Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

В листопаді 2018 року [PERSON], в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» (далі ПрАТ «КЗГО»), про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, посилаючись на те, що він працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. За медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» м. Кривого Рогу «Про наявність професійного характеру захворювання» №1737 від 23.10.2014 р., позивачу встановлено діагноз: Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст.. (пиловий бронхіт першої ст.., емфізема легень першої ст.) ЛН першого ст. Висновком МСЕК від 03.02.2015 року позивачу первинно встановлено 10 % втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням по ХОЗЛ. Висновком МСЕК від 18.12.2017 року позивачу встановлено 20 % втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням по ХОЗЛ- безстроково. Позивач вважав, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я і йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває фізичні страждання та біль, погане самопочуття та проходив тривале лікування, відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги у зв'язку з частковою втратою працездатності в молодому віці. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 36 820 грн., яку просив стягнути з відповідача. 28 листопада 2018 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався право надання суду відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вказавши на відсутність правових підстав для стягнення з підприємства моральної шкоди, оскільки відсутня вина відповідача в отриманому позивачем професійному захворюванні, і про наявність шкідливих факторів на виробництві позивач був попереджений при прийнятті на роботу, добровільно реалізував своє право на працю в шкідливих умовах. Також вважали розмір заявленої моральної шкоди необґрунтованим. Крім того, просили відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, які вважали не доведеними належним чином. 27 грудня 2018 року судом отримано клопотання відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 28.01.2019 року залишено без задоволення. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 03.12.1984 р. по 25.09.1989 р., з 21.11.1995р. по 03.03.1997 р., з 15.12.2006 по 30.12.2013 р. працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів на різних посадах, зокрема: заступником начальника цеху, обрубувачем, термістом на печах в термообробувальному цеху (на термообробувальній дільниці сталефасоноливарному цеху ПАТ «Криворізького заводу гірничого обладнання». 02.02.2015 року позивач був звільнений з підприємства у зв'язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України ( копія трудової книжки а.с. 20-27). Згідно копії виписки з акту огляду МСЕК від 03.02.2015 року серії 12ААА №003783 [PERSON] первинно встановлено 10% втрати професійної працездатності у зв'язку зв'язку з професійним захворюванням по ХОЗЛ, з наступним переоглядом 01.01.2016 (а.с.8). Відповідно до довідки огляду МСЕК серії 12 ААА № 046369 від 18.12.2017 року, [PERSON] повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням по ХОЗЛ - безстроково (а.с. 10-11). Відповідачем складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача [PERSON], у якому зазначено обставини виникнення професійного захворювання, а саме: перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці майстра термообробувальної дільниці за концентрацією аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості (дослідження проводились для атестації робочих місць за умовами праці Українським науково-дослідним інститутом безпеки праці та екології в гірничорудній та металургійній промисловості в 2010 році). Аерозоль переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони, з вмістом оксиду заліза - 8,4 при гранично допустимій до 6,0 (а.с. 9-10), винних осіб у порушенні вимог нормативних актів не встановлено, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів (а.с.15). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини,оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків, а отже наявні у зв'язку з цим підстави, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони перевищував ГДР, що стали причиною профзахворювання позивача. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання страждає на хронічне обструктивне захворювання легень першої ст.. (пиловий бронхіт першої ст.., емфізема легень першої ст.) ЛН першого ст. Причинами виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці майстра термообробувальної дільниці за концентрацією аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості (п.17 Акту П-4) (а.с.14) Через стан здоров`я позивач вимушений періодично проходити чисельні медичні огляди, обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування. У зв'язку з професійним захворюванням порушено нормальні життєві зв'язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач працював на підприємстві відповідача 13 років 3 місяці в умовах шкідливих факторів, чим значно перевищив необхідний для отримання права на пільгову пенсію за час роботи у шкідливих та важких умовах та при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, крім того встановлення лише 20% втрати працездатності без встановлення інвалідності свідчить про відсутність моральної шкоди, факт завдання якої не доведений позивачем, оскільки вказані доводи не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного зв'язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 20% безстроково, період роботи у відповідача на протязі більше 13 років в умовах впливу шкідливих факторів, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 20 000 грн, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимоги про стягнення 36 820,00 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає також стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 гривень. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених ним витрат на оплату послуг адвоката, крім того позовна заява не містить вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу із зазначенням розміру таких витрат, тому суд не вирішує питання про відшкодування таких витрат виходячи з принципів змагальності та диспозитивності судового процесу.

Outcome: partial