Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.04.2008 та 14.04.2008 року позивач передав відповідачу як завдаток двічі по 10000 доларів США, а всього 20 тисяч доларів США, під умову, що відповідач продасть нежитлове приміщення магазину «[INFO]», який знаходиться в [ADDRESS], як тільки «оформить документи». По кожному випадку отримання коштів, відповідач надавав письмові розписки. Однак до липня 2014 року позивач не знав, що відповідач не набув права власності на зазначене приміщення. Починаючи з 08.04.2008 року відповідач надав позивачу в оренду вказане приміщення із виплатою щомісячно 460 грн. орендної плати. Вказаний договір був підписаний на строк «з дня підписання договору до переоформлення приміщення». На початку липня 2014 року відповідач поставив до відома, що не бажає продавати нежитлове приміщення магазину «[INFO]», а отримані від позивача у квітні 2008 року кошти в розмірі 20 тис. доларів США він зарахував як оплату оренди за це приміщення. Вважаючи передану ним суму грошей завдатком, сплаченим в рахунок подальшого укладення договору купівлі-продажу приміщення магазину, посилаючись на те, що неукладення договору купівлі-продажу магазину відбулося з вини відповідача, позивач просив стягнути з відповідача суму подвійного завдатку в розмірі 315120 гривень ( з урахуванням індексу інфляції за період користування грошовими коштами протягом 2009-2014 років), а також 29552,21 гривень ( 3% річних за користування грошовими коштами) і моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. Під час розгляду справи позивач, уточнивши свої позовні вимоги, фактично відмовився від позовних вимог в частині стягнення суми подвійного завдатку з урахуванням індексу інфляції за період користування грошовими коштами, а в частині стягнення 3% річних за користування грошовими коштами і моральної шкоди в розмірі 50000 гривень. В уточненій позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача еквівалент 20000 доларів США з розрахунку курсу української гривні до долара США, встановленого Національним банком України на день ухвалення судового рішення по справі, а також понесені ним судові витрати по справі. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач, оспорюючи позовні вимоги, пояснив, що 11 червня 1997 р. він придбав у Сумсько-Степанівського цукрокомбінату нежитлове приміщення колишніх магазинів «Кулінарія-Книги», заплативши у касу цукрокомбінату вартість будівлі. Відразу ж після передачі йому приміщення ним був здійснений капітальний ремонт приміщення магазину. При відкритті у 1999 році підприємницької діяльності для здійснення торгівельної діяльності йому як власнику приміщення надавались всі необхідні для цього документи та дозволи з санепідемстанції, обленерго, органів МВС, протипожежної служби. На початку 2008 р. у нього склались тяжкі сімейні обставини, його дружина тяжко захворіла, були потрібні кошти на її лікування, також на той час у нього виникла заборгованість по внескам до Пенсійного фронду та поставщикам товарів, тому він вирішив магазин продати. В січні 2008 року вони з [PERSON] домовились про укладення договору купівлі-продажу магазину за 40 000 доларів США. В квітні 2008 р. [PERSON] попросив зменшити ціну за магазин, і вони домовились, що приміщення магазину він продасть за 38 000 дол. США, а 20000 доларів США [PERSON] передасть в якості завдатку. 8 квітня 2008 року він передав магазин [PERSON] в користування, а той передав кошти в сумі 10000 дол.США, а 14 квітня 2008 року передав ще 10000 дол. США, про зо він надавав [PERSON] розписки. Оскільки решти коштів в сумі 18000 дол. США у [PERSON] на час передачі йому в користування магазину не було, [PERSON] попросив почекати і тому вони домовились укласти договір оренди приміщення після передачі решти обумовленої домовленістю коштів. Після передачі магазину, тобто після 08.04.2008 року, протягом 8 місяців він неодноразово телефонував [PERSON] з питання оформлення договору купівлі-продажу. Однак зустрічі не відбувалися з вини [PERSON] Крім того вважав, що позивач пропустив строк позовної давності, перебіг строку якого необхідно відраховувати з 08.12.2008 року - строку передачі решти коштів вартості магазину по договору купівлі-продажу, який визначався умовами п.12 договору оренди. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає змінені позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Суд, дослідивши і оцінивши в сукупності докази по справі, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 11 червня 1997 р. [PERSON] придбав у Сумсько-Степанівського цукрокомбінату нежитлове приміщення колишніх магазинів «Кулінарія-Книги», заплативши у касу цукрокомбінату вартість будівлі в сумі 2665 руб., що підтверджується копією квитанції до приходного касового ордеру №829 від 11 червня 1997 року( ар. с. 65). В січні 2008 року [PERSON] вирішив продати магазин і вони домовилися з [PERSON] про продаж останньому магазину за 40 тис. доларів США. В квітні 2008 року сторони за взаємною домовленістю зменшили вартість магазину до 38 тис. доларів США, а також домовились про те, що 20000 доларів США [PERSON] передасть в якості передоплати(авансу), а решту грошей передасть пізніше. До оформлення договору купівлі-продажу сторони уклали договір оренди приміщення магазину від 8 квітня 2008 року, який мав діяти до переоформлення магазину і надавав можливість [PERSON], як приватному підприємцю, користуватися приміщенням магазину, укладати від свого імені договори з обленерго, пожежною службою, іншими підприємствами, вести іншу підприємницьку діяльність. На виконання домовленості щодо купівлі-продажу магазину, 08.04.2008 р. та 14.04.2008 року позивач передав відповідачу двічі по 10000 доларів США, а всього передав 20 тисяч доларів США, що підтверджується копіями власноручно написаних розписок [PERSON]І.( ар.с. 7,8). В подальшому з різних причин об'єктивного та суб'єктивного характеру сторони відмовилися від укладення договору купівлі - продажу магазину, однак 20000 доларів США, переданих [PERSON] [PERSON]І, не були останнім повернуті позивачу. Зазначені обставини сторонами не оспорюються і підтверджується наданими суду доказами. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач надав суду копію розписок відповідача, з тексту яких вбачається, що 08.04.2008 р. [PERSON] в рахунок майбутнього продажу магазину «[INFO]» по [ADDRESS] отримав завдаток від [PERSON] в сумі 10 тисяч доларів США ( ар.с.7) та 14.04.2008 року позивач передав відповідачу в рахунок майбутнього продажу магазину «[INFO]» в якості завдатку ще 10000 доларів США, а всього передав 20 тисяч доларів США ( ар. с. 8). У відповідності з ст. ст. 570, 571 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. Вирішуючи питання про правову природу отриманих відповідачем грошей, суд виходить з того, що отримані кошти не були завдатком, тобто грошовою сумою, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором купівлі - продажу платежів, не дивлячись на те, що слово «завдаток» фігурує в розписках і отримані кошти завдатком називали самі сторони. З тексту розписок неможливо зробити висновок про те, за що отримані грошові кошти, які в тексті розписки іменуються завдатком, в рахунок яких конкретно платежів, між якими сторонами, на яких умовах і за яким саме договором. Розписки, надані позивачем, самі по собі свідчать про передачу позивачем грошей відповідачу, а не про отримання відповідачем завдатку за договором купівлі-продажу магазину «[INFO]». За таких обставин суд виходить з того, що написані відповідачем розписки про отримання завдатку за договором купівлі-продажу не тягнуть за собою наслідків, передбачених ст. 571 ЦК України, оскільки отримані [PERSON] грошові суми завдатком не являються. Посилання відповідача та його представника [PERSON] на те, що неукладення договору купівлі-продажу відбулося з вини [PERSON], не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки достовірних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надано і в даному випадку вина однієї з сторін в неукладенні договору вирішального значення не має. Крім того, як встановлено судом, отримуючи гроші і виступаючи як продавець будівлі магазину, [PERSON] не мав повноважень на укладення договору купівлі-продажу будинку і взагалі не міг такий договір укласти за будь - яких умов, оскільки не являвся власником магазину і не мав відповідних повноважень від власника цього майна. На момент отримання грошей від позивача відповідач не мав правовстановлюючий документ на будівлю магазину «[INFO]», отже нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу магазину взагалі виключалось. Надані суду [PERSON] копія квитанції про сплату за приміщення магазину 2665 грн. до каси ВАТ «Сумсько-Степанівський цукрокомбінат» ( ар.с.65), наказ №60 від 11 червня 1997 року про продаж [PERSON] будівлі магазину ( ар. с. 66), копія виписки з протоколу засідання профкому ВАТ «Сумсько-Степанівський цукрокомбінат» про продаж магазину «Кулінарія, Книги» (ар. с. 67), технічний паспорт на будівлю магазину( ар.с.68-75) правовстановлюючими документами не являються і не могли бути підставою для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу магазину, хоча договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і нежитлового приміщення магазину «[INFO]», потребував обов'язкового нотаріального посвідчення. Право власності на будівлю магазину «[INFO]» було визнано за [PERSON] лише рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 жовтня 2014 року( ар.с.96-98). Таким чином, оскільки [PERSON] на момент отримання грошей від позивача не мав повноважень на укладення договору купівлі-продажу будинку, отримані ним від позивача гроші в сумі 20000 доларів США також не можуть вважатися завдатком, тобто грошовою сумою, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором купівлі-продажу платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. У відповідності з ст. 1212 ЦПК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки факт безпідставного, тобто без належних правових підстав, отримання відповідачем від позивача 20000 доларів США підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема, розпискою відповідача - і не оспорюється самим сторонами по справі, - суд вважає за необхідне задовольнити позов, стягнувши з відповідача на користь позивача безпідставно отримані кошти в сумі 20000 доларів США, виходячи з курсу долара США до гривні України, встановленого Нацбанком України на момент постановлення рішення по справі. За повідомленням, що розміщене на офіційному сайті Національного банку України в мережі Інтернет, курс долара США до гривні України станом на 01.12.2014 року становить 1505, 6413 грн. за 100 доларів США. Отже, розмір коштів, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача становить 301128 гривень. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] звертали увагу суду на ту обставину, що, на їхню думку, [PERSON] пропустив строк позовної давності. Посилання відповідача та його представника [PERSON] на те, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав, не може бути взяте судом до уваги, оскільки в судовому засіданні свого підтвердження не знайшло. У відповідності з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні позивач [PERSON] послідовно стверджував, що після того, як він передав 20000 доларів США відповідачу в рахунок укладення договору купівлі-продажу в 2008 році, він неодноразово на протязі 6 років звертався до [PERSON] з вимогою прискорити оформлення договору купівлі-продажу, а потім неодноразово вимагав повернути передану [PERSON] суму грошей, і лише коли в січні 2014 року [PERSON] повідомив йому, що в нього є інший кандидат на оренду приміщення магазину, він зрозумів, що його права порушені і вирішив звернутися до суду, вичерпавши можливості мирного вирішення спору. Відповідач [PERSON] не надав суду належних і допустимих доказів, які б спростовували позицію [PERSON] Посилання [PERSON] на положення п.12 договору оренди нежилого приміщення також не свідчить про сплив строку позовної давності. В п.12 договору оренди в графі «додаткові умови» зазначено: «переоформити приміщення протягом 8 місяців», тобто до 8 грудня 2008 року ( ар.с.10). Разом з тим, ця обставина не свідчить про те, що строк позовної давності необхідно рахувати з 8 грудня 2008 року ( через 8 місяців після укладеного 8 квітня 2008 року договору оренди). З п. 12 договору зовсім не випливає, що сторони визначили якісь особливі умови щодо строку позовної давності. В договорі не зазначено які саме правові наслідки повинні настати в разі непереоформлення приміщення магазину протягом 8 місяців, тому посилання [PERSON] та його представника на сплив строку позовної давності для звернення [PERSON] за захистом своїх прав, безпідставні і не ґрунтуються на законі. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат по справі необхідно вирішити у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved