Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

В лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позов про визнання права власності на земельну ділянку, який в червні 2019 року уточнив та просив суд визнати за ним, [PERSON] право власності на земельну ділянку № 163 , площею 0,0887 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням ведення садівництва. Адвокат позивача [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.77). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином у порядку визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування 18 вересня 2019 року оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України» на сторінці Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (а.с.72), причину неявки не повідомив, а тому зі згоди адвоката позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. Представник третьої особи Дніпровського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надав суду лист про розгляд справи без участі їх представника (а.с.76). Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надав суду лист про розгляд справи без участі їх представника (а.с.49). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто безпідставно отримані грошові кошти у сумі 267765,50 грн. та судовий збір у розмірі 2767,66 грн., а всього стягнуто 270533,16 грн. (а.с.5). В липні 2016 року Дніпровським РВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження ВП №51698924 з виконання виконавчого листа №201/15654/13-ц виданого 23 квітня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів. 14 вересня 2016 року державним виконавцем було складено Акт опису та арешту нерухомого майна боржника та передано на реалізацію, шляхом проведення електронних торгів. Згідно Акту передачі майна в рахунок погашення боргу від 26 травня 2007 року (а.с.6-7), в рахунок часткового погашення боргу за оцінкою, за якою майно було передано на реалізацію, державним виконавцем було передано стягувачеві [PERSON] наступне майно: садовий будинок №163 загальною площею 21,5 кв.м. з господарським будівлями та спорудами в [ADDRESS], який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на садовий будинок від 23.11.2001 року та земельна ділянка № 163 площею 0,0887 га на якій розташований садовий будинок та яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ДП ДН 015897 від 13.10. 1997 року виданого на підставі рішення виконкому Ювілейної (Слобожанської) селищної Ради народних депутатів від 19.12.1996 року №187. Відповідно до положень ч. 3 ст. 35 ЗК України земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. 26 січня 2019 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на садовий будинок №163 загальною площею 21,5 кв.м. з господарським будівлями та спорудами в [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0887 га (а.с.8), яке у встановленому законом порядку було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується Витягом №154009772 від 26 січня 2019 року, а об`єкту нерухомого майна було присвоєно реєстраційний номер: 1751081112214 (а.с.9). Однак, оформити правовстановлюючі документи на вищевказану земельну ділянку, позивач не має можливості внаслідок чого звернувся до суду з позовом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16. Аналогічна правова норма закріплена ст. 377 ЦК України відповідно до якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені вище норми, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Такої правової позиції дотримується й Верховний Суд, зокрема в постанові від 04 лютого 2019 року по справі № 463/1696/15-ц, Верховний Суд зазначив, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року в справі №902/341/17 вказав, що виходячи з положень ст. 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, слід дійти висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. Отже, наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04 травня 2018 року в справі №910/14212/17. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (див., серед інших, рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»; від 22 лютого 2005 року в справі «Новоселецький проти України»; від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України»). Відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованими та доведеними у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 1184,47 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved