Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

В липні 2015 року до Вінницького районного суду звернулося ПАТ «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] посилаючись на те, що 03.12.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено відповідний кредитний договір, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку 14 000,00 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30, 00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач прийняла на себе відповідні зобов'язання щодо порядку повернення коштів банку. В порушення своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 31.05.2015 року, відповідачка заборгувала позивачу 27 806,88 грн., з яких 13 998,34 грн. - заборгованість за кредитом; 11 071, 32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 936,89 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 300,33 грн. - штраф (процентна складова). В зв'язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідача вищевказану суму боргу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, пояснивши, що укладений між сторонами договір продовжує діяти, а тому вважає, що позивачем не пропущено строку позовної давності за заявленими вимогами. В судовому засіданні відповідачка та її представник позов не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що відповідачка не отримувала кредитні кошти в позивача, хто міг користуватися даною карткою їй не відомо, водночас надавши письмові заперечення на позов. Заслухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.12.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено відповідний кредитний договір, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30, 00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач прийняла на себе відповідні зобов'язання щодо порядку повернення коштів банку. Відповідно до вимог позивача, відповідачка не виконала свої зобовязання по кредитному договору, а саме згідно розрахунку заборгованості за договором кредиту, станом на 31.05.2015 року, відповідачка заборгувала позивачу 27 806,88 грн., з яких 13 998,34 грн. - заборгованість за кредитом; 11 071, 32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 936,89 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 300,33 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту , вимог розумності і справедливості. Статтею 629 ЦК України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до приписів норми ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним. Згідно ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Ообовязок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Проте, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» доказів укладання з відповідачкою як з позичальником та споживачем послуг банку, кредитного договору від 03.12.2010 року в письмовій формі, та надання відповідачці банком її примірника, як то встановлено ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суду не надано. Водночас, доказів надання відповідачу банком грошових коштів за наданим до суду , кредитним договором, суду також не надано. За таких обставин, у ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні будь-які підстави для предявлення до відповідача вимог про стягнення заборгованості по неіснуючому кредитному договору чи нікчемному правочину. Посилання позивача у позовних вимогах на той факт, що між відповідачем та банком був укладений договір про надання банківських послуг у Приватбанку, за яким 03.12.2010 року було видану кредитну картку «Універсальна», не можуть бути прийняті як доказ укладання з відповідачкою в письмовій формі кредитного договору від 03.12.2010 року. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, 03.12.2010 року відповідачкою до ПАТ КБ «Приватбанк» дійсно було подано анкету- заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в частині надання відповідачці послуг з отримання платіжної карти кредитка «Універсальна», з кредитним лімітом в розмірі 30000 грн., на умовах кредитування встановлених банком для цієї картки. Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, на які посилається позивач та згідно умов яких банк може самостійно змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у наданих правилах відсутній підпис відповідачки, що остання ознайомлена з вказаними правилами та не є частиною укладеного відповідачкою з банком 03.12.2010 року договору (а.с. 12 - 35). Відповідно до ч.1 ст. 208 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. При цьому ч.2 ст. 208 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вимоги до оформлення документів, в тому числі щодо їх підпису, встановлені в національному стандарті Державна уніфікована система документація ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації», затвердженому Наказом Держспоживстандарту України від 07.04. 2003 року № 55, що є обовязковим для застосування в діяльності підприємств, установ, організацій. Відповідно до п. 5.23, п.5.26, п. 7.12 ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації», підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ, особистого підпису, ініціалів і прізвища. Підпис розміщують під текстом документа або під відміткою про наявність додатків. Підписується кожна сторінка не прошитого багатосторінкового документу, з відтиском печатки підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи. Наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 підписаний лише головою правління ПАТ КБ «Приватбанк», підпис відповідачки [PERSON] на ньому відсутній. З письмових заперечень відповідачки і її представника та усних пояснень у судовому засіданні, відповідачка в категоричній формі повідомила суд, що при укладанні кредитного договору 03.12.2010 року вказані умови їй для ознайомлення та підпису представниками банку не надавалися, з нею не узгоджувалися, їх примірник нею не підписувався та нею не отримувався, докази на це суду позивачем не надані. За даних обставин, вказані умови не є складовою частиною укладеного відповідачкою з банком договору, а їх положення не є обов»язковими для сторони відповідачки та не можуть бути взяті до уваги при вирішенні справи. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідна правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 11 березня 2015 року у справі 6-16 цс 15 та є обовязковою до застосування при розгляді справ іншими судами. Отже, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості, слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed