Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

В квітні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити в користування позивачу - [PERSON] житлову кімнату № 3 на плані технічного паспорта площею 14,00 кв.м.; виділити в користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] житлову кімнату № 2 на плані технічного паспорта площею 18,6 кв.м.; у спільному користуванні залишити коридори площею 5,6 і 3,6 кв.м., кухню на плані технічного паспорта площею 8,6 кв.м., туалет на плані технічного паспорта площею 1,6 кв.м., ванну кімнату на плані технічного паспорта площею 3,3 кв.м., вбудовану шафу - 0,4 кв.м., балкон площею - 1,1 кв.м.; зобов`язати Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» укласти із наймачами квартири [ADDRESS] : [PERSON] на площу 14,00 кв.м. та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на площу 18,6 кв.м. окремі договори про надання послуг з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій; стягнути судовий збір в розмірі 1537,80 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 1990 як працівник міліції позивач покращив умови проживання і отримав дві кімнати житловою площею; одна кімната 18,6 кв.м., друга кімната 32,6 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS] . В зазначеній квартирі у приватній власності [PERSON] знаходиться житлова кімната площею 18,5 кв.м. вихід із кімнати йде в коридор площею 3,6 кв.м. Претензій до житлової площі і користування містами загального користування до [PERSON] у позивача не має. Дві кімнати площею 18,6 кв.м. та 14,0 кв.м., а всього 32,6 кв.м. наймає позивач, власником житла є Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація. В 1995 позивач розлучився з [PERSON] , з цього часу постійно проживав і проживає у кімнаті площею 14,0 кв.м. названої квартири. Сторони не дійшли згоди щодо порядку користування квартирою і оплати комунальних послуг, а тому виникла необхідність установити порядок і виділення позивачу в користування житлову кімнату 14,0 кв.м. інша кімната площею 18,6 кв.м. займається відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] постійно не сплачують комунальні платежі за проживання та користування приміщенням, створюють перепони у користуванні місцями загального користування, із-за чого виникають сварки та непорозуміння, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шумко А.В. від 12.09.2019 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2020 відмовлено відповідачу [PERSON] в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Надав до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності. В судове засідання відповідачі не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог з викладених в ньому підстав. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності. Третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» надало до суду письмове пояснення, в якому зазначило, що просить у задоволенні позовних вимог про зобов`язання укласти окремі договори про надання послуг з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій відмовити. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 86461 серія Б від 13.02.1990, виданого [PERSON] з сім`єю з чотирьох чоловік на право зайняття житлового приміщення площею 32,6 кв.м., яка складається з 2 кімнат в квартирі комунальній за адресою: [ADDRESS] . Ордер виданий на підставі рішення виконкому Московської районної ради народних депутатів. Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] зазначена технічна характеристика квартири, а саме: квартира посімейного спільного заселення, розташована на 2 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 3 кімнат житлової площею 51,1 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 18,5 кв.м., 2-а кімната - 18,6 кв.м., 3-я кімната - 14,0 кв.м., кухні площею 8,6 кв.м., ванної кімнати - 3,3 кв.м., коридору - 5,6 ; 3,6 кв.м., вбудованої шафи - 0,4 кв.м., загальна площа квартири 75,3 кв.м., балкон - 1,1 кв.м., висота приміщень 3,00 кв.м. Як вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 25.02.2019 зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , сім`я [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України, встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд, зважаючи на встановлені правовідносини, вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою, відповідно до якого виділити позивачу у користування позивачу - [PERSON] житлову кімнату № 3 на плані технічного паспорта площею 14,00 кв.м.; виділити в користування відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] житлову кімнату № 2 на плані технічного паспорта площею 18,6 кв.м.; у спільному користуванні залишити коридори площею 5,6 і 3,6 кв.м., кухню на плані технічного паспорта площею 8,6 кв.м., туалет на плані технічного паспорта площею 1,6 кв.м., ванну кімнату на плані технічного паспорта площею 3,3 кв.м., вбудовану шафу - 0,4 кв.м., балкон площею - 1,1 кв.м. Відповідно до припису ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч. 3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Оскільки згідно даних правовідносин сторони як співвласники не домовились про порядок користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, даний спір підлягає вирішенню судом. Щодо вимог позивача щодо зобов`язання Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» укласти із наймачами квартири [ADDRESS] : [PERSON] на площу 14,00 кв.м. та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на площу 18,6 кв.м. окремі договори про надання послуг з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій, суд приходить до наступного. Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.09.2010 № 787 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» з 31.10.2010 у районах міста Києва утворено районні в місті Києві державні адміністрації, підпорядковані Київській міській державній адміністрації та припинено шляхом ліквідації виконавчі органи районних в місті Києві рад. Відповідно до зазначеного рішення та у зв`язку з припиненням повноважень, на підставі рішення, Голосіївської районної в місті Києві ради від 19.10.2010 № 41/10 «Про передачу майна» Голосіївська районна в місті Києві рада передала майно (будівлі і споруди) територіальної громади Голосіївського району міста Києва зі свого балансу на баланс Комунального підприємства «Дирекція з управління обслуговування житлового фонду Голосіївського району», в тому числі будинок [ADDRESS] . Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва» та з 01.05.2015 підприємство приступило до виконання власними силами послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій будинків, що входять до житлового фонду віднесеного до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, в тому числі будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст.ст. 1, 4, 5 Закону України «про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIII та ст. 387 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, яку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно ст. 1, 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIII, управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). 10.12.2017 набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII, яким регулюються відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Розділом VI Прикінцеві та перехідні положення Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-ІV визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію «нового» Закону (тобто з 01.05.2019), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10.06.2018). Законом України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09.06.2018 визначено, що усі учасники правовідносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, який за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Договір про надання послуг з управління багатоквартирними будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників та підписується на умовах затверджених зборами співвласників і є обов`язковим для виконання всіма співвласниками. КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» продовжує утримувати та обслуговувати житлові багатоквартирні будинку в межах надходжень коштів від співвласників, відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із чинним законодавством України. Як вбачається з матеріалів справи позивач та інші наймачі квартири [ADDRESS] в період з 01.05.2015 по теперішній час договір на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» не уклали. Крім того, позивач не надає проекту договору, а отже невідомо, які саме договори про надання послуг з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій має бути укладено, враховуючи, що постанова Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 529 «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» втратила чинність. Окрім того, позивач визначив в позові КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а отже не може заявляти до неї позовні вимоги. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України, вбачається чіткий перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з цим, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» укласти із наймачами квартири [ADDRESS] : [PERSON] на площу 14,00 кв.м. та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на площу 18,6 кв.м. окремі договори про надання послуг з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України, закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині позовних вимог щодо визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити в користування позивачу - [PERSON] житлову кімнату № 3 на плані технічного паспорта площею 14,00 кв.м.; виділити в користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] житлову кімнату № 2 на плані технічного паспорта площею 18,6 кв.м.; у спільному користуванні залишити коридори площею 5,6 і 3,6 кв.м., кухню на плані технічного паспорта площею 8,6 кв.м., туалет на плані технічного паспорта площею 1,6 кв.м., ванну кімнату на плані технічного паспорта площею 3,3 кв.м., вбудовану шафу - 0,4 кв.м., балкон площею - 1,1 кв.м., є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що уцілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою, підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536,80 грн.

Outcome: partial