Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 19 лютого 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 27 лютого 2020 року. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що вона є власником приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована її пасербиця [PERSON] , [INFO] , яка більше десяти років там не проживає. Те, що відповідач не проживає у її будинку підтверджується довідкою сільської ради та Актом про встановлення факту не проживання від 19 вересня 2019 року. Про це можуть також надати пояснення у судовому засіданні і її сусіди - [PERSON] та [PERSON] . Вона ж для повної реалізації свого права власності та необхідності оформлення субсидії в Управлінні соціального захисту населення змушена зняти відповідача з реєстрації. Будь якого зв`язку з відповідачем вона не підтримує, місце її знаходження їй невідоме; договір на користування житловою площею між ними не укладався. Оскільки реєстрація відповідача створює їй перешкоди у реалізації належних як власнику прав володіння, користування та розпорядження власним будинком, тому просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. У судовому засіданні представник Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] проти задоволення позову не заперечила. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що є сусідками позивача [PERSON] , яка проживає у будинку [ADDRESS] , однак відповідача [PERSON] давно вже не бачили у вказаному будинку. Вона лише приходила до батька на похорон близько двох років тому. Де вона проживає на даний час їм невідомо. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак її представник [PERSON] подавала суду відзив, в якому зазначила, що [PERSON] народилася [INFO] в селі Дубриничі Перечинського району, та з народження проживала з батьками - [PERSON] та [PERSON] і сестрою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , який будували їх батьки. У [INFO] мама передчасно померла, залишивши заповіт, посвідчений 25 лютого 1987 року секретарем Дубриницької сільської Ради народних депутатів Перечинського району. З часом батько вдруге одружився, опіку над ними, малолітніми дітьми, взяла їх бабуся - [PERSON] . З досягненням 16-річчя місце проживання відповідача було зареєстроване Перечинським РВ УМВС за адресою місця проживання її батьків, хоча з незалежних від неї обставин, внаслідок численних сварок з батьком та мачухою, останні роки вона не змогла там проживати. Тим більше навіть на даний час будинок не є придатним для проживання - там немає підлоги, дверей, електро- та газопостачання тощо, а у літній кухні є лише одна кімната, де проживали покійний батько з мачухою, тому відповідач і не проживала у будинку [ADDRESS] , оскільки площа планування придатної для проживання літньої кухні не давала можливості для одночасного проживання трьох дорослих людей. Відтак просить суд визнати поважними причини не проживання відповідача у спірному будинку понад 10 років. У [INFO] помер батько [PERSON] , який всупереч всім моральним принципам залишив заповіт, за яким все своє майно передав дружині - [PERSON] . До спливу шести місяців вона зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за батьками, на що нотаріусом усно було повідомлено, що є батьком складено заповіт, а відтак її заяву прийнято не буде. Відповідач ще не зверталася з питанням прийняття спадщини, так як вважає, що вступила у спадщину, оскільки була зареєстрована з батьком за однією адресою, а також тривала онкологічна хвороба, перенесені операції, а також проходження курсу хіміотерапії й на даний час. На даний час відповідач проживає у найманій квартирі в місті Ужгороді, а твердження позивача у позові про те, що домовленості про збереження за нею житлової площі на період її не проживання не відповідає дійсності. Додатково зазначає, що іншого житла, яке б належало відповідачу на праві приватної власності та в якому відповідно вона могла б зареєструвати своє місце проживання не має. Крім того, звертає увагу суду на те, що норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які в силу вимог процесуального закону повинні бути доведені під час судового розгляду позивачем. По-перше, це термін не проживання в житловому приміщенні понад один рік, та, по-друге те, що особа не проживає у такому приміщенні саме без поважних причин. В разі їх поважності, наприклад, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк і відмовити у задоволенні позовних вимог. Щодо неможливості оформлення субсидії представник відповідача зазначає, що позивач з такою не зв`язувалася з проханням надання копій необхідних документів, а тим паче, що в Управлінні соцзахисту її усно повідомили, що при наявності зареєстрованої особи, яка не проживає у будинку, із сільської ради додатково подається довідка про склад сім`ї (про осіб, які фактично проживають у будинку). Несплата ж коштів за користування житлово-комунальними послугами не може бути підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово), не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування. На підставі вищенаведеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності (розмір частки 1), позивачу [PERSON] (а. с. 6-7). Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , що стверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] , а також довідкою Дубриницької сільської ради віл 19 вересня 2019 року, що перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном (а. с. 9). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Так, згідно довідки виконкому Дубриницької сільської ради Перечинського району від 18 жовтня 2019 року № 889 зі слів [PERSON] відповідач [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не проживає більше десяти років (а. с. 8). Також Актом про встановлення факту не проживання від 19 вересня 2019 року підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10). Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України «Про усунення перешкод у користуванні власністю» від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частинами 1, 4 статті 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо під час їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] у зазначеному будинку не проживає більше десяти років, а позивач не може належним чином користуватися своєю власністю, суд вважає, що її слід визнати такою, що втратила право користування будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , знявши відповідача з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved