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, його представник за довіреністю [PERSON], будучи обізнаною про дату, час та місце розгляду справи, подала заяву (а.с.177) про відкладення розгляду справи, доказів поважності причини неявки суду не надала, а тому суд приходить до висновку про неможливість визнання неявки представника відповідача з поважних причин, про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та про необхідність розгляду справи у відсутність представника відповідача на підставі ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації у судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу за відсутністю їх представника (а.с.143). Представник відповідача [PERSON] Держземагентства у [PERSON] районі Дніпропетровської області за довіреністю [PERSON] позовні вимоги визнав частково, заперечував проти задоволення позову в частині скасування державного акту та кадастрового номеру на землю. Представник третьої особи голова Правління Обслуговуючого кооперативу «Садівничого товариства «Полімер-1» [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність позовні вимоги підтримала, пояснила, що викладені у позовній заяві обставини відповідають дійсності. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 125, 126 3К України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав і посвідчується державним актом, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0953 га, що розташована на території Обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство «Полімер-1» Балівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.8). Вказана земельна ділянка була надана у власність позивачу згідно з рішенням виконкому Балівської сільської Ради народних депутатів від 18.12.1996 року № 57, на підставі якого йому було оформлено та видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП ДН № 025799 від 17.02.1998 року. Вказаний Державний акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1182. Згідно з вищевказаним Державним актом площа наданої [PERSON] у власність земельної ділянки складає 0,0953 га з цільовим призначення «для ведення садівництва». Після звернення [PERSON] у грудні 2011 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управзем» із замовленням на проведення робіт з інвентаризації належної йому земельної ділянки та виготовлення технічної документації з метою присвоєння земельній ділянці кадастрового номера було зясовано, що визначена згідно з Державним актом № 025799 межа належної йому земельної ділянки, на даний час перетинається із трьома іншими земельними ділянками, одна із яких знаходиться у власності [PERSON] та була переоформлена на [PERSON]. В результаті перетину земельних ділянок утворилося накладення земельної ділянки відповідачів на належну позивачу земельну ділянку. Площа перетину з першою земельною ділянкою становить 0,0106637 га. Зазначені обставини підтверджуються Протоколом проведення перевірки документації із землеустрою та обмінного файлу Відділу Держкомзему Дніпропетровського району Дніпропетровської області № ПП-12214063732012. За таких обставин, Відділ Держкомзему Дніпропетровського району Дніпропетровської області відмовив [PERSON] у присвоєнні кадастрового номеру. Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2013 року Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області повідомило, що згідно відомостей, які містяться в Книгах записів реєстрацій державних актів на право власності на землю та державних актів на право постійного користування землею, договорів оренди землі та відомостей з Поземельної книги, земельній ділянці відповідача [PERSON] присвоєний кадастровий номер 1221486800010800308, який зареєстрований за № 011012001098 від 14.04.2010р., на підставі розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 671-р від 18.02.2010 року відповідачу був виданий державний акт серії ЯИ № 482108, адреса - Балівська сільська рада, площа - 0,1 га. Як встановлено судом, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1452 від 29.05.2010 року відчужив свою земельну ділянку відповідачеві [PERSON] В результаті чого, [PERSON] звернувся до правоохоронних органів, які здійснили перевірку щодо дотримання відповідачами вимог земельного законодавства, за результатами якої встановлено, що земельна ділянка розташована в прибережній захисній смузі річки Оріль. Тому [PERSON] міжрайонною прокуратурою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері Дніпропетровської області порушено кримінальне провадження та передано до слідчого відділу Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, який веде досудове розслідування за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України за номерами в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 42013040020000008, 42013040020000009. Статтею 153 ЗК України встановлено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не здійснював відчуження частин своєї земельної ділянки площею 0,0106637 га (площа перетину із земельною ділянкою) та його право власності щодо цих частин земельної ділянки не припинялося у будь-який інший спосіб. А згідно вимог ст. 125 ЗК України право власності виникло у нього з 1998 року - з моменту державної реєстрації Державного акту на землю. Таким чином, право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку, посвідчене Державним актом № 025799 та зареєстроване за № 1182 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, зберігається за усією земельною ділянкою в межах, визначеним зазначеним правовстановлюючим документом. А спірні державні акти, якими відповідачам надано у власність належну позивачу частину земельної ділянки, площею 0,0106637 га видано відповідачам з порушення права власності на землю останнього. Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] оформив своє право власності на земельну ділянку та отримав державний акт значно пізніше ніж [PERSON], а саме через 12 років. При цьому він, в порушення вимог ст. 198 ЗК України та «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», не погоджував межі наданої йому земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. В результаті зазначених обставин, порушене право власності позивача на земельну ділянку, що посвідчене Державним актом № 025799, та через незаконні дії відповідачів він позбавлений можливості отримати кадастровий номер на неї та вільно реалізувати право власності на землю. Зазначені дії з присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру є необхідними у відповідності до чинного законодавства, оскільки зміст права власності на землю полягає у праві володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ст. 78 ЗК України), а згідно зі ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки повинні, серед іншого, містити кадастровий номер земельної ділянки (цифровий код (номер) земельної ділянки, що не повторюється на всій території України, присвоюється земельній ділянці під час проведення її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування такої ділянки (абз. 5 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2010 року № 749 «Про затвердження Тимчасового порядку присвоєння кадастрового номера земельній ділянці»). Тобто для реалізації належного позивачці права власності на земельну ділянку, їй (земельній ділянці) має бути присвоєно кадастровий номер. Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Стаття 373 ЦК України встановлює, що право власності на землю гарантується Конституцією України, а згідно зі ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене лише за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 90 ЗК України визначено права власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, самостійно господарювати на землі, тощо та передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Так, відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Віндикаційний позов базується на визнанні права власності абсолютним правом, яке не втрачається з незаконним вибуттям речі з володіння власника і переходом до інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Таким чином, у разі придбання майна у особи, яка не мала права його відчужувати, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною, в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ст. 216 ЦК України, незалежно від того, чи відповідає спірна угода закону. Адже результатом задоволення такого позову стане застосування наслідків недійсності угоди, які стосуються лише сторін угоди і не поширюються на права особи, яка вважає себе власником майна, не будучи стороною угоди. Крім того, як вбачається із п. 10 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Виходячи з наведеного, презюмується можливість витребування спірного майна без вимоги визнання недійсним договору, оскільки спірне майно неможливо повернути шляхом застосування реституції. Таким чином, особі, яка вважає себе власником майна, треба заявляти віндикаційний позов до кінцевого набувача такого майна, а не визнавати недійсним усі проміжні правочини з перепродажу такого об'єкту нерухомості. Так само, ВСУ у листі-узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.08 р. звертає увагу на конкуренцію між реституцією та віндикацією про визнання правочинів недійсними. Вища судова інстанція зазначає, що, на відміну від норм ч.1 ст. 216 ЦК України, норми гл.29 ЦК є спеціальними, адже у них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема - віндикація. Верховний Суд України наголошує, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваних, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту є визнання правочинів недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно інший особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку також немає перешкод і для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. За статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства, зберігати геодезичні знаки. Частиною 2 ст. 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Окрім того, з 01 січня 2013 року право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст. 1 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно являє собою офіційне визнання та підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стаття 26 даного Закону визначає, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, у разі скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, скасовується державна реєстрація земельної ділянки. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, вищевказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що порушене право власності на земельну ділянку [PERSON], що посвідчене Державним актом ЯЛ №049403, підлягає відновленню шляхом визнання недійсним Державного акту ЯЛ №049403 та визнання недійсним спірного рішення, на підставі якого перший державний акт був виданий [PERSON], шляхом внесення запису про скасування державної реєстрації прав відповідача [PERSON] та витребування у відповідача [PERSON] майна позивача. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] суму по сплаті судового збору у розмірі по 57 грн. 35 коп. з кожного.

Outcome: approved