Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом та просила стягнути з КЗ «Борзнянська спеціалізована школа інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради на її користь середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 10.03.2016 року по 08.07.2016 року в сумі 17184,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що знаходилась у трудових відносинах з КЗ «Борзнянська спеціалізована школа інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» з 15.08.1988 року і 28.12.2015 року була звільнена з посади вчителя математики на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. В порушення ст. 116 КЗпП України їй не була виплачена вихідна допомога призвільненні, тому вона звернулась до суду з відповідним позовом, за результатами розгляду якого рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року, стягнуто з КЗ «БСШІ І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку (з часу звільнення і по день постановлення рішення). Але відповідач добровільно не виконав рішення Борзнянського районного суду від 09.03.2016 року, тому 30 червня 2016 року вона звернулася до Борзнянського районного ВДВС ГТУ юстиції у Чернігівській області з заявою про відкриття виконавчого провадження по виконанню зазначеного рішення суду. 02 липня 2016 року Борзнянським районним ВДВС головного територіального управління юстиції у Чернігівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Борзнянського районного суду від 09 березня 2016 року та надано відповідачеві строк для добровільного виконання рішення до 08 липня 2016 року. Відповідач виконав 08.07.2016 року рішення Борзнянського районного суду від 09.03.2016 року, виплативши їй належні суми боргу. Позивач вважає остаточним днем розрахунку з нею саме 08 липня 2016 року, а дії відповідача по затримці розрахунку після постановлення судом рішення 09 березня 2016 року - продовженням порушення її прав відповідачем тривалістю з 10.03.2016 року по 08.07.2016 року, у зв»язку з чим вона вимушена була звернутись за захистом своїх прав до суду . Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції усупереч положенням ст.ст. 14, 61, 214, 215 ЦПК України неправильно встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, не урахував, що відповідачем не виплачено в день звільнення вихідну допомогу, спору щодо розміру якої немає, і не взяв до уваги факти та обставини, встановлені рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року. Апелянт вважає, що роботодавцем при її звільненні порушені вимоги ст. 116 КЗпП України і будо допущено порушення її трудових прав внаслідок невиплати всіх належних при звільненні сум та добровільно не виконав рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року. [PERSON] посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги її пояснення в судовому засіданні 23 серпня 2016 року стосовно того, що про надходження матеріалів справи про стягнення вихідної допомоги до Борзнянського районного суду Чернігівської області 13 червня 2016 року вона належним чином повідомлена не була, тому лише 24 червня 2016 року вона звернулась із заявою про видачу виконавчого листа, який був отриманий 29 червня 2016 року. Апелянт вважає, що судом першої інстанції необгрунтовано не взято до уваги судову практику щодо застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України, а саме правові позиції Верховного Суду України. В письмових запереченнях відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги [PERSON], а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що фактично був лише спір про розмір вихідної допомоги між позивачем і відповідачем, а рішення суду про стягнення вихідної допомоги учбовий заклад добровільно виконав 08.07.2016 року та виплатив [PERSON] всі визначені у рішенні суду грошові кошти, тому прийшов до висновку про відсутність ознак порушення відповідачем законних прав [PERSON] Проте, зазначений висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим по справі обставинам, з огляду на таке. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012р. № 4рп-2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку із положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу, розяснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, встановлені ст. 116 Кодексу - в день звільнення, або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу і виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з КЗ «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» з 15.08.1988 року по 28.12.2015 року. 28 грудня 2015 року [PERSON] звернулась до начальника Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації з заявою про розірвання трудового договору відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України. На підставі наказу Управління освіти і науки Чернігівської облдержадміністрації № 147-к від 28.12.2015 року [PERSON] звільнена з посади вчителя математики КЗ «БСШІ І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, КЗ «Борзнянська спеціалізована школа інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, стягнення незаконно утриманої частини заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року, залишеним без зміну ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року, стягнуто з КЗ «Борзнянська спеціалізована школа інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 13532 грн. 61 коп. з вирахуванням з даної суми податків та інших платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10525 грн. 20 коп. з вирахуванням з даної суми податків та інших платежів та 500 грн. у відшкодування моральної шкоди. Зобовязано Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, КЗ «Борзнянська спеціалізована школа інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» внести зміни відповідно до наказу № 147-к від 28 грудня 2015 року та наказу № 85 від 28 грудня 2015 року «Про звільнення [PERSON]М.», доповнивши їх словами після слів: ч. 3 ст. 38 КЗпП України «в звязку з невиконанням законодавства про працю». Зазначене рішення суду набрало законної сили і є преюдиціальним при вирішенні цієї справи відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Згідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. На підставі ст.116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи проводяться у день звільнення, а за змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до чинного законодавства саме на роботодавця покладається обовязок вести достовірний облік робочого часу, часу відпочинку, розміру оплати праці та розміру оплати часу відпочинку працівника. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 січня 2014 р. № 6-144цс13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за увесь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Як убачається з матеріалів справи, рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено, що позивач [PERSON] 28 грудня 2015 року звернулась із заявою до Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації про звільнення з роботи, в якій просила звільнити її саме за невиконання роботодавцем приписів чинного трудового законодавства України. Відповідно до довідки, складеної Борзнянським районним судом Чернігівської області 22 серпня 2016 року, цивільна справа за позовом [PERSON] до Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, КЗ «Борзнянська спеціалізована школа інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, стягнення незаконно утриманої частини заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди, направлена до апеляційного суду Чернігівської області 24 березня 2016 року у звязку із подання Управлінням освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації апеляційної скарги. Справа повернута до суду першої інстанції 13 червня 2016 року з ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року. 24 червня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу виконавчих листів, які отримала 29 червня 2016 року (а.с. 36). 01 липня 2016 року [PERSON] звернулась із заявою про примусове виконання рішення суду в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі 13532 грн. 61 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 10525 грн. 20 коп. та 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Постановою Борзнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 02 липня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року. Як убачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 07 липня 2016 року, фактично рішення суду виконано в повному обсязі 07 липня 2016 року. Вихідна допомога зарахована на картковий рахунок [PERSON] 07 липня 2016 року, що документально підтверджено платіжними дорученнями №№ 2326, 2328 від 07 липня 2016 року. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що при звільненні позивачки саме з вини відповідача була невірно визначена сума, яка підлягала виплаті [PERSON], і що остаточний розрахунок з позивачем роботодавцем проведено лише 07 липня 2016 року. Право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, а отже порушені трудові права [PERSON] підлягають судовому захисту. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 березня 2016 року по 08 липня 2016 року в сумі 17184 грн. Такі ж вимоги містяться і в поданій [PERSON] апеляційній скарзі. Середньоденна заробітна плата [PERSON] у розмірі 214 грн.80 коп. встановлена рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року та набрало законної сили і згідно до ст. 61 ЦПК України є преюдиціальним при вирішенні цієї справи (а.с.70-74). Як вбачається із матеріалів справи, період невиплати заробітної плати з 10 березня 2016 року (з дня ухвалення рішення суду про стягнення вихідної допомоги ) по 08 липня 2016 року (день фактичної виплати належних позивачу сум) складає 80 днів. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичної виплати належних сум становить 17184 грн. (214,80 грн. грн. х 80 робочих днів). В апеляційному суді зазначений розмір середньої заробітної плати відповідачем не спростований ніякими належними і допустимими документальними доказами. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов»язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов»язкових платежів, про що зазначається в резолютивній частині рішення. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні знайшли своє повне підтвердження належними та достовірними доказами, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Зазначені обставини не були встановлені та не досліджені судом першої інстанції належним чином, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача КЗ «Борзнянська спеціалізована школа інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» на користь [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені понесені судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 1157 грн. 52 коп.

Outcome: approved