Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Державної інспекції сільського господарства України (надалі по тексту - відповідач), треті особи - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві (далі по тексту - третя особа 1), Київський міський центр медико-соціальної експертизи (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по сплаті відшкодування шкоди з 01.02.2015 по 31.12.2016 у сумі 35 738, 55 грн.; зобов'язати відповідача продовжити позивачу страхові виплати та передати особову справу позивача після сплати заборгованості та здійснення перерахунку до третьої особи 1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.06.1979, коли позивач працював у Республіканській державній насінній інспекції міністерства сільського господарства УРСР правонаступником якої є відповідач), з останнім стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого останній отримав виробничу травму, що призвела до втрати 50 % професійної працездатності. Позивачу на підставі рішення МСЕК в 1996 році було встановлено ІІІ групу інвалідності. З 1994 року по 2010 позивачу здійснювались страхові виплати. Проте, з 2011 року страхові виплати позивачу не виплачувались через те, що у відповідача відсутні документи, які б підтверджували інвалідність позивача та що вказані виплати повинен здійснювати Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві. Позивач через вказані обставини звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди до 01.02.2015. Позовні вимоги були задоволені, рішення суду виконане. Разом з тим, відповідач з 01.02.2015 знову не здійснює страхові виплати позивачу, його звернення відповідачем ігноруються. Справа позивача не передана до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві з метою здійснення подальших виплат саме Фондом. Крім того, відповідач не проводив і перерахунки відповідних страхових виплат позивачу. У зв'язку з вище викладеним, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка обраховується з середньої заробітної плати водія - 3 936 грн. та становить 1553, 55 грн. (щомісячне відшкодування) х 23 місяці = 35 738, 55 грн. без урахування коефіцієнтів підвищення заробітної плати за період з 01.02.2015 по 31.12.2016. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. Представники третьої особи 1 - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Додатково пояснили, що справа позивача не передана до Фонду. Представник третьої особи 2 КМЦМСЕ в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За умовами ч.1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.11.2015 по справі [PERSON] до Державної інспекції сільського господарства України, треті особи - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, Управління пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва, Українська державна насіннєва інспекція, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.03.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.06.2016, позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача кошти у сумі 29 841 грн. Зокрема, вказаним рішенням суду встановлено, що позивач працював водієм у Республіканській Державній насінній інспекції Міністерства сільського господарства УРСР з 25.10.1978 по 21.03.1980. Встановлено, що 01.06.1979 під час виконання трудових обов'язків, а саме при виконанні ремонту закріпленого за ним автомобіля УАЗ469-Б, номер 30-36 КИТ, стався нещасний випадок, внаслідок якого позивач одержав важку травму ока. За результатами розслідування нещасного випадку на виробництві було складено акт по формі Н-1 та позивача визнано потерпілим. Згідно Довідки МСЕК від 11.09.1996 позивачу встановлена третя група інвалідності безстроково. Українською Державною насіннєвою інспекцією (правонаступник Республіканської Державної насіннєвої інспекції Міністерства сільського господарства УРСР) виплачувалось 50% місячної заробітної плати шофера, як інваліду третьої групи внаслідок одержання виробничої травми 01.06.1979, до січня 2011 року, після чого виплати зупинились. Також, рішенням суду від 26.11.2015 встановлено і ту обставину, що справа позивача не передавалась до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, через що обов'язок здійснювати відповідні виплати покладено на відповідача. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст.173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'ю, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується в установленому законом порядку. До 01 квітня 2001 року обов'язок по нарахуванню та виплаті сум відшкодування шкоди покладалося на підприємство. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрачу працездатності», який набрав законної сили з 01 квітня 2001 року, Перехідних положень до вказаного Закону, нарахування та виплата страхових сум застрахованим особам проводиться Фондом, передача документів, що підтверджуються право працівника на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється підприємствами Фонду соціального страхування від нещасних випадків по акту. Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону, заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підримєства, установи та організації не відшкодували матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Згідно ч. 5 ст. 15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, чинній на час виникнення права у позивача права на відшкодування шкоди та отримання страхових виплат), роботодавець несе відповідальність за несвоєчасне подання або неподання відомостей, встановлених цим Законом. Згідно п. 12 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 р., Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. В судовому засіданні представники Фонду та позивач пояснили, що особова справа позивача до Фонду не передавалась, позивач на обліку в Фонді не перебуває. Обов'язок Фонду щодо здійснення позивачу виплат, передбачених законодавства, виникає з того моменту, коли особова справа позивача буде передана до Фонду та останнього буде взято на облік. Відповідач, як це вже було встановлено судовим рішенням від 26.11.2015, зобов'язаний був передати справу позивача до Фонду, між тим вказаних дій не вчинив, а тому обов'язок щодо здійснення відповідних виплат до Фонду не переходив. Вказані виплати зобов'язаний вчиняти відповідач. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем в порушення вимог Закону, не здійснюються страхові виплати позивачу. Суд, перевіривши розрахунок заборгованості, наданий позивачем, де останнім взято за основу середню заробітну плату водія в розмірі 3107, 10 грн. (з вирахуванням щомісячних нарахувань до держбюджету в розмірі 728, 20 грн.), з якої нараховується щомісячне відшкодування та яке складає 1553, 55 грн. та з врахуванням 23 місяців заборгованості, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача в розмірі 35 738, 55 грн. за період з 01.02.2015 по 31.12.2016, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги про зобов'язання відповідача продовжити позивачу страхові виплати та передати особову справу позивача після сплати заборгованості та здійснення перерахунку до третьої особи 1, оскільки вони є взаємовиключними та передчасними, так як права позивача в розумінні ст. 3 ЦПК України в даному випадку не порушені, обов'язок відповідача здійснювати страхові виплати позивачу до моменту передачі особової справи до Фонду та передача самої справи до Фонду встановлений як законодавством, так і судовими рішеннями. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Outcome: partial