Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом і просить стягнути з з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість в розмірі 116338 грн. Позов мотивований тим, що в травні 2011 року позивач надав відповідачам у борг кошти в сумі 4000 євро, які останні зобов»язалися повернути до 01.01.2012 року. Під час надання коштів розписка відповідачами не була складена, оскільки сторони мали добрі стосунки між собою. До цього часу борг не повернутий, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. У суді позивач позов повністю підтримав та надав пояснення аналогічні до змісту позову, додатково пояснивши, що у нього немає жодного письмового доказу того, що віддавав відповідачам гроші у борг. Представник відповідачів у суді позов не визнала і пояснила, що позивач є вітчимом відповідача [PERSON]. Останній гроші у борг її довірителям не давав, оскільки вони разом вели спільне господарство під час спільного проживання, а тому вважала позов безпідставним. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази та з»ясувавши обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити в силу наступного. Судом встановлено, що станом на травень 2010 року [PERSON] тимчасово проживав в будинку відповідачів та спільно з останніми вів домашнє господарство, витрачаючи при цьому власні кошти на поліпшення будинковолодіння відповідачів. Внаслідок конфліктної ситуації позивач був змушений змінити місце проживання, а тому, вважаючи, що ним відповідачам були надані кошти в борг до 01.01.2011 року, звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Будь-яких письмових доказів щодо передачі грошей у борг у позивача немає, а відповідачі заперечують факт отримання грошей у борг. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~\~родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження\~\~укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові №6-1967цс15 від 11.11.2015 року, в якій зазначено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Як встановлено судом, у позивача [PERSON] жодних письмових доказів на підтвердження факту позики грошей немає, тобто останнім не надано доказів про те, що відповідачами були отримані кошти, умови утримання коштів саме в борг із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ч.1,2,3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2,3,4 ст.60 ЦК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідно до приписів\~ ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. У зв*язку з вказаними обставинами суд критично, як спробу вирішити спір на користь позивача, оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо підтвердження останніми факту передачі позивачем коштів відповідачам, оскільки такі показання не можуть бути взяті до уваги як доказ у даній справі, а тому відкидаються судом. Відповідно до приписів ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За таких обставин, оскільки позивачем не надано доказів, які підтверджують передання відповідачу у борг грошових коштів і стороною відповідачів вказана обставина не визнається, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. Відмовляючи у задоволенні позову, суд залишає за позивачем судові витрати у справі.

Outcome: dismissed