Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

В квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, у якому просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок з господарською будівлею та спорудами і земельну ділянку, здійснивши його поділ. Визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частку садового будинку з господарською будівлею та спорудами загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: 0520680200:01:001:1429, площею 0,04 га, за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04.04.1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюбний договір сторони не укладали та спільних дітей у сторін від цього шлюбу немає. В період часу з 1993 року по 1997 рік сторони проживали спільно як чоловік та дружина, проте шлюб не реєстрували. Під час сумісного проживання у 1995 році відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, [PERSON] отримав в користування квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій сторони проживають на даний час. Також в липні 2000 року сторони придбали нерухоме майно, яке за спільною згодою було оформлено на [PERSON] , а саме садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН №2555 виданого 01.09.2000 року [PERSON] , згідно якого він отримав земельну ділянку площею 0,0400 га на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки зареєстрованої в реєстрі за №2964 від 07.07.2000 року. Останнім часом стосунки сторін погіршились та несуть негативний характер, тому позивач вважає, що існує загроза залишитись без житла та майна, яке було нажите спільно з відповідачем, тому позивач звернулась з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Іващук В.А позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що дійсно спірне майно придбане у період шлюбу, однак лише за його кошти. В даний момент відповідач проживає у спірному будинку, проводить ремонтні роботи, сплачує кошти за утримання земельної ділянки. Позивачка [PERSON] проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яку він подарував своїй доньці, але ніхто не має жодного наміру виселяти позивачку з даної квартири. Відповідач вважає, що спірний садовий будинок та земельна ділянка не підлягає поділу, оскільки кошти на його придбання позивачка не надавала, ніяких зусиль щодо утримання та добудови будинку не доклала. На запитання суду відповідач повідомив, що якщо за законом позивачу належить половина майна, то він погоджується з цим. Заслухавши пояснення сторін, адвоката та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.04.1997 року, про що складено актовий запис №641 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області та підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02.04.2015 року (а.с. 12). На даний момент шлюб між ними розірваний за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, що не заперечується сторонами. З державного акту на право приватної власності на землю серії ВН № 2555 , виданого 01.09.2000 року на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки зареєстрованого в реєстрі за №2964 від 07.07.2000 року встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка для садівництва площею 0,0400 га, яка розташована на території Агрономічної сільської ради. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1762 (а.с. 20). Згідно інформаційної довідки №162597747 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2019 року судом встановлено, що за [PERSON] зареєстровано в цілому на праві власності садовий будинок з господарською будівлею та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, кадастровий номер: 0520680200:01:001:1429, площею 0,04 га, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27-28). Відповідно до висновку Вінницької торгово-промислової палати від 15.04.2019 року №23-06-4/36 на підставі проведеного аналізу ринку купівлі-продажу садових та дачних будинків, розташованих у с. Агрономічне та інших населених пунктах Вінницького району Вінницької області станом на березень-квітень 2019 року, орієнтована вартість садового будинку з господарською будівлею та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м. в «задовільному» технічному стані, станом на 15.04.2019 року становить 15000 доларів США, що еквівалентно 400 709 грн. (а.с. 31-35). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для ведення садівництва, що належить на праві приватної власності [PERSON] від 10.04.2019 року, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0400 га, за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с/рада без врахування ПДВ складає 196512,00 грн. (а.с. 74-97). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного суду в постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 396/746/16-ц. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, для вирішення спору, який виник між сторонами, суду необхідно з`ясувати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.65 СК України. При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Отже, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та надані докази суд дійшов висновку, що у розумінні ст. ст. 60, 70 СК України спірне нерухоме майно - садовий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , було набуте подружжям Гоголевих за час їхнього шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін, частки яких у власності рівні. Тому суд вважає за можливе визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] садовий будинок з господарською будівлею та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер: 0520680200:01:001:1429, площею 0,04 га, за адресою: [ADDRESS] . Визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частку садового будинку з господарською будівлею та спорудами загальною площею 82,8 кв. м., житловою площею 33,5 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , а решту 1/2 частки залишити у власності [PERSON] Визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: 0520680200:01:001:1429, площею 0,04 га, за адресою: [ADDRESS] , а решту 1/2 частки залишити у власності [PERSON] . При цьому суд враховує, що відповідач [PERSON] будь-яких доказів в спростування заявлених позовних вимог суду не надав, а також не надав доказів, що спірний садовий будинок і земельна ділянка є його особистою власністю чи були придбані за особисті кошти відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений судовий збір в сумі 2986,10 грн. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У позовній заяві позивачем було вказано попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи в розмірі 5972,21 грн. Судом встановлено, що 14.05.2019 року між адвокатським бюро «Віктор Іващук і Партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Іващука В.А. та Гоголевою Г.С. (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги щодо представництва інтересів [PERSON] у Вінницькому міському суді Вінницької області за її позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя. Адвокатом Іващуком В.А. надано суду акт та розрахунок наданих послуг від 15.08.2019 року, відповідно до якого зазначено обсяг і вартість наданих послуг адвокатом за договором від 14.05.2019 року: бесіда з клієнтом щодо обставин справи, ознайомлення з наданими клієнтом документами, вивчення наданих доказів, надання консультацій, вивчення наданих доказів - 1 год. (417,30 грн.); підготовка та складання позовної заяви у новій редакції на усунення недоліків за ухвалою суду, підготовка до розгляду справи - 2 год. (4173 грн.); підготовка до розгляду справи - 2 год. (834,6 грн.); участь у судовому засіданні 09.07.2019 року - 1 год. (2086,50 грн.). Загальна вартість юридичних послуг у зв`язку з наданням правничої допомоги [PERSON] станом на 15.08.2019 року складає 7511,4 грн. Позивачка [PERSON] сплатила адвокату Іващуку В.А. 2000 грн. за надані юридичні послуги, що підтверджується квитанцією 0.0.1352807450.1 від 15.05.2019 року. Проаналізувавши надані докази в підтвердження витрат на правову допомогу адвоката та обсяг наданих адвокатом юридичних послуг у даній справі, суд вважає, що розмір судових витрат позивача [PERSON] в сумі 2000 грн. на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для позивача, а також підтверджується наданими позивачкою письмовими доказами. Крім того, суд враховує, що відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення судових витрат.

Outcome: approved