Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, який діє також в інтересах малолітньої [PERSON], зазначивши, що 27 січня 1987 року його матері був виданий ордер на квартиру [ADDRESS] на сім'ю з трьох чоловік: його матері, його батькові - [PERSON] та його брату [PERSON]. Він та відповідач по справі зареєстровані у вказаній квартирі, у якій вони проживали. З 2002 року відповідач постійно проживав разом зі своїми батьками, а після 05.09.2014 року, коли він уклав шлюб з [PERSON], він переїхав на постійне місце проживання в належне його дружині домоволодіння [ADDRESS] де постійно проживає до теперішнього часу. Позивач вважає, що оскільки донька відповідача, [PERSON], [INFO], яка також зареєстрована у спірній квартирі, разом з її матір'ю, [PERSON] постійно проживають в іншому місті та спірною квартирою ніколи не користувались, то і право користування спірною квартирою в них навіть не могло виникнути. Відповідач не проживає у квартирі без поважних причин вже більше ніж 10 років з власної ініціативи. У зв'язку з чим, позивач просить суд визнати такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] відповідача та його малолітню доньку. В свою чергу відповідач, який діє також в інтересах своєї малолітньої доньки [PERSON], звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до позивача про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що його мати, колишній наймач житлового приміщення, зареєструвавши 18 травня 2013 року шлюб з [PERSON] вибула на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] де вона разом зі своїм чоловіком стали проживати однією сім'єю. Позивач з братом - [PERSON] залишились проживати у спірній квартирі [ADDRESS], загальною площею 48,6 кв.м., яка складається з двох ізольованих кімнат житловою площею 18,4 кв.м. та 12,5 кв.м. та підсобних приміщень - коридору, ванни, туалету, кухні і комори. Він, [PERSON], на разі є основним квартиронаймачем вказаної квартири, за користування якою сплачує комунальні послуги. Відносини між ним та його братом не склались, останній неодноразово чинив йому перешкоди у користуванні квартирою. На початку 2015 року відносини між ними налагодились і позивач з січня 2015 року став постійно проживати у квартирі. Крім того, він зареєстрував там свою малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Після цього відповідач знову почав створювати перешкоди для позивача у користуванні власністю, змінив замки на вхідних дверях, а тому відповідач на разі не має можливості потрапити в квартиру, чим порушені його законні права. У зв'язку з вищевказаним, просить суд усунути йому та його малолітній доньці перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення, а також визначити порядок користування квартирою наступним чином, йому та його доньці виділити у користування житлову кімнату (спальню) житловою площею 12,5 кв.м., брату та матері залишити в користуванні житлову кімнату житловою площею 18,4 кв.м., залишити в спільному користуванні кухню, коридор, туалет, ванну кімнату та комору. Рішенням Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року в задоволенні вимог як первісного так і зустрічного позову - відмовлено. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, [PERSON], який діє також в інтересах малолітньої [PERSON], та [PERSON] звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позови в повному обсязі. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга [PERSON] підлягає відхиленню, а рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову - скасуванню, з ухваленням нового рішення в цій частині, про часткове задоволення зустрічного позову. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі. Відмовляючи в задоволенні первісного позову районний суд виходив з тих обставин, що належних та допустимих доказів, як того вимагають норми ст. 60 ЦПК України на підтвердження факту , що відповідач вибув на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті позивачем суду надано не було. Посилання представника позивача на факт набуття дружиною позивача на підставі договору дарування будинку по [ADDRESS] від 30.12.2014 року, є безпідставними, оскільки вказаний договір був розірвано відповідно до договору від 09.11.2015 року. Факт постійного проживання відповідача у батька також суду належними та допустимими доказами не підтверджено. безпідставності та необґрунтованості. З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів. Посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що [PERSON] не проживає в квартирі більше 10 років, навмисне розірвання договору дарування від 30.12.2014 року, факт не проживання та, в свою чергу, незаконної реєстрації доньки [PERSON] та ті обставини, що [PERSON] не сплачує комунальні послуги - не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вказаним обставинам районний суд дав належну оцінку в своєму рішенні, а відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд позбавлений можливості надавати переоцінку доказам, які судом першої інстанції досліджені без порушення встановленого порядку їх дослідження, посилань на докази, в досліджені яких судом першої інстанції було відмовлено, апеляційна скарга не містить. Окрім того, посилання апеляційної скарги в цілому повторюють доводи викладені у позовній заяві, та не спростовують висновків районного суду про відмову у задоволенні первісного позову, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Однак, колегія судів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції,вислухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третій особі [PERSON] 27 січня 1987 року виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради був виданий ордер на житлове приміщення № 283, а саме на квартиру [ADDRESS] у складі сім'ї з трьох осіб: її, сина [PERSON] та чоловіка [PERSON]. [INFO] року у [PERSON] народився син [PERSON], позивач по справі, який з народження став проживати у спірній квартирі та там зареєстрований у встановленому законом порядку. Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську ради № 229/3 від 19.09.2013 року було змінено договір найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS] та укладено договір найму на вказану квартиру з відповідачем по справі. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи,яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них,з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Між сторонами з приводу проживання та користування квартирою виникали та наявні на даний час конфлікти, чого не заперечували сторони в судових засіданнях як суду першої інстанції так і апеляційного суду, окрім того, позивачем за первісним позовом, замінені замки до дверей у будинок та ключі від зміненого замку відсутні у [PERSON], що спростовує висновок суду першої інстанції про відсутність перешкод у користуванні квартирою [PERSON] та його доньки [PERSON], а тому в цій частині вирішених вимог рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні будинком з вселенням [PERSON] та його доньки [PERSON]. Щодо вимог зустрічної позовної заяви про визначення порядку користування квартирою, апеляційний суд зазначає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач за зустрічним позовом [PERSON] прохав суд визначити порядок користування квартирою наступним чином, йому та його доньці виділити у користування житлову кімнату (спальню) житловою площею 12,5 кв.м., брату та матері залишити в користуванні житлову кімнату житловою площею 18,4 кв.м., залишити в спільному користуванні кухню, коридор, туалет, ванну кімнату та комору. Тобто, задоволення вказаної позовної вимоги потягне за собою вирішення питання не лише щодо прав та обов'язків відповідача [PERSON], але також стосовно прав та обов'язків [PERSON], яка залучена судом першої інстанції до участі у справі у якості третьої особи. Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України, залучення судом до участі у справі співвідповідача та зміна процесуального статусу особи з третьої особи на співвідповідача може мати місце виключно за клопотанням позивача. Крім того, змінювати (як збільшувати, так і зменшувати) позовні вимоги в силу ч. 2 ст. 31 ЦПК України має право тільки позивач. До того ж, ч. 1 ст. 11 ЦПК України приписує, що особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На стадії розгляду справи у суді апеляційної інстанції апеляційний суд позбавлений права залучати до участі у справі сторону, зокрема співвідповідача. Оскільки до участі у справі не залучено у якості співвідповідача [PERSON], колегія суддів з цих підстав відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визначення порядку користування квартирою.. За вказаних обстави рішення районного суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення зустрічного позову. На підставі ст. 88 ЦПКУ підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] 243,60 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Outcome: partial