Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказувала, що з 11 серпня 2007 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , під час якого [INFO] у них народився син, [PERSON] період шлюбу 09 грудня 2010 року вони придбали у власність незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 40%, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач вигнав її з квартири, в якій вони спільно проживали та в утримання якої вона вклала багато грошей та зусиль. Тому у неї виникла необхідність поділу спільного майна в судовому порядку. Та оскільки відповідач не піклується до сина, не надає допомоги в його утримання, вона вважає, що її частка у спільному майна у випадку поділу повинна складати 2/3, а решта - 1/3 частина має залишиться відповідачу. Провадження в справі було відкрито ухвалою від 05 грудня 2016 року за правилами ЦПК України, в редакції 2004 року. Представником відповідача за довіреністю [PERSON] були подані письмові заперечення від 22 березня 2017 року, в яких він вказав, що вважає заявлену позовну вимогу безпідставною з таких підстав: по-перше, відсутність в справі документів, які підтверджують можливість проведення поділу житлового будинку з огляду на його стан - незакінчений будівництвом; по-друге, відсутні докази того, що позивач потребує збільшення своєї частки у спільному майні, так як він матеріально і духовно допомагає своєму синові. Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 11 квітня 2017 року позовні вимоги [PERSON] були залишені без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року рішення суду першої інстанції від 11 квітня 2017 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11 квітня 2017 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 25 лютого 2019 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В межах строку підготовчого провадження позивачем [PERSON] подано уточнену позовну заяву від 20 березня 2019 року, в якій позовна вимога про поділ спільного майна подружжя залишена в попередній редакції та доповнена вимогою про стягнення з відповідача судових витрат в загальному розмірі 17818,96 грн., які складаються з витрат на оплату судового збору та витрат на правову допомогу. Під час проведення підготовчих дій судом була з`ясована позиція позивача по даній справі щодо мети звернення до суду з даним позовом, виходячи з фактичного змісту позовної вимоги. Так, на запитання суду представник позивача [PERSON] пояснила, що, наразі, метою позивача є визнання права власності на ідеальну частку у праві спільної сумісної власності подружжя, вчиняти дії, спрямовані на визначення технічної можливості виділу приміщень в будинку, які відповідають ідеальність частці у праві власності, позивач не бажає. Інших заяв по суті справи від сторін та їх представників до суду не подано. В судовому засіданні у вступному слові представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з тих підстав, що спірне майно було придбано сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі з метою використання його як дачі. Але при його поділі слід збільшити частку позивача, бо на її утриманні перебуває малолітній син, а відповідач не виконує свого обов`язку по утриманню дитини. Тим більше, що наприкінці 2018 року в судовому порядку було визнано не чинною Постанову КМУ № 780 від 11 жовтня 2016 року «Про затвердження наборів продуктів харчування, наборів непродовольчих товарів та наборів послуг для основних соціальних і демографічних груп населення», тому аліменти в розмірі 900,00 грн., які повинен сплачувати відповідач, являються недостатніми для утримання дитини, яка також потребує витрат на лікування хвороб зору. Представник відповідача [PERSON] у вступному слові проти позову заперечував з тих підстав, що, по-перше, позивачем не надані докази збільшення у відсотковому вираженні готовності житлового будинку, тому вона може лише вимагати стягнення грошової компенсації за використані під час будівництва будівельні матеріали. По-друге, для збільшення частки при поділі спільного майна на користь позивача також відсутні підстави, бо вона має право звернутися до суду з окремим позовом про стягнення додаткових витрат утримання сина. І по-третє, відповідач [PERSON] належним чином виконує обов`язок по сплаті аліментів на утримання сина, тому не погодився з розрахунком державного виконавця про наявність заборгованості та оскаржує його на даний час в судовому порядку, справа перебуває на розгляді Ленінського районного суду м. Харкова. Тому не має підстав стверджувати, що відповідач заборгував аліменти чи їх недостатньо для утримання сина. В судовому засіданні, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Спірним майном є житловий будинок літ. «Б-1», незакінчений будівництвом, готовністю 40%, з напівпідвалом незакінченим будівництвом літ. «ппд», готовністю 29%, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрований на праві власності в цілому на ім`я відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, незакінченого будівництвом, посвідченим 09 грудня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А., реєстр. № 3565 (т. 1 а.с. 5). Зі змісту вказаного документу можна стверджувати, що на момент укладання договору ступень готовності житлового будинку, який в своїй конструкції має напівпідвал, складає 69% (40+29=69). Право власності відповідача [PERSON] на спірне майно на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28440565, сформованим 21 грудня 2010 року Люботинським БТІ (т. 1 а.с. 136). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вказаний об`єкт незавершеного будівництва набув юридичного статусу об`єкту нерухомого майна, тому його слід розцінювати як предмет поділу між подружжям із визначенням ідеальних часток. В період часу, з 11 серпня 2007 року, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копію свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 11 серпня 2007 року, і який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 березня 2017 року в справі № 642/7342/16, яке набрало чинності 21 березня 2017 року (т. 1 а.с. 3, т 2 а.с. 23). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Набуття подружжям [PERSON] права власності на спірне майно відбулось в період шлюбу. Те, що незакінчений будівництвом житловий будинок був придбаний подружжям за спільні кошти та в інтересах всієї сім`ї - використання в якості дачі, ані сторони у своїх письмових заявах, ані їх представники під час судового розгляду не заперечували. Таким чином, обсяг спільно нажитого подружжям майна, наявного на час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, складається з житлового будинку літ. «Б-1», незакінченого будівництвом, готовністю 40%, з напівпідвалом незакінченим будівництвом літ. «ппд», готовністю 29%, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вимог щодо визначення іншого майна, як об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, стосовно якого може постати питання про поділ, сторонами у справі не заявлено. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, може бути спростована й одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Позивач [PERSON] в позові та її представник [PERSON] в усних поясненнях наполягали на необхідності збільшення частки позивача у майні, оскільки з нею проживає малолітній син, [PERSON] , на утримання, розвиток та лікування якого вона витрачає щомісяця в середньому від 4000,00 до 6000,00 грн. Та обставина, що у сторін по даній справі під час шлюбу [INFO] народився син, [PERSON] , підтверджується копією повторного свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 29 листопада 2016 року Ленінським районним у місті Харкові відділом державного РАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області (т. 1 а.с. 71). На утримання сина відповідач [PERSON] зобов`язаний сплачувати аліменти в розмірі 900,00 грн., починаючи з 24 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року, ухваленого в справі № 642/6698/16-ц. В своєму рішенні суд апеляційної інстанції звернув увагу сторін на ті обставини, що визначений розмір аліментів не є остаточним, і що вони не позбавлені можливості у випадку зміни їх матеріального або сімейного стану звернутися до суду з відповідним позовом щодо зміни розміру або способу стягнення аліментів на утримання дитини. Подані [PERSON] письмові документи про витрати на утримання та лікування дитини заслуговують на увагу та свідчать про належне ставлення до свої батьківських обов`язків з боку позивача як матері. З іншого боку, такі докази фактично вказують на наявність потреби у позивача на збільшення розміру аліментів, які сплачує відповідач [PERSON] , та можливо стягнення додаткових витрат на лікування дитини, що можна реалізувати шляхом подання до суду відповідних позовів. Але подані позивачем докази не містять в собі належної, достовірної та достатньої інформації про те, що фізичний, духовний розвиток та лікування дитини перебувають в залежності від недостатнього рівня аліментів, які повинен сплачувати відповідач [PERSON] . Оскільки сторони та їх представники не подані належні та беззаперечні докази визначення подружжям їх часток у спільному майні або необхідності визначення розміру таких часток з відступом від презумпції їх рівності, суд визнає спірне майно таким, що належить сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частині житлового будинку кожному. З огляду на викладене, суд задовольняє позов [PERSON] частково. Одночасно з цим, суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2/3 : 1/2 = 1,3333…. - коефіцієнт пропорції) понесені нею витрати на оплату судового збору в сумі 1364,22 грн. (1818,96 грн. : 1,3333…. = 1364,22 грн.) при зверненні з позовом до суду та під час його розгляду по суті, які документально підтверджені (т. 1 а.с. 1, 159, 196). При вирішенні питання про розподіл між сторонами витрат на професійну правничу допомогу суд надає оцінку документам, які подані позивачем на підтвердження таких витрат, застосовуючи відповідні норми ЦПК України, які діяли на момент понесення таких витрат. Так, відповідно до ст. 86 ЦПК України в редакції 2004 року, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, в редакції, яка є чинною на час розгляду справи, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження понесених витрат позивач [PERSON] подала суду договір про надання правової допомоги від 26 вересня 2016 року, укладений з ФОП [PERSON] , на виконання якого позивач сплатила 13000,00 грн. на підставі квитанцій № 14 від 26 вересня 2016 року та № 15 від 29 вересня 2016 року. Але такі документи не містять в собі підтвердження того, що правову допомогу позивача надав саме адвокат або фахівець в галузі права. Тому такі документи суд не бере до уваги про розподілі судових витрат. Інший документ - договір про надання правової допомоги від 11 березня 2019 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Авіловою О.М. суд розцінює як належний доказ отримання позивачем правничою допомогою адвоката, за яку нею сплачено 3000,00 грн. Такі витрати підтверджуються квитанцією № 5 від 18 березня 2019 року та були здійснені на оплату наданих адвокатом послуг, зокрема, триразової участі адвоката в судових засіданнях. При покладенні на відповідача [PERSON] обов`язку компенсувати позивачу вказані вище витрати в розмірі 3000,00 грн. суд також застосовує коефіцієнт пропорції 1,33. Від так, відповідач повинен компенсувати позивачу витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2250,00 грн. (3000,00 : 1,3333….. = 2250,00 грн.).

Outcome: partial