Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

В листопаді 2017 року позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON], який в частині обґрунтування неодноразово уточнювала та змінювала. Відповідно до остаточних вимог просила визнати дійсний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений із [PERSON] 16 листопада 2003 року та визнати за нею право власності на цей будинок. Під час розгляду справи, ухвалою суду від 04 лютого 2019 року, за заявою позивачки, в справі було замінено неналежних відповідачів на належну відповідачку - [PERSON] В обґрунтування вимог вказувала про наступне. В червні 2003 році вона домовилася з громадянкою [PERSON], яка діяла від свого імен та від імені [PERSON] про купівлю вказаної квартири, однак [PERSON] в серпні 2003 року продала квартиру [PERSON], уклавши з нею простий письмовий договір. В свою чергу [PERSON] потім запропонувала їй купити квартиру і вона погодилася, уклавши простий письмовий договір від 16 листопада 2003 року, за яким вона передала кошти за придбане майно, а [PERSON] передала їй у володіння квартиру. В той же час [PERSON] померла [INFO] року і нотаріально посвідчений договір про купівлю квартиру укладений не був. Сестра [PERSON] - [PERSON], хоча і не заперечує факту укладення договору та продажу квартири, але ухиляється від нотаріального її оформлення та не має такої можливості, оскільки її сестра сама не оформила належним чином договір надбання майна. Посилаючись на те, що така ситуація порушує її права на власність просила визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу та визнати за нею право власності на нерухоме майно. Сторони в судове засідання не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, позивачка при цьому надала заяву з проханням розглядати справу без її участі. Відповідачка також надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні правовідносини та прийшов до викладеного нижче висновку. Квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності громадянці [PERSON] та [PERSON] в рівних частках - по Ѕ кожному, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 28 червня 1994 року, як приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». В подальшому 16 серпня 2003 року [PERSON], діючи від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON], уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу, за яким продала їй квартиру за вищевказаною адресою, а остання її купила. При цьому власниця зобов'язалася підготувати необхідні документи для нотаріального оформлення угоди. В той же час, [PERSON] із сином виїхали проживати постійно до Росії і договір так і не був нотаріально посвідчений. В листопаді 2003 року [PERSON] запропонувала позивачці купити квартиру, на що та погодилася. 16 листопада 2003 року між ними також був укладений простий письмовий договір купівлі-продажу квартири, за яким позивачка передала [PERSON] кошти за неї в сумі 5000 грн. Однак [INFO] року [PERSON] померла і нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу між нею та позивачкою так і не був укладений, а спадкоємець після її смерті - сестра [PERSON], не бажає і не має можливості оформити спадщину та оформляти нотаріально договір купівлі-продажу, оскільки померла сестра не оформила документи на куплену квартиру. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов'язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов'язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 ЦК України з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] відбулася домовленість про купівлю-продаж належної другій квартирі [ADDRESS]. За домовленістю сторін вартість проданого майна склала 5000 грн. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від 16 листопада 2003 року. Після укладення договору позивачка почала користуватися отриманою квартирою. На підтвердження укладення договору позивачка передала кошти за її купівлю, в загальній сумі 5000 грн, що на той час дорівнювало 1000 доларів США і підтверджується письмовим договором, підписаними ними, та письмовою розпискою [PERSON] В той же час, нотаріально оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося. Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на квартиру та належним чином володіти та користуватися нею. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов'язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання за позивачкою права власності на неї. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість. На підставі викладеного,

Outcome: approved