Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] звернулася у суд з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що їй належить на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . В квартирі зареєстровані вона, її малолітня донька та мати - відповідач. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має. Перешкод в користуванні житлом вона відповідачу не чине, а член сім`ї втрачає право користування на житло у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, а відтак відповідач створює йому перешкоди в у користуванні правом власності, що є незаконним і змушує її звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , та усунути позивачу перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. В судовому засіданні при розгляді справи по суті, позивач підтримала заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в ній, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що на даний час дійсно не проживає по вищевказаній адресі, однак, це зумовлено тим, що позивач чинить перешкоди у її користуванні, шляхом її виселення та заміни замків, що не дає їй можливості потрапити до житлового приміщення. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Згідно з копією договору купівлі-продажу від 29.12.2015 року серії НАТ №157955, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2015, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Відповідно до копії довідки №109-109/онн/Б-1481 виданої Шевченківською районною у м.Києві державною адміністрацією, в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до копії акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.09.2021 року, складеного ТОВ «Ковальська Житлосервіс» та підписаного шістьма свідками та позивачем, засвідчили цим актом, що за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає [PERSON] (без зазначення з якого саме часу). Спірні відносини, які виникли між сторонами регулюються цивільним та житловим законодавством України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч. 6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Згідно з ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1, 3 ст. 319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З аналізу вказаних норм слідує, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою і поряд з ним мають право користування цією квартирою члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір, поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цією квартирою. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 569/4373/16 від 21 серпня 2019 року, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄСПЛ. З матеріалів справи слідує, що відповідач по справі не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач чинить перешкоди у проживанні, а також з наданого позивачем акта фактичного не проживання, неможливо встановити точну дату, з якої буде відраховуватись один рік фактичного не проживання без поважних причин відповідача за адресою [ADDRESS] . Враховуючи наведене, а також дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed