Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва, згідно з яким, враховуючи уточнену позовну заяву від 23.11.2016 року (т.2, а.с. 31-37), просить суд: визнати спільним сумісним майном подружжя нерухоме майно, набуте Позивачем - громадянином Франції [PERSON] та Відповідачем 1 - [PERSON] в період шлюбу, зокрема: група нежитлових приміщень № 16 (9-й поверх) загальною площею 280,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартира [ADDRESS], загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м.; квартира [ADDRESS], загальною площею 57.8 кв.м.; квартира [ADDRESS], загальною площею 84.8 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м.; Ѕ частина нежитлових приміщень цокольного поверху №28. 1-го поверху №11-1- : 11-10 літ. «А-3», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 165,4 кв.м. Визнати недійсними правочини укладені Відповідачем 1 - [PERSON], якими здійснено відчуження спільного сумісного майна подружжя, а саме: Ѕ частина нежитлових приміщень цокольного поверху №28. 1-го поверху №11-1- : 11-10 літ. «А-3», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 165,4 кв.м.; договір дарування групи нежитлових приміщень № 16 (9-й поверх) загальною площею 280,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 12.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ребровою Іриною Сергіївною; договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.05.2010 року, загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хащіною Наталею Вячеславівною; договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.04.2008 року, загальною площею 57,8 кв.м., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Компанієць Іриною Юріївною; договір дарування квартири [ADDRESS] від 01.11.2010 року, загальною площею 84.8 кв.м,, житловою площею 44.8 кв.м., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою\~Ларисою Петрівною; договір дарування нежитлових приміщень від 14.08.2008 року в частині відчуження [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частини нежитлових приміщень цокольного поверху №28, 1-го поверху №11-1-:11-10 літ. «А-3» загальною площею 165,4 кв.м., які знаходяться за адресою [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною Вікторією Михайлівною; Постановити рішення, яким спільне сумісне майно подружжя поділити. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за громадянином Франції [PERSON], право власності на наступне нерухоме майно: група нежитлових приміщень №16 (9-й поверх) площею 280,20 кв.м.. на [ADDRESS]; 1/2 частина квартири [ADDRESS], загальною площею 127.1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за громадянкою України [PERSON] право власності на наступне нерухоме майно: 1/2 частина квартири [ADDRESS], загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 56.9 кв.м.; квартира [ADDRESS], загальною площею 57,8 кв.м.; квартира [ADDRESS], загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м.; 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху №28. 1-го поверху №11-1-:11-10 літ. «А-3» загальною площею 165.4 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]; Застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати: від Відповідача 2 - [PERSON] групу нежитлових приміщень №16 (9-й поверх) загальною площею 280,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; від Відповідача 3 - [PERSON] квартиру [ADDRESS] від 20.05.2010 року, загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м.; від Відповідача 4 - [PERSON] квартиру [ADDRESS] від 01.04.2008 року, загальною площею 57,8 кв.м.; від Відповідача 2 - [PERSON] квартиру [ADDRESS] від 01.11.2010 року, загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м.; від Відповідача 5 - [PERSON] 1/2 частину нежитлових приміщень цокольного поверху №28, 1-го поверху №11-1-:11-10 літ. «А-3», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею .65,4 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 11.02.2005 року по 05.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому муніципалітетом м.Строволос в окрузі Нікосія (Кіпр) шлюбі, який було розірвано рішенням Сімейного суду м.Нікосія (Кіпр). При цьому, позивач вказує, що за час перебування в даному шлюбі сторонами було набуте нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та складається з: групи нежитлових приміщень №16 (9-й поверх) загальною площею 280,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартира [ADDRESS], загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м.; квартира [ADDRESS], загальною площею 57.8 кв.м.; квартира [ADDRESS], загальною площею 84.8 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м.; Ѕ частина нежитлових приміщень цокольного поверху №28. 1-го поверху №11-1- : 11-10 літ. «А-3», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 165,4 кв.м. Разом з тим, незважаючи на те, що вищенаведене майно було зареєстроване за [PERSON], придбавалося воно за кошти [PERSON], які впродовж 2003-2011 років він перерахував відповідачу в загальному розмірі 3 017 193,26 доларів США та 376 174,34 Євро. Крім того, позивач зазначає, що відповідач без відповідної на те його згоди відчужив наступне належне їм на праві спільної сумісної власності нерухоме майно: групу нежитлових приміщень №16 (9-й поверх) на [ADDRESS], на підставі договору дарування від 12.10.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватного нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ребровою Іриною Сергіївною; квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]; квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Компанієць Іриною Юріївною; квартиру [ADDRESS], на підставі договору дарування квартири від 01.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON]. посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою Ларисою Петрівною; Ѕ частину нежитлових приміщень цокольного поверху №28, 1-го поверху №11-1-:11-10 літ. «А-3», які знаходяться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування нежитлових приміщень від 14.08.2008 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною Вікторією Михайлівною. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 60, 65, 69, 71 СК України, позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 19.08.2015 року було відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 24.11.2015 року до суду було подано клопотання представника відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду, у задоволенні якого ухвалою суду від 24.11.2015 року було відмовлено. У судовому засіданні, яке відбулося 24.11.2015 року судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування від відповідача правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, витребування від Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції та КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна» правовстановлюючих документів щодо спірного нерухомого майна. Також, у вказаному судовому засіданні судом було задоволення клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання свідків (т.1, а.с. 74), а також про витребування від позивача належним чином завірену копію його паспорта. У задоволенні клопотання про виклик в судове засідання в якості свідка [PERSON] - відмовлено. В судовому засіданні, яке відбулося 21.03.2016 року, суд за клопотанням представника позивача залучив до участі в справі в якості співвідповідачів - [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Анохіну В.М., Алейнікову Л.П., Компанієць І.Ю., Реброву І.С., Хащіну Н.В. Також, було задоволено клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання в якості свідка [PERSON] У судовому засіданні, яке відбулося 26.09.2016 року, судом було задоволено клопотання представника відповідача про витребування від Державної прикордонної служби України інформації щодо перетину позивачем кордону України. 23.11.2016 року до суду надійшла уточнена позовна заява, прийнята судом до розгляду 08.12.2016 року. Також, під час судового засіданні, яке відбулося 08.12.2016 року, суд задовольнив клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи виписок з банківських рахунків. 23.02.2017 року суд за клопотанням представника відповідача [PERSON] долучив до матеріалів справи письмові пояснення щодо недопустимості доказів, а також задовольнив клопотання представника про витребування у позивача оригінали виписок з банківських рахунків або відповідних пояснень щодо заявленого клопотання. 01.08.2017 року суд за клопотанням представника позивача долучив до матеріалів справи його письмові пояснення. Ухвалою від 12.12.2017 року було відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про направлення судового доручення щодо надання правової допомоги з отримання інформації до Французької Республіки та до Республіки Кіпр. У судовому засіданні, яке відбулося 12.12.2017 року, представником відповідача [PERSON]було подано для долучення до матеріалів справи письмової заяви про застосування строків позовної давності. Також, за клопотанням представника відповідача [PERSON] судом до матеріалів справи було долучено заперечення відповідача на позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених до неї вимог. 04.04.2018 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], згідно з яким вона просить суд: об'єднати зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю у одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя; визнати наступне майно таким, що належало [PERSON] особисто: квартиру [ADDRESS] - у період з 01.11.2006 року по 01.04.2008 року; квартира [ADDRESS] - у період з 24.07.2008 року по 20.05.2010 року; 1/2 частина нежитлових приміщень цокольного поверху № 28 1-го поверху № 11-1-:11-10 літ. «А-3» в будинку [ADDRESS] - станом на 13.08.2008 року; квартира [ADDRESS] - станом на 10.09.2010 року; визнати особистою приватною власністю [PERSON] групу нежитлових приміщень [ADDRESS]; у задоволенні первісних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне нерухоме майно має бути визнано особистою приватною власністю [PERSON], оскільки воно було придбано нею після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами та за її особисті кошті. У судовому засіданні, яке відбулося 11.04.2018 року, вказаний зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Також, 11.04.2018 року представника відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач просить відмовити в задоволенні первісного позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Ухвалою від 11.04.2018 року розгляд даної справи вирішено продовжити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 06.12.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав, а щодо задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали, а щодо задоволення первісного позову заперечували, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримала, а щодо задоволення первісного позову заперечувала, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Інші учасники справи в судове засіданні не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістили. Також, в судовому засіданні з обставин справи було допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що в період з 11.02.2005 року по 05.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому муніципалітетом м.Строволос в окрузі Нікосія (Кіпр) шлюбі, який було розірвано рішенням Сімейного суду м.Нікосія (Кіпр). У вказаний період часу за [PERSON] на праві власності було зареєстроване наступне нерухоме майно: група нежитлових приміщень № 16 (9-й поверх) загальною площею 280,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 3.07.2006 року; квартира [ADDRESS], загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 24.07.2008 року; квартира [ADDRESS], загальною площею 57,8 кв.м., про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 01.11.2006 року; квартира [ADDRESS], загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Дзержинською районною в м.Харкові радою V скликання 29.07.2010 року на підставі рішення №136/27 від 22.06.2010 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 10.09.2010 року; Ѕ частина нежитлових приміщень цокольного поверху №28, 1-го поверху №11-1-:11-10 літ. «А-3», загальною площею 165,4 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2008 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19883032. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, група нежитлових приміщень № 16 (9-й поверх) загальною площею 280,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 127,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., квартира [ADDRESS], загальною площею 57,8 кв.