Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

В лютому 2020 р. позивач звернулася до суду з вказаним позовом, уточнивши вимоги якого, просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні нею права користування автомобілем FIAT DOBLO COMBI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2013 року випуску, шляхом зобов`язання [PERSON] передати [PERSON] дублікат ключів від автомобіля та оригінал Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 12.4.2013 р. ВВНТПРЕД ЦБДР та АС при МВС України. Заявлені вимоги мотивує тим, що 25.03.2013 р. на підставі Договору купівлі-продажу № ИМХ000061 нею був придбаний спірний автомобіль, 30725,00 грн. вартості якого було сплачено протягом одного дня після підписання Договору, а решта - 92175,00 грн. шляхом залучення кредитних коштів протягом трьох днів з моменту державної реєстрації товару в органах МРЕВ ДАІ. Станом на 03.11.2015 р. позивачка заборгованості перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором, оформленим для купівлі автомобіля, не мала. Право власності на автомобіль зареєстровано за позивачкою, проте відповідач, особисто та відкрито експлутаючи автомобіль з моменту його придбання, відмовляється надавати позивачці дублікат ключів від автомобіля та оригінал Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , що змусило її звернутися до суду із даним позовом, особливо заважаючи на те, що з травня 2019 р., після розірвання між сторонами шлюбу, користування [PERSON] автомобілем суперечить інтересам та правам [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов посилаючись на те, що позивач фізичного доступу до спірного автомобіля не має та розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що автомобіль вони з позивачкою придбали за спільні кошти. У позивачки була трохи більша зарплата і пенсія, тому вирішили оформити автомобіль на дружину. Потім у нього збільшилась зарплата і він повністю виплатив все сам. Автомобіль неможливо розділити, він пропонував позивачці відкупити його, проте вона хоче продати автомобіль сама та поділити кошти. Сумісне майно вони не поділили, переоформити все на дітей позивачка не захотіла. Автомобіль був придбаний під час шлюбу, оформлений на дружину, він давав згоду на придбання автомобіля, в договорі записано відповідача, він при оформленні в банку кредиту був поручителем. Позивачка хоче забрати ключі, документи на автомобіль та сама продати і віддати йому половину вартості автомобіля, проте він проти. Він подав позов до суду про поділ майна подружжя. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, починаючи з 16.07.211 р., та його розірвання рішенням Васильківського міськрайонного суду від 23.09.2019 р. у справі № 362/3956/19, що набрало законної сили 24.10.2019 р. Згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з договору № ИМХ0000610 купівлі-продажу автомобіля укладеного 25.03.2013 р. між ТОВ «Росавто» та [PERSON] , автомобіль FIAT DOBLO COMBI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2013 року випуску, було придбано позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем шляхом перерахування коштів в безготівковому порядку на поточний рахунок продавця частинами, а саме 30725,00 грн. протягом одного робочого дня після підписання цього Договору, а решту суми у розмірі 92175,00 грн. - шляхом залучення кредитних когштів протягом трьох робочих днів з моменту державної реєстрації Товару в органах МРЕВ ДАІ. 03.11.2015 р. ПАТ «АЛЬФА-БАНК» видано довідку вих. № 93183-54.1, якою засвідчено відсутність у позивачки заборгованості за кредитним договором № 700014224 від 15.04.2013 р. по автомобілю FIAT DOBLO COMBI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2013 року випуску. Тобто, спірний автомобіль придбано позивачкою під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за кошти, більша частина з яких отримана за крдетиним договором. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторонами визнано обставину особистої та відкритої експлутації відповідачем автомобіля FIAT DOBLO COMBI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2013 року випуску, з моменту його придбання позивачкою 25.03.2013 р. та до сьогодення. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому приймає до уваги, позаяк викладене доводить укладення позивачкою Договору та використання майна в інтересах сім`ї, що створює обов`язки для другого з подружжя. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 11 Справи у спорах, що виникають із розподілу майна подружжя Огляд судової практики КЦС ВС У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У частині першій статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Зважаючи на те, що легковий автомобіль було придбано за час перебування сторін у шлюбі, що підтверджується доказами з матеріалів справи, доказів придбання спірного рухомого майна за особисті кошти позивачкою не надано, а отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, а право користування таким майно вирішується на підставі договору або рішенням суду за позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя чи визнання майна особистою приватою власністю. Згідно правової позиції викладженої у Постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18), при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосовується принцип щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Таким чином, з огляду на зміст суб`єктивного права, за захистом якого звернулася позивачка, та характер його порушення, суд приходить до обґрунтованого висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав наслідком якого є відмова у задоволенні позову.

Outcome: dismissed