Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 19.06.2002 року Суворівською селищною радою Ізмаїльського району Одеської області, актовий запис №09, мотивуючи тим, сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, з січня 2012 року шлюбно-сімейні відносини між ними припинено з причин взаємного непорозуміння та різних поглядів на сімейне життя. Вважає примирення неможливим. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заперечень на позов не надав, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивачки. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 19.06.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 19.06.2002 року (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.09.2002 року (а.с. 5). Сторони не проживають однією сім'єю та спільне господарство не ведуть. Згідно ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене. Крім того, також не можливо насильно одного з подружжя без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи вищезазначене, а також оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved