Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

В.о. прокурора м. Запоріжжя звернувся до суду в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради з позовом до [PERSON], треті особи приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], реєстраційна служба [PERSON] міського управління юстиції про визнання недійсним з моменту укладання договору дарування квартири [ADDRESS] Радянської України в м. Запоріжжя, укладеного 10 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1844. В обґрунтування позову вказує, що в провадженні СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області знаходиться кримінальне провадження № 12014080010000501 від 20 жовтня 2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 365-2 Кримінального кодексу України (далі КК України). В ході розслідування встановлено, що 10 жовтня 2014 року приватним нотаріусом [PERSON] було посвідчено спірний договір дарування, на підставі якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] вищевказану квартиру, після чого остання 20 жовтня 2014 року намагалась продати цю квартиру невідомій особі. На момент посвідчення договору дарування [PERSON] померла (дата смерті 5 січня 2014 року), що підтверджується свідоцтвом про смерть. Зазначає, що вказаний договір дарування не відповідає положенням статтей 203, 317, 319, 717, 718 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), оскільки власник квартири на момент вчинення спірного правочину помер, втративши своє право власності, а невстановлені особи не мали права розпоряджатись нерухомим майном. З наведених підстав, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Від прокурора, представника позивача [PERSON] міської ради, третьої особи приватного нотаріуса [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. У своїй заяві прокурор вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином рекомендованими листами із повідомленням, причину неявки не повідомила. Як вбачається з довідок поштового відділення на конвертах із поштовими відправленнями судових повісток, конверти були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про фактичну відмову відповідача від отримання судових повісток на поштовому відділенні. Відповідно до частини восьмої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Представник третьої особи реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності представник третьої особи суду не надавав. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. 10 жовтня 2014 року між [PERSON] як Дарувальником та [PERSON] як Обдаровуваною було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] Радянської України в місті Запоріжжя. Договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1844 (арк. справи 67). Разом із тим, згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 283989, виданого 23 січня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції, та актовим записом про смерть № 417 від 23 січня 2014 року, [PERSON] померла 5 січня 2014 року (арк. справи 12, 23). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до якої увійшли банківські вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, які за заповітом успадкувала громадянка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповідальним розпорядженням від 8 липня 2014 року, виданим приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] (арк. справи 28). Квартира [ADDRESS] Радянської України в місті Запоріжжя належала померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1094 від 25 березня 1998 року, виданим [PERSON] титано-магнієвим комбінатом (арк. справи 30). Спадкоємці щодо цього нерухомого майна відсутні. Аналізуючи наведені вище обставини, суд доходить висновку, що правочин 10 жовтня 2014 року не міг бути вчинений фізичною особою [PERSON], оскільки остання померла 5 січня 2014 року. Так, частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як передбачено частиною першою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною другою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з частиною першою статті 720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи. Відповідно до частини першої статті 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Частинами першою та четвертою статті 25 ЦК України визначено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Враховуючи, що на момент вчинення спірного договору дарування [PERSON] померла, разом зі смертю втратила здатність мати та здійснювати цивільні права та обовязки, в тому числі, повязані із укладанням договору дарування, суд доходить висновку, що спірний договір дарування вчинено всупереч положенням частини другої статті 203 ЦК України, з огляду на що він підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За таких обставин, позовні вимоги в.о. прокурора міста Запоріжжя в інтересах держави в особі [PERSON] міської ради до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 88 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат, з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: approved