Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який 10 листопада 2014 року уточнив та просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] в частині права на спадщину на 1/4 частину житлового будинку, який розташований за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер 681 від 30.04.2013 року, яке видане приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] на ім'я [PERSON] в частині права на спадщину на 1/4 частину вказаного житлового будинку; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок за індексним номером 2085808 від 30.04.2013 року з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна за № 53735112214 власник [PERSON]; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер 683 від 30.04.2013 року, яке видане приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] на ім'я [PERSON] в частині права на спадщину на 1/4 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за індексним номером 2085808 від 30.04.2013 року з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна за № 53781712214 власник [PERSON]; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер 684 від 30.04.2013 року, яке видане приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] на ім'я [PERSON] в частині права на спадщину на 1/4 частину спірної земельної ділянки; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:05:014:0367, яка знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області за індексним номером 2104180 від 30.04.2013 року з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна за № 54096212214 власник [PERSON]; визнати договір купівлі-продажу житлового будинку за номером 543 від 30.07.2014 року недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області за індексним номером 14805978 від 30.07.2014 року з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна за № 65о9925 власник [PERSON]; визнати договір купівлі-продажу (земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства) серія та номер 549 від 30.07.2014 року недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:05:014:0367, яка знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області за індексним номером 14810462 від 30.07.2014 року з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна за № 651215о власник [PERSON]; визнати договір купівлі-продажу (земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлових господарських будівель і споруд) серія та номер 546 від 30.07.2014 року недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221486200:05:014:0367, яка знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області за індексним номером 14807519 від 30.07.2014 року за номером запису про право власності № 651о67о власник [PERSON] ; визнати за громадянином [PERSON] Федерації за ним, [PERSON] право на частку у спадковому майні, що складається з 1/4 частини житлового будинку, який розташований за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області; визнати за ним, [PERSON] право на частку у спадковому майні, що складається з 1/4 частини (земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1221486200:05:014:0367), яка розташована за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:05:014:0367, яка знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом після померлої матері [PERSON]; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] 1/4 частину будинку, який знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області на його, [PERSON] користь; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:05:014:0367, яка знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області на його, [PERSON] користь; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування уточненого позову [PERSON] вказав, що власником нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163 с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району станом на 09.10.2014 року є [PERSON], згідно до укладених 30.07.2014 року договорів купівлі-продажу за № 543 (договір купівлі-продажу житлового будинку), № 546 (договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлових господарських будівель), № 549 (договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства). 03 лютого 1997 року внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим 30 січня 1997 року секретарем виконкому Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району/області [PERSON], на нерухоме майно за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Заповідач, [PERSON] призначила до спадкування за заповітом [PERSON], його - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах все майно, яке належало їй на день смерті, та на що вона за законом мала право. У визначений законом строк спадкоємець [PERSON], [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а [PERSON] та [PERSON] надали до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON]. Таким чином, після смерті [PERSON] спадщину за заповітом він прийняв згідно зі ст. 549 ЦК в редакції 1963 року, у розмірі 1/4 частки у спадщині за заповітом, як особа, що подала до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, що підтверджується заявою про прийняття спадщини посвідченою в нотаріальній конторі Серебряноборської державної нотаріальної контори [PERSON] Федерації, про що зроблено відповідний запис за № 533 від 08.07.1997 року. Зазначена заява про прийняття спадщини надійшла до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини 28.07.1997 року. Вважає, що нотаріус згідно до вимог чинного законодавства, яке діяло на момент прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] повинна була його заяву про прийняття спадщини долучити до спадкової справи за № 233/97. Проте, нотаріус в порушення вимог чинного законодавства завела нову спадкову справу за № 370-97 в результаті чого [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на спадщину на все майно, що належало [PERSON], а він, [PERSON] залишився без спадщини. 09.04.2012 року [PERSON] померла, після її смерті нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району/області перейшло у спадщину до [PERSON]. 30.07.2014 року [PERSON] знаючи про те, що на все нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, накладено арешт згідно до ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.04.2014 року продає його [PERSON] Отже, договори купівлі-продажу, які укладені 30.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] є нікчемними правочинами, оскільки їх недійсність встановлена законом. Вважає, що видачею Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину [PERSON] на все майно, яке залишилося після смерті матері [PERSON], порушено його право як спадкоємця за заповітом, в зв'язку з чим, він звернувся до суду за захистом порушеного права. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Представник відповідачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Дніпропетровська районна державна нотаріальн контора надали суду заяву в якій просили розглядати справу без присутності представника нотаріальної контори (а.с.37). Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу без присутності їх представника (а.с.179). Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, ознайомившись зі спадковими справами № 233-97 та № 370-97, суд прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 03 лютого 1997 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується актовим записом № 24 від 05 лютого 1997 року зробленим Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в свідоцтві про смерть серії 1-КИ № 528336 виданому 18 червня 2013 року (а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. 30 січня 1997 року [PERSON] склала заповіт, що був посвідчений 30 січня 1997 року секретарем виконкому Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON], яким [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на, що вона за законом матиме право [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с.9). У встановленим законом шестимісячний строк спадкоємець [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а [PERSON] та [PERSON] надали до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON]. 13 жовтня 1997 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області (а.с.48). 09 квітня 2012 року померла [PERSON], що підтверджується актовим записом № 42 від 20 квітня 2012 року зробленим Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в свідоцтві про смерть серії 1-КИ № 446131 виданому 20 квітня 2012 року (а.с.46). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно за адресою: вул. Сурська, буд. 163, с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Встановлено, що 04 червня 2007 року [PERSON] за своє життя склала заповіт, що був посвідчений 04 червня 2007 року секретарем виконкому Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON], яким [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на, що вона за законом матиме право [PERSON]. 30 квітня 2013 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області (а.с.49), свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, площею 0,2500 га, кадастровий номер 1221486200:05:014:0367 (а.с.50), свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, площею 0,3102 га, кадастровий номер 1221486200:05:014:0368 (а.с.51). Окрім цього встановлено, що на даний час власником спадкового нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: вул. Сурська, буд. 163 с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району є [PERSON], згідно до укладених 30.07.2014 року між нею та [PERSON] договорів купівлі-продажу за № 543 (договір купівлі-продажу житлового будинку), № 546 (договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлових господарських будівель), № 549 (договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства). В абзаці 3 пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у саравах про спадкування», є роз'яснення, що у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за заповітом. Таким чином, суд дійшов висновку, що питання щодо прийняття спадщини після померлої 03 лютого 1997 року [PERSON], та щодо кола спадкоємців за заповітом після її смерті необхідно вирішувати на підставі норм ЦК України в редакції 1963 року, які є чинними на час вирішення спору. Так, відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України (в редакції 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав протягом шести місяців з дня відкриття спадщини державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, спір щодо дійсності свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане на імя [PERSON] необхідно вирішувати на підставі норм ЦК України, який набув чинності з 1 січня 2004 року, оскільки права і обов'язки сторін щодо спадкового майна продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги відносяться діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки спадкодавця. В судовому засідання встановлено, що [PERSON] є сином померлої 03 лютого 1997 року [PERSON] та є спадкоємцем після її смерті за заповітом. Таким чином, після смерті [PERSON], позивач прийняв спадщину за заповітом згідно зі ст. 549 ЦК в редакції 1963 року, як особа, що подала до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, що підтверджується заявою позивача про прийняття спадщини ,яка надійшла до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини 28.07.1997 року (а.с.89). Однак, нотаріус не долучила дану заяву про прийняття спадщини до спадкової справи № 233/97, а завела іншу спадкову справу за № 370-97, в результаті чого [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на спадщину на все майно, що належало [PERSON], і тим самим було порушено право [PERSON] на частину спадщини за заповітом . Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з позовної заяви, яка надійшла до суду, приводом звернення позивача до суду у даній справі стало його бажання у судовому порядку визнати свідоцтва про право на спадщину, видані на імя [PERSON] та [PERSON] частково недійсними та визнати його право на 1/4 частину спадщини за заповітом після смерті матері, а також визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, які були складовою частиною спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З абзацу 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] при зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері змовчала про те, що крім неї є ще спадкоємець за заповітом, яким був позивач у справі [PERSON] Такі дії [PERSON] потягли за собою видачу державним нотаріусом свідоцтво про право на спадщину, яке залишилася після смерті матері [PERSON] лише [PERSON], у звязку з чим було порушено право позивача [PERSON] на спадкування. В наявний час позивач [PERSON] є таким, що прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], оскільки звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у звязку з чим нотаріусом відкрита спадкова справа. Також судом встановлено, що спадкоємці не укладали між собою будь яких угод щодо зміни розміру частки у спадщині когось із них, тому в силу ст. 1267 ЦК України спадкувати майно, що залишилося після смерті спадкодавця вони мають у рівних частках. Суд прийшов до висновку, що оспорювані свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області видані на імя [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати частково недійсними на підставі ст. 1301 ЦК України, оскільки при їх видачі були порушені спадкові права [PERSON] як спадкоємця, який має право на 1/4 частку у спадщині і який є особою, що прийняв спадщину. Таким чином, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Отже, суд дійшов висновку, що за позивачем [PERSON] необхідно визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 частину домоволодіння № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області після смерті [PERSON],яка померла 3 лютого 1997 року. Позовні вимоги позивача щодо земельних ділянок задоволенню не підлягають на підставі того,що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] 3 лютого 1997 року вони не перебували у власності спадкодавця і не входили до спадкової маси. Що стосується посилань представника відповідача про те, що позивач ухилявся від отримання свідоцтва про право на спадщину на свою частку в нотаріальній конторі, то вони є безпідставними та не обґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 1296 ЦК України отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину є його правом, а не обов'язком, що зазначено і в абзаці 1 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Ствердження представника відповідача про те, що позивач не вчинив жодної дії, передбаченої ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), а тому відмовився від спадщини відповідно до ст. 553 ЦК України (в редакції 1963 року), також є безпідставними і необґрунтованими, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами. Що стосується позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсним, суд прийшов до висновку, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. [PERSON] не будучи стороною договорів купівлі-продажу житлового будинку, що входив до складу спадщини та земельних ділянок, посилаючись на своє право на спірне нерухоме майно як спадкоємець за заповітом, в порядку захисту порушеного права предявив до суду вимоги про визнання правочинів (договорів купівлі-продажу) недійсними на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Статтею 41 Конституції України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із Цивільним кодексом особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст.215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. (ст. 330, ст. 338 ЦК України). Правочин купівлі-продажу у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України слід вважати оспорюваним, а отже недійсність такого правочинну повязується із запереченням його дійсності однією із сторін. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Суб'єктом відносин, що регулюються зазначеною нормою, є добросовісний набувач. Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не мав знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати. 30 липня 2014 року відповідач [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу продав [PERSON] житловий будинок № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 27889669 від 09.10.2014 року, номер запису про право власності № 65о9925 від 30 липня 2014 року (а.с.163-164), який був складовою частиною спадщини. Сторони по оспорюванному вищевказаному договору купівлі-продажу дійсність укладеного між ними правочину не заперечують. Позивач [PERSON] не є стороною оспорюванного договору купівлі-продажу. Отже, на правочин, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Таким чином майнові права позивача щодо будинку, не підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, незалежно від того, чи відповідає спірний правочин закону. В супереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач не довів суду обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог щодо недійсності договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладених між [PERSON] та [PERSON], зокрема того, що під час укладання цих договорів були порушені норми цивільного законодавства, зокрема, що [PERSON] під час вчинення правочину перебувала під впливом обману щодо речі. Більш того, суд вважає, що в даному випадку, при вирішенні наявного спору, що виник між сторонами у справі, не підлягають застосуванню норми закону, на які посилався позивач в своєму позові, а підлягає застосуванню норма ч. 1 ст. 1280 ЦК України, згідно якої якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Отже, за змістом норми абзацу другого частини першої наведеної статті, спадкоємці, які прийняли спадщину із пропуском встановленого законом строку, мають право вимагати передання їм у натурі майна, яке збереглося, а за неможливості, тобто у разі його втрати, пошкодження або відчуження сплати грошової компенсації. Абзацом 9 п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», розяснено судам, що у разі коли після спливу строку для прийняття спадщини та розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (ст. 1272 ЦК України), такі спадкоємці мають право вимагати передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, яке збереглося, а у разі його продажу має право на грошову компенсацію на підставі ст. 1280 ЦК України. Суд, дослідивши у справі докази та оцінивши їх, прийшов до висновку, що не має підстав щодо визнання вищевказаних договорів купівлі-продажу частково недійсними. Позивач, який прийняв спадщину, має право вимагати сплати грошової компенсації за спадкове майно, на яке він мав право, але яке не збереглося у звязку з його відчудженням спадкоємицею, яка вчасно прийняла спадщину; на внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, але він не заявляв таких позовних вимог в межах заявленого ним позову, тому суд враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, не вправі вирішити питання щодо відшкодування позивачу грошової компенсації за відчуджену частку спадкового майна, на яку позивач має право, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, як свідчить постанова Пленуму ВСУ від 30 січня 2012 року № 6-61-цс11, захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави передбачені ст. 388 ЦК України. Тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] 1/4 частину будинку № 163 по вул. Сурській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області на користь [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 800 грн., тобто з кожного по 400 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial