Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

В лютому 2021 року заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт, що має юридичне , зокрема того, що [PERSON] проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року. В обгрунтування заяви зазначено про те, що заявник [PERSON] народився [INFO] у м.Дніпропетровськ, 21.01.1987 року ним був отриманий у відділу внутрішніх справ Самарського району м. Дніпропетровськ паспорт колишнього СРСР. В 1988 року заявник був призваний з м.Дніпропетровська на строкову військову службу, яку проходив з 1988 по 1990 рік в колишній Туркменській СРСР в Талди - Курганській області в м. Панфілов. Після закінчення строкової військової служби, у 1990 році заявник приїхав на постійне місце проживання до міста Дніпропетровськ, де був 18.10.1990 року зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] де і мешкає на теперішній час з батьком - [PERSON] .. Після реєстрації шлюбу в 1992 році з [PERSON] , заявник переїхав проживати до дружини за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований з 06.02.1992 року по цей час. 05 лютого 2002 року шлюб між заявником та [PERSON] був розірваний. Починаючи з 1990 року і по сьогоднішній день заявник нікуди не виїжджав за межі України та єдиний раз змінив адресу своєї реєстрації після одруження. 11 січня 2019 року [PERSON] втратив свій паспорт колишнього СРСР, про що повідомив Самарське відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Таким чином, заявник втратив паспорт радянського зразка та своєчасно не оформив паспорт громадянина України, у зв`язку з чим у нього виникло багато проблем з документами, тому [PERSON] письмово звернувся до Чечелівського районного відділу у м. Дніпрі Головного Управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України, який відмовив у видачі паспорту громадянина України, посилаючись на відсутність рішення суду про факт постійного проживання в Україні на 13 листопада 1991 року. У зв`язку з цим, у заявника виникла необхідність встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання на території України станом 13 листопада 1991 року, що необхідно для набуття громадянства України та отримання паспорту громадянина України. У судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі заінтересованої особи на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком матері заявника та спільно з ним проживає у квартирі [ADDRESS] . З 90-их років працював на пошті з матір`ю заявника, знав з тих років і її і заявника [PERSON] , які вже тоді проживали у квартирі [ADDRESS] . Потім познайомився з [PERSON] особисто, після його повернення з армії у 1990 році, після чого почав проживати разом з ним однією сім`єю за цією адресою. Вислухавши пояснення представника заявника, свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставин справи та відповідні їм правовідносини. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області, актовий запис № 4033, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Жовтневого району м.Дніпропетровська (а.с. 9). У вказаному свідоцтві батьками [PERSON] зазначені: батько: [PERSON] , мати [PERSON] . Як вбачається з картки форми А, заявнику 21.01.1987 року було видано паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER] . Як пояснив в судовому засіданні представник [PERSON] у січні 2019 року паспорт громадянина СРСР він втратив та з того часу новий паспорт він не отримував. В березні 2021 року [PERSON] звернувся до Чечелівського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою № Ч-2/6/1215-21 щодо набуття громадянства України та оформлення йому паспорта громадянина України замість втраченого паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року. Однак, листом № 1215-377/1215-21 від 23 березня 2021 року Чечелівським районним відділом у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області заявнику було відмовлено в оформленні та видачі паспорта громадянина України (а.с. 10-11). У вказаному листі зазначено, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої статі 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 цього Закону стосується осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт постійного проживання на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року. Паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з написом «громадянин України» або рішення суду, яке набрало законної сили, відсутні. Таким чином, за відсутністю відповідного рішення суду на сьогодні у Чечелівському РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відсутні правові підстави для оформлення та видачі [PERSON] паспорта громадянина України. У зв`язку з викладеним, у лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду з даною заявою, в якій просив встановити факт того, що на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року він постійно проживав на території України. З урахуванням особливостей гіпотези та дизпозиції норм ст. 3 Закону України «Про громадянство України», зокрема п.1-2 ч.1 вказаної статті, визначальним для визнання особи громадянином України є факт проживання особою-громадянином СРСР на території України станом на 24.08.1991 року, або, проживання особою, яка не була громадянином іншої держави, на території України станом на 13.11.1991 року. Внаслідок чого, судом встановлюються обставини проживання/не проживання заявника саме на вказані дати, без дослідження фактів «постійно та безвиїзного» проживання, відповідно до прохальної частини заяви. Так, з форми А заявника, судом встановлено, що [PERSON] , до 21.11.1988 року та після прибуття з м.Панфилів, Талди- Курганської області, Туркменської СРСР, було з 18.10.1990 року по 06.02.1992 року зареєстровано за адресою [ADDRESS] (а.с. 12-13). Окрім того, заявник з 11.10.1990 року по 03.02.1992 року перебував на військовому обліку в Самарському РВК м. Дніпропетровська (а.с. 12). Відповідно до ст. 45, 85, 87 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок», (в редакції чинній на час постановки на облік) військовослужбовці, звільнені з лав Збройних Сил СРСР, після прибуття до місця проживання зобов`язані в триденний термін з`явитися до військового комісаріату для зарахування на військовий облік. Військовий облік усіх військовозобов`язаних і призовників ведеться за місцем їх проживання в порядку, що встановлюється Міністром оборони СРСР. Персональний (якісний) облік всіх військовозобов`язаних і призовників ведеться в районних (міських) військових комісаріатах. Отже факт взяття та перебування на військовому обліку в Самарському РВК м.Дніпропетровська додатково вказує на факт проживання заявника з жовтня 1990 року до лютого 1992 року в межах території Самарського району м. Дніпропетровська, а саме за адресою: [ADDRESS] . Отже, з вищевказаних документів, та показів свідка, вбачається, що станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року заявник [PERSON] дійсно постійно перебував на території України, а саме, був зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS] . Відповідно до положень ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року необхідно заявнику для подальшого звернення до відповідних органів Державної міграційної служби України з метою отримання паспорта громадянина України, у зв`язку з чим, суд приходить до переконання про наявність підстав для встановлення зазначених фактів у судовому порядку. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні знайшли підтвердження ті факти, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживав на території України з 18.10.1990 року, станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та постійно проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року, а тому заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved