Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

В квітні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих доповнень, просила позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO]; та стягнути з нього аліменти на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, починаючи стягнення з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. 09 грудня 2009 року у них народилася дитина: [PERSON]. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, не піклується про нього, не цікавився життям дитини, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з ним та приймати участь у його вихованні. Син не отримує від батька жодного прояву уваги та піклування. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Крім того, відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. При цьому, відповідач являється фізично здоровою людиною, аліменти нікому іншому не платить і на його утриманні ніхто не знаходиться. Ухвалою суду до участі у справу був залучений орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради в якості третьої особи, а також виключені з кола третіх осіб по даній справі - орган опіки та піклування виконавчого комітету Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради та малолітній [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі, вказавши, що відповідачка не бере ніякої участі у вихованні дитини, матеріально її не забезпечує та не цікавиться станом її здоров`я. Також, вказали, що не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином через засоби масової інформації (обласна суспільно-політична газета «Вісті Придніпров'я» № 94 від 08.12.2016 року), в порядку ч. ч. 9-10 ст. 74 ЦПК України (оскільки він не має зареєстрованого місця проживання), причину своєї неявки суду не повідомив. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради Цуцкова О.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки, оскільки відповідач проживає на тимчасово окупованій території України, з якою ускладнений зв'язок та вільне пересування. Зі згоди позивачки та її представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивачку, її представника, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У судовому засіданні встановлено, що відповідач - [PERSON], [INFO], є батьком малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], виданим 29.12.2009 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис про народження № 1326 від 29.12.2009 року (а.с.8). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Проте, відповідач вихованням сина не займається, не спілкується з ним, матеріально не забезпечує, не цікавиться успіхами та життям дитини, тобто, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Малолітній [PERSON], [INFO], проживає разом із своєю матір'ю (позивачкою) за адресою: [ADDRESS], яка й займається вихованням дитини, а також її матеріальним та духовним забезпеченням. Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: Свідок [PERSON], яка є сестрою позивачки, і яка вказала, що з 2011 року вона зі своїм чоловіком проживали з позивачкою та дитиною, вона допомагала позивачці з дитиною. Батька дитини з 2011 року вона (свідок) не бачила, він дитиною за цей період не цікавився. Дитина про батька не згадує та не питає. Свідок [PERSON], який є близьким другом сім'ї позивачки, і який вказав, що він знає позивачку на протязі чотирьох років, часто спілкується з нею та дитиною. Батька дитини не бачив, дитина при ньому про батька не згадувала. Крім того, відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, згідно висновку органа опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 11.08.2016 року за № 1126, орган опіки вважає недоцільним позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], оскільки він проживає в АР Крим на тимчасово окупованій території України, з якою ускладнений зв'язок та вільне пересування (а.с.50). При цьому, висновок в даному випадку не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а носить рекомендаційний характер для прийняття судового рішення у спорі, який виник між сторонами та є одними із доказів у цивільній справі, оцінка якому має бути надана під час розгляду цивільної справи про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (від 15 травня 2003 року, ратифікованої Україною 20 вересня 2006 року), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. А згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто, саме на батьків покладено обов'язок встановити та підтримувати контакт з дітьми та участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. А судом було встановлено, що батько не спілкується з сином, вихованням не займається, матеріально не забезпечує, не цікавиться успіхами та життям дитини. Таким чином, з урахуванням вищевказаного, суд вважає, що обставини, зазначені позивачкою в її позовній заяві, знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду справи, у зв'язку з чим суд критично ставиться до висновку органу опіки. При цьому, інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням свідчень свідків, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO]. При цьому, судом встановлено, що відповідач не забезпечує свою дитину та добровільно допомогу на її утримання не надає. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своєї дитини є не його правом, а його обов'язком, у зв'язку з чим, з відповідача слід стягнути аліменти в судовому порядку. Позивачка просила суд визначити розмір аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Проте, позивачкою не надано доказів того, що відповідач офіційно працевлаштований та має постійний, стійкий заробіток. Тому, вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів саме в частині від його заробітку є необґрунтованими. Так, відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тому, суд вважає необхідним визначити розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, в твердій грошовій сумі. В силу ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного та положень ст. 182 СК України, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно, що підлягає індексації згідно до закону, починаючи стягнення з 11 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини - [PERSON], допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. за позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав, а також відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі в сумі 551 грн. 20 коп. за позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з цими вимогами. На підставі викладеного і

Outcome: partial