м, квартира [ADDRESS], загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м., були придбані [PERSON] шляхом отримання кредитів у банках, отримання позик у третіх осіб, без отримання на це згоди позивача та в своїх інтересах, а саме: з копії розписки від 21.06.2006 року вбачається, що [PERSON] взяла позику у [PERSON] у розмірі 604 000,00 доларів США з метою придбання групи нежитлових приміщень [ADDRESS]; з копії розписки від 14.06.2008 року вбачається, що [PERSON] взяла позику у [PERSON] у розмірі 1 200 000,00 грн. з метою придбання квартири [ADDRESS]; з копії кредитного договору №1212 від 01.11.2006 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України», вбачається що [PERSON] отримала кредит на придбання житла; з копії іпотечного договору №1800 від 01.11.2006 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України», вбачається, що [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] в якості забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором; з копії договору кредиту №834/18-27/35/8-104 від 28.03.2008 року вбачається, що [PERSON] передала в іпотеку майнові права на незакінчене будівництво, а саме: двокімнатну квартиру в будинку по [ADDRESS]. Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для визнання вищенаведеного майна спільним майном подружжя, посилався на те, що спірне нерухоме майно було набуто сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі та за його кошти. В свою чергу, як встановлено в судовому засіданні, сторони фактично припинили шлюбні відносини з квітня 2005 року. Вказаний висновок суду ґрунтується на наявних в матеріалах доказах в їх сукупності, а саме: рішенні суду у сімейних справах міста Нікосії (Кіпр) від 21.09.2015 року, де встановлено, що сторони з квітня 2005 року не проживають окремо; копією листа Держприкордонслужби від 29.12.2015 року, де зазначено, що інформації про перетинання державного кордону громадянином України [PERSON], [INFO], в період з 13.01.2011 року по 21.07.2015 року не виявлено; копією листа Держприкордонслужби від 16.11.2016 року, де вказано, що відомостей про перетинання державного кордону України [PERSON] в період з 01.01.2015 року по 21.07.2015 року не виявлено; копією листа КП «Жилкомсервіс» від 03.12.2015 року, де зазначено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 02.04.2008 року по теперішній час, а [PERSON] за даною адресою зареєстрований не був. Також, обставини щодо не підтримання між сторонами шлюбно-сімейних відносин підтвердили й допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому, виписки з банківських рахунків, на які позивач посилається як на підтвердження того, що спірне майно купувалось за його кошти, суд оцінює критично, адже у вказаних документах відсутні конкретні рахунки відповідача, на які, як стверджує позивач, надсилалися кошти. В свою чергу, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як передбачено в ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.04.2017 року по справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, а також враховуючи те, що в судовому засіданні достовірно встановлено як, факт набуття спірного майна за особисті кошти відповідача, так і факт придбання цього майна після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин, вказане нерухоме майно не є об'єктом спільної сумісної власності, та, як наслідок, правові підстави для задоволення первісного позову в частині вимог про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ слід відмовити. Щодо позовних вимог позивача за первісним позовом про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів, слід зазначити наступне. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що в період з 2008 року по 2011 року [PERSON] відчужила наступне наступне нерухоме майно: групу нежитлових приміщень №16 (9-й поверх) на [ADDRESS], на підставі договору дарування від 12.10.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватного нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ребровою Іриною Сергіївною; квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хащіною Наталією Вяеславівною; квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Компанієць Іриною Юріївною; квартиру [ADDRESS], на підставі договору дарування квартири від 01.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON]. посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою Ларисою Петрівною; Ѕ частину нежитлових приміщень цокольного поверху №28, 1-го поверху №11-1-:11-10 літ. «А-3», які знаходяться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування нежитлових приміщень від 14.08.2008 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною Вікторією Михайлівною. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати вищенаведені договори недійсними та застосувати наслідки недійсності правочинів з підстав того, що [PERSON] відчужила це майно без відповідної на те його згоди. Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. При цьому, як вже зазначалось вище, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено факту порушення його прав укладеними між відповідачами договорами. Натомість, як вже зазначалося вище, судом встановлено,що спірне нерухоме майно не відноситься до спільного майна сторін як подружжя, оскільки воно було придбано [PERSON] за власні кошти та після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин. За вказаних обставин, та зважаючи на встановлені обставини справи, суд відмовляє у задоволенні первісних позовних вимог про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів, як необґрунтованих на вимогах закону та не доведених належними і допустимим доказами. Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем за первісним позовом тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. Також, враховуючи те, що, як встановлено в судовому засіданні, спірне нерухоме майно не є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки воно набувалося за особисті кошти [PERSON] та після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки в даному випадку її прав не порушено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed