Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

В листопаді 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» (далі по тексту - відповідач 1), КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (далі по тексту - відповідач 2), третя особа: АТ «Київгаз», в якому просила суд: - звільнити позивачку від виконання зобов`язання по сплаті заборгованості в розмірі 88713,11 грн. за не отриману послугу з централізованого теплопостачання по квартирі [ADDRESS] (далі по тексту - вимога № 1); - зобов`язати відповідача 2 здійснити перерахунок нарахованих позивачці коштів за сплату послуг з централізованого опалення по квартирі [ADDRESS] та скасувати заборгованість внаслідок відсутності підстав для її нарахування (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є власником вищезазначеної квартири. В серпні 2018р. позивачкою було отримано від відповідача 2 рахунок на сплату заборгованості за надання послуг з централізованого опалення в сумі 88713,11 грн. На думку позивачки дії відповідачів 1,2 є неправомірними, оскільки належна їй квартира забезпечується теплопостачанням за рахунок автономної системи опалення. Тобто позивачкою не отримуються будь-які послуги від відповідача 1. В досудовому порядку, позивачка неодноразово зверталась до відповідача 1 про перерахунок суми заборгованості, проте її звернення були проігноровані. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 03 березня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 59-63), в якому відповідач 2 проти позову заперечив, зазначивши, що відповідач 2 є неналежним відповідачем, оскільки не є відповідним постачальником комунальної послуги, і не здійснює нарахування заборгованості з певних видів житлово-комунальних послуг, і в силу статутних документів, не наділений повноваження здійснити перерахунок суми заборгованості. Крім того, сторона відповідача 2 звертала увагу суду, що квитанції, які були надані позивачкою, в обґрунтування порушеного права щодо сплати комунальних послуг, зазначена інша від сторони позивача особа боржника. 10 березня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 92-97), в якому відповідач 1 проти позову заперечив та зазначив, що в силу положень Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005р. за № 630 (далі по тексту - Правила), позивачка, як власник квартири, яка має автономну систему опалення не звільнена від сплати послуг з централізованого опалення місць загального користування будинку, до відповідної методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. 05 жовтня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 1 (а.с. 187-189), які були повернуті судом на підставі ст. ст. 49, 179 ЦПК України. 27 жовтня 2020р. на адресу суду стороною відповідача 1 були надані письмові докази того, що будинок [ADDRESS] обладнаний приладами опалювання місць загального користування. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених у позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача 1, проти позову заперечила, з підстав зазначених у відзиві на позов, просила суд залишити позов без задоволення. Представник третьої особи суду пояснив, що дійсно квартира позивачки обладнана автономною системою опалення. Відповідач 2, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, свого представника до суд не направив, поважності причин неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представників позивачки, відповідача 1, третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, позивачка є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 17 січня 2002р. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що нею в серпні 2018р. було отримано від відповідача 2 рахунок на сплату заборгованості за надання послуг з централізованого опалення в сумі 88713,11 грн. Разом з тим, як встановлено судом (а.с. 9, 10) відповідачем 1 було надіслано на ім`я позивачки квитанції за сплату послуг з централізованого опалення (суми заборгованості, яка станом на 01 травня 2018р. складає 88713,11 грн.). Відповідно до п. 12, 28 Правил, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку. У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. В судовому засіданні представник відповідача 1, надала до суду належні і допустимі докази того, що будинок [ADDRESS] обладнаний приладами опалювання в місцях загального користування, які є утепленими, і рахунки на оплату послуг з центрального опалення стосуються саме місць загального користування, а не квартири позивачки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу кермо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Не підлягає задоволенню і вимога № 2, в силу положень ст. 19 Конституції України, ст. 4 Статуту відповідача 2 (а.с. 81-91), враховуючи те, що відповідач 2 не здійснює надання послуг з центрального опалення до будинку [ADDRESS] , та не здійснює нарахування вартості за ці послуги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів 1, 2 не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed