Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона є власницею будинку [ADDRESS] В будинку зареєстрований відповідач, який з вересня 2016 року там не проживає. Відповідач не сплачує за користування жилим приміщенням, за оплату комунальних послуг, а також не несе інших витрат з утримання будинку. За таких умов позивачка звернулась до суду з даним позовом та покликаючись на ст.ст. 4, 175 ЦПК України, ст.ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України просить суд його задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Також просить стягнути понесені судові витрати з відповідача. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала. Надала суду пояснення щодо вищезазначених обставин. Додатково зазначила, що відповідач є її колишнім чоловіком та не проживає в будинку з вересня 2016 року. Місце проживання його на даний час є невідомим. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Відповідач подав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає, просить справу розглядати без його участі. Однак, суд критично ставиться до змісту даної заяви з огляду на наступне. Відповідач зазначає місцем свого проживання будинок [ADDRESS] та водночас визнає позовні вимоги щодо визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідачем не зазначено його фактичного місця проживання, до заяви не була додана копія паспорта особи; а тому суд вражає, що дана заява містить взаємовиключні твердження. З огляду на зазначене суд вважає за необхідне не брати дану заяву до уваги, тому судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачка проти такого вирішення справи не заперечує. Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власницею будинку [ADDRESS] В будинку зареєстрований відповідач - колишній чоловік позивачки, який з вересня 2016 року там не проживає. Дані обставини підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які зазначають, що в утриманні житла відповідач участі не бере, його особистих речей в будинку немає, житлом не цікавиться, протягом більше як двох років в будинку відповідач не проживає та цим майном не користується. