Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

В квітні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В позовній заяві вона вказала, що з 13 березня 2013 року по 3 березня 2015 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. З часу народження сина відповідач постійно ухиляється від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини, не надає матеріальної допомоги на його утримання, що змусило її звернутися до суду. [PERSON] працює неофіційно на різних добре оплачуваних роботах, з його слів заробіток його складає близько десяти тисяч гривень, а тому позивачка вважає, що він має можливість сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 гривень щомісячно. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина, не заперечує, якщо аліменти будуть стягнуті в тому розмірі, який відповідач погоджується сплачувати, тобто в розмірі 1 000 гривень щомісячно. Відповідач [PERSON] позов визнає частково, погоджується сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1 000 гривень щомісячно. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 13 березня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано рішенням Чортківського районного суду від 3 березня 2015 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивачки [PERSON] коштів на утримання дитини не надає, хоча відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України як батько зобов'язаний утримувати її до досягнення повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до вимог ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 184 цього Кодексу якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. На підставі наведеного, враховуючи матеріальне становище відповідача, суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 гривень щомісячно. У відповідності з вимогами ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 640 гривень судового збору.

Outcome: partial