Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 16.03.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 400000 дол. США, а відповідач зобовязувався повернути суму позики у строк до 16.03.2015 року відповідно до написаної ним розписки. Разом з тим, у встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув та умови договору не виконав, а тому повинен нести відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобовязання і окрім суми боргу також сплатити йому 3 % річних в розмірі 7495,89 дол. США. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з відповідача на його користь 400000 дол. США заборгованість за договором позики та 7495,89 дол. США 3 % річних, а всього 407495,89 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 30.10.2015 року становить 9331655,88 грн. В судове засідання позивач не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, від нього до суду надійшла заява в якій позовні вимоги визнає частково, вказуючи на те, що на виконання умов договору він повернув позивачу 30000 дол. США та на дани й час розмір заборгованості становить 370000 дол. США, при цьому договір позики був безвідсотковий, а тому вважає, що позивачем неправомірно нараховані відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 3% річних. Просив справу слухати у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що 16.03.2014 року відповідачем була написана розписка зі змісту якої вбачається, що 16.03.2014 року він отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 400000 дол. США та зобовязувався їх повернути у строк до 16.03.2014 року (а/с 9). Частиною першою ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, судом досліджено наданий позивачем оригінал боргової розписки, з якої вбачається, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору позики та позичальник отримав від позикодавця обумовлену суму грошових коштів, які зобовязувався повернути у строк до 16.03.2014 року, а тому суд приходить до обґрунтованого висновку, що власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів відповідачів, та доказів протилежного матеріали справи не містять (а/с 24). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так, відповідно до письмових пояснень відповідача, останній визнав той факт, що всієї суми позики у строк обумовлений договором не повернув, при цьому в порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів повернення ним 30000 дол. США. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки грошове зобовязання виражене у валюті, позивачем нараховано лише 3 % річних на суму боргу за 228 днів прострочення виконання зобовязання в сумі 7495,89 дол. США, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (а/с 5). Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних, оскільки позивачем не вказано за який період нараховані вказані відсотки, оскільки з моменту виникнення у позивача права на нарахування 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України як відповідальності за неналежне виконання грошового зобовязання до моменту звернення з даним позовом до суду минуло менш ніж 228 днів, при цьому нарахування відсотків за ст. 625 ЦК України на час дії договору законом не передбачено. Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо періоду протягом якого позивачем було нараховано 7495,89 дол. США в якості відповідальності за порушення грошового зобовязання, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial