Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

в липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], треті особи служба у справах дітей Радехівської районної Державної адміністрації, Радехівський районний сектор Державної міграційної служби України про надання дозволу на виготовлення проїздних документів неповнолітніх дітей та виїзд їх за межі України до Греції, Єгипту без згоди та супроводу другого з батьків в період з 1 серпня по 31 грудня 2014 року. В позовній заяві зазначала, що 28 травня 2012 року повторно зареєструвала шлюб із [PERSON]. Від шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки із відповідачем не склалися, відповідач зловживає спиртними напоями, безпідставно влаштовує сварки, що і стало підставою для розірвання шлюбу у судовому порядку рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11 грудня 2013 року. Ще до розірвання шлюбу вона вимушена була покинути житло в якому вони спільно проживали та з дітьми перейшла жити у будинок батьків, де проживає по даний час. З часу розірвання шлюбу діти знаходяться на її утриманні, відповідач самоусунувся від виховання та матеріального забезпечення дітей. У зимовий період діти часто хворіли, за рекомендацією лікарів їх потрібно оздоровити на морі. У Греції проживає тривалий час брат її матері [PERSON], який забезпечений житлом, має постійну роботу та неодноразово запрошував її разом із дітьми на оздоровлення. В Єгипті проживає її рідна сестра, яка також запрошувала їх оздоровитися, тому вона має намір вивозити дітей виключно в цілях оздоровлення, однак без згоди батька цього зробити не може. Неодноразово розмовляла із батьком дітей, який спершу давав їй обіцянки та згодом вона зрозуміла, що він лише затягує час і такий дозвіл надавати не збирається. Самостійно оздоровити дітей відповідач не бажає, про їх здоров»я не дбає та ними не цікавиться. Посилаючись на норми ст.ст.3,6,24, Конвенції про права дитини, ст.ст. 141,155 СК України, Закон України «Про охорону дитинства» та Правила перетинання державного кордону України громадянами України, ст.313 ЦК України, просила постановити рішення про задоволення її позовних вимог надати дозвіл на виготовлення проїздних документів неповнолітніх дітей та виїзд їх за межі України до Греції, Єгипту без згоди та супроводу другого з батьків в період з 1 серпня по 31 грудня 2014 року. В процесі розгляду справи, 14.10.2014 року, позивач збільшили позовні вимоги, оскільки позовні заява була подана у період літніх відпусток та відповідач не з»являвся в судові засідання, просила постановити рішення, яким надати їй дозвіл виготовлення проїздних документів неповнолітніх дітей та виїзд їх за межі України до Греції, Єгипту без згоди та супроводу другого з батьків в період з 1 листопада 2014 року по 31 грудня 2015 року (а.с.44-45). 24 жовтня 2014 року позивач збільшила позовні вимоги, просила суд постановити рішення, яким надати їй дозвіл на виготовлення проїздних документів неповнолітніх дітей та виїзд їх за межі України до Греції, Турції та Єгипту без згоди та супроводу другого з батьків в період з 1 листопада 2014 року по 31 грудня 2015 року (а.с.47-48). В судовому засіданні позивач підтримала збільшені позовні вимоги, просила суд постановити рішення про їх задоволення. В судовому засіданні представник служби у справах дітей та органу опіки і піклування Радехівської районної адміністрації проти позовних вимог не заперечила, про що органом опіки та піклування подано відповідний висновок, однак просила надати дозвіл лише на час шкільних канікул старшої дитини. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився, причини неявки суду не повідомив, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується газетою Високий замок, №158 (5222) від 28 жовтня 2014 року (а.с.59). Представник Радехівського районного сектору Державної міграційної служби України в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення позивача, представника органу опіку і піклування, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд робить висновки про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити з таких підстав. Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд встановив, що [PERSON] перебували в шлюбі із [PERSON], який розірваний рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11 грудня 2013 року ( а.с.10). Від шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що стверджується відповідно їх свідоцтвами про народження (а.с.6,7). Із висновку органу опіки та піклування про доцільність надання дозволу на виготовлення проїздних документів неповнолітніх дітей та виїзд їх за межі України без згоди та супроводу другого із батьків видно, що комісія з питань захисту прав дитини розглядала це питання. На засідання комісії відповідач, як і до суду також не з»являвся, що свідчить про відсутність його зацікавленості у вирішенні питання щодо оздоровлення дітей, у зв»язку з чим був наданий висновок про доцільність надання [PERSON] дозволу на виготовлення проїздних документів неповнолітніх дітей та виїзд їх за межі України без згоди та супроводу другого із батьків - [PERSON] (а.с.30). У відповідності з вимогами ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року №724, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними; згідно пп.2 п.4 Правил виїзд дитини віком до 16 років за межі України у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до вимог ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 7, ч. 8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідност.33 Конституцї кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, яку встановлюються законом. Батьки зобов»язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного, культурного розвитку ( ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 2 ст.2 Протоколу №4 Конвенції «Про права людини», кожен має право вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі здоровий розвиток дітей, визнають право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров»я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров»я, намагаються забезпечити, щоб жодна дитина не була позбавлення свого права на доступ до подібних послуг системи охорони здоров»я (ст.ст.6, 24 Конвенції). Враховуючи положення ч. 2, ч. 4 ст.150 СК України, відповідно до якої батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину та ч. 1 ст.155 СК України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини,

Outcome: partial