Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

В квітні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міську раду міста Кропивницького, яким просить визнати відповідачів такими, що втратили право житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якому зареєстровані також її син [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] . Відповідачі з 2016 року не проживають за вказаною адресою, проте залишаються зареєстрованими у квартирі, участі в утриманні якої не приймають, комунальні платежі та інші витрати на утримання житла не несуть, що покладає на позивача додаткові фінансові витрати. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.03.2019 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання /а.с. 20-21/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.08.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с. 52-53/. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили задовольнити. В судове засідання 03.12.2019 року позивач та представник позивача не з`явились, представник позивача через канцелярію суду подав заяву, якою просив провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися судом належним чином, причини неявки суду не повідомили, правом подачі відзиву не скористалися. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору виконавчого комітету міської ради міста Кропивницького в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про час та місце розгляду справи належним чином, через канцелярію справи надав заяву, якою просив провести розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.03.1993 року /а.с. 8 на звороті/. Шлюб між ними було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №154 від 30.03.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 30.03.2010 року /а.с. 11/. Під час перебування у шлюбі, а саме 01.03.1996 року було укладено між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] /а.с. 9-10/. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №179665933 від 04.09.2019 року, станом на 04.09.2019 року Згідно відповідей на запити суду УДМС України в Кіровоградській області та відділу реєстрації місця проживання особи Міської ради міста Кропивницького від 11.04.2019 року та16.04.2019 року за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] /а.с. 16-19/. Відповідно до довідки КП «ЖЕО №4 МРМК» №2420 від 27.03.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , чоловік [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] /а.с. 13/. Позивач стверджує про те, що відповідачі понад рік не проживають у вказаній квартирі, отже в силу ст.405 ЦК України є такими, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначені обставини підтверджуються зокрема актом від 26.03.2019 року, складеним сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчені начальником КП «ЖЕО №4 МРМК» [PERSON] , згідно якого [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають з 2016 року /а.с. 14/. Вказані обставини в судовому засіданні були підтверджені також показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Одночасно, згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (що також відображено в ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Таким чином із системного аналізу встановлених у справі фактичних обставин та вищевикладених норм права слідує, що визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є протиправним, адже вказане житло є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі і протилежне суду не доведено, отже співвласника не може бути позбавлено права на користування його майном без законних на те підстав. Відсутність фактичного проживання особи в належному їй житлі не позбавляє її права власності на нього. Та обставина, що суд не вирішує питання про поділ спільного майна подружжя, не свідчить про наявність підстав для обмеження особи у праві власності шляхом позбавлення її права на користування майном. За таких обставин, у задоволенні позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою слід відмовити. Одночасно, судом встановлено, що син позивача [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2016 року, обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу [PERSON] в користуванні квартирою, та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування спірним житловим приміщенням, відтак дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] 768,40 грн. судового збору.

Outcome: partial