Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

В липні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача гроші в сумі 3 408 206грн. 46коп., посилаючись на те, що 16.05.2011р. між ними був укладений договір позики, відповідно до якого він дав в борг відповідачеві грошові кошти в сумі 144 000 Євро, які відповідач зобов'язався повернути їх до 31.12.2011р. Однак відповідач свої зобов'язання не виконав і гроші до цього часу не повернув, а тому з урахуванням курсу гривні, який станом на 14.07.2014р. складав 15,9 за один Євро, позивач просив стягнути борг в розмірі 2 289 600грн., 3% річних в розмірі 209 524грн. 30коп., інфляційні втрати в розмірі 357 986грн. 86коп., проценти в розмірі 550 895грн. 30коп. Протягом розгляду справи позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог та остаточно просить стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних та відсотків у розмірі облікової ставки НБУ за період з травня 2011р. по листопад 2016р. в розмірі 7 520 445грн. 70коп. Відповідач проти позову заперечує та звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати фіктивним укладений між ним та [PERSON] договір позики, оформлений розпискою від 16 травня 2011 року, мотивуючи тим, що він 16 травня 2011 року від [PERSON] гроші у сумі 144 000 євро не отримував, а подана до суду [PERSON] розписка була написана без наміру створення для сторін правових та інших наслідків, які в ній обумовлені. Зазначена розписка, враховуючи дуже дружні відносини, була написана ним на прохання [PERSON] фіктивно, з метою урегулювання інших боргових зобов'язань [PERSON] перед невідомими [PERSON] особами. Позивач та його представник проти зустрічного позову заперечують, посилаючись на те, що у позивача ніяких боргових зобов'язань перед іншими особами немає. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що основний позов задоволенню не підлягає, зустрічний позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 16 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого [PERSON] отримав у [PERSON] кошти в розмірі 144 000 євро та зобов'язався повернути до 31.12.2011р. /т. 1 а.с. 7/. Позивач по зустрічному позову [PERSON] вказує на те, що вищевказаний договір позики було укладено сторонами без наміру створити для себе наслідки, що випливають із договору позики, оскільки [PERSON] не передавав йому будь-яких грошових коштів за цим договором. Позивач зазначає, що договір позики було укладено ним на прохання [PERSON], з яким він тривалий час перебував у дружніх стосунках, для врегулювання інших боргових зобов?язань перед невідомими йому особами, тобто з метою пред'явлення кредиторам [PERSON] Він довіряв [PERSON] та не міг відмовити у його прохання, оскільки той раніше неодноразово допомагав йому, був його кумом та другом і без будь-яких розписок в 2008р. позичав йому значні суми коштів, які він йому повертав. Після написання розписки у них залишались дружні відносини і на його прохання його матір 4.04.2012р. передала [PERSON] у тимчасове користування на 90 днів свій автомобіль, який той зобов'язався повернути, однак у встановлений строк не повернув, на телефонні дзвінки не відповідав, у зв?язку з чим його мати звернулась з заявою до правоохоронних органів і автомобіль був у [PERSON] вилучений. Представник [PERSON] - [PERSON] пояснила суду, що вона є матір'ю [PERSON] Між її сином та [PERSON] протягом тривалого часу існували дружні відносини. Вона, її чоловік та їх родина знають [PERSON] особисто. [PERSON] у 2008-2009 роках неодноразово надавав кошти в борг її сину [PERSON], який повертав йому ці кошти. [PERSON] є хрещеним батьком її онуки. особисто вона від [PERSON] ніколи не чула розмови та претензій щодо того, що її син [PERSON] винен йому якісь кошти, тим більше у розмірі 144 000 євро. У квітні 2012 року її син [PERSON] сказав їй, що у [PERSON] серйозні фінансові проблеми, він залишився без власного автомобіля, а тому син попросив віддати свій автомобіль у користування на три місяці [PERSON] На підтвердження цього факту [PERSON] 04.04.2012 року написав власноручно розписку про тримання від неї у користування автомобіля та зобов'язався його повернути. В подальшому [PERSON] перестав виходити на зв'язок і вона переживала, що за участю належного їй автомобіля може відбутися якась дорожньо-транспортна пригода, за яку їй треба буде нести відповідальність. Майже через півтора роки після написання розписки вона звернулась із заявою про розшук автомобіля до правоохоронних органів. Після цього, як вона вважає, [PERSON] із помсти та образи на такі її дії звернувся відразу у 2013 році із позовом до суду про стягнення боргу за цією розпискою з її сина, який був залишений судом без розгляду. Якби її син був винен [PERSON] таку суму коштів, то вона віддала б цю машину [PERSON] відразу і забула про неї, а не зверталась до міліції із заявою про її розшук та повернення. Згідно прослуханого судом технічного запису судового засідання від 12.03.2015р. [PERSON] суду пояснив, що дійсно він та [PERSON] були близькими товаришами. З проханням про отримання в борг коштів з 2008 по 2011р.р. [PERSON] звертався до нього неодноразово і він давав гроші без будь-яких розписок, які [PERSON] йому повертав. Стверджував, що під час написання розписки у 2011році він ніяких коштів [PERSON] не передавав, а передавав раніше - в 2008 або у 2009роках. Свідки, зазначені в розписці, були свідками написання розписки, а не передачі коштів. Також позивач зазначив, що кошти, які він позичав [PERSON], він позичив у своїх друзів. В судовому засіданні 13.03.2015р. [PERSON] змінив свої пояснення та зазначив, що він не пам'ятає, коли передав кошти [PERSON], що це було під час написання розписки. Також пояснював, що автомобіль йому [PERSON] передав в якості забезпечення зобов'язання за договором позики Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що передавав кошти [PERSON] під час написання розписки - 16 травня 2011р. Чому раніше стверджував, що передавав кошти в 2008-2009р.р., він пояснити не зміг. Крім того, в даному судовому засіданні [PERSON] пояснив, що кошти, передані [PERSON] - це його особисті збереження, в той час, як 12.03.2015р. він стверджував, що позичав вказані кошти у своїх друзів. Враховуючи наявність суттєвих протиріч в поясненнях [PERSON], суд відноситься до його показань в якості свідка критично. З метою підтвердження або спростування факту передачі коштів [PERSON] [PERSON] 16.05.2011р. було задоволено клопотання представника [PERSON] щодо допиту в якості свідків [PERSON] та [PERSON], проте на неодноразові виклики вони до суду не з'явились. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] він знає приблизно з 2001 року. У 2008 році він познайомив [PERSON] з [PERSON] та був присутнім при тому, як [PERSON], позичав саме у 2008р. [PERSON] гроші у сумі 100 000євро двома частинами - по 50 000 євро на протязі 2-х днів. В подальшому він особисто бачив, як [PERSON] повертав йому вказані кошти по 10 000євро щомісячно. При цьому дана позика будь-якими розписками не оформлювалась. З кінця 2009р. у нього стосунки з [PERSON] погіршились, оскільки [PERSON] потратив невідомо куди передані ним кошти в розмірі 80 000 доларів США. Також свідок пояснив, що приблизно в 2010-2012р.р. [PERSON] з ним декілька раз зустрічався та просив позичити значну суму коштів, оскільки йому необхідно було владнати фінансові труднощі. Також він звертався і з проханням написати розписку про отримання від [PERSON] коштів для того, щоб останній міг показати їх своїм кредиторам, однак він відмовився. Про те, що [PERSON] написав [PERSON] розписку, йому стало відомо значно пізніше, під час її написання він присутнім не був і не звертався до [PERSON] з проханням надати [PERSON] вказані кошти. Суд вважає, що логічними та такими, що відповідають зібраним по справі доказам, є пояснення позивача по зустрічному позову про те, що оскільки у [PERSON] не було достатньої суми для розрахунку зі своїми кредиторами, між ними були дружні стосунки, він на прохання [PERSON] і написав вказану розписку з метою пред?явлення його кредиторам. Так, з матеріалів справи вбачається і було підтверджено в судовому засіданні [PERSON], що він являється хрещеним батьком доньки [PERSON] (т. 1 а.с. 121). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] у 2012 році було відчужено 4 об'єкти нерухомого майна (т. 1 а.с. 176-178). Спростовуючи доводи [PERSON] про продаж майна у зв'язку з наявністю боргів [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що продавав все своє майно у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон. Проте, з витребуваної за клопотанням представника [PERSON] довідки Державної прикордонної служби щодо перетинання державного кордону вбачається, що [PERSON] як в 2012році, так і в подальшому періодично виїжджав за межі України та повертався на Україну, тобто з даної інформації зробити висновок про виїзд [PERSON] на постійне місце проживання за кордон та продаж, у зв'язку з цим, всього майна, не представляється можливим (т. 1 а.с. 243). Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 12013110080009972 від 17.08.2013р. [PERSON] 4.04.2012р. отримав від [PERSON] (матері відповідача [PERSON].) в тимчасове користування автомобіль «Міцубісі» строком на 90 днів, який у встановлений строк не повернув, у зв'язку з чим 16.08.2013р. [PERSON] звернулась з відповідною заявою до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві (т. 1 а.с. 180- 206). В матеріалах кримінального провадження, в яких, в тому числі, міститься і розписка [PERSON] про отримання автомобіля в тимчасове користування, жодних відомостей про наявність у [PERSON] перед [PERSON] будь-яких грошових зобов'язань немає. Постановою від 5.10.2013р. кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказані документи підтверджують надані [PERSON] та його представником - [PERSON] пояснення про те, що в момент написання 16.05.2011р. розписки про отримання коштів та внаслідок її написання не виникли боргові відносини фінансового характеру, оскільки є не логічним те, що [PERSON], який дав [PERSON] 16.05.2011р. в борг значну суму коштів (144 000 євро) до 31.12.2011р., будучи його кредитором, бере під розписку у його матері [PERSON] в користування автомобіль, який зобов'язується повернути на протязі 90 днів, при тому, що [PERSON] винний йому значно більшу суму коштів, яка в декілька раз перевищує вартість автомобіля [PERSON] і яка йому не повернута у визначений строк. Крім того, з огляду на те, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2013р., тобто одразу після закриття кримінального провадження, було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, саме звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу неповернення автомобіля і потягло за собою виникнення конфлікту між сторонами і бажання [PERSON], як він висловився в своїх поясненнях, «покарати цих людей за такі їх дії». (т. 1 а.с. 214-215). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином Договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Укладення фіктивного правочину завжди відбивається з певною метою і умисно. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім того, згідно зі ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 2 статті 218 ЦК України встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. \\Відповідно до роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що договір позики від 16 травня 2011р. не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначених у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки з огляду на встановлені в судовому засіданні факти в момент його укладення не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Суд вважає, що ознака фіктивності договору позики в момент його укладення була властива діям обох сторін правочину та обидві сторони, з огляду на їх дії, фактично довели суду відсутність у них наміру створити юридичні наслідки, що ним обумовлені на момент його вчинення. Таким чином, договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] є фіктивним і має бути визнаний судом недійсним. У зв?язку з визнанням договору позики недійсним не підлягає задоволенню основний позов про стягнення боргу. На підставі викладеного,

Outcome: approved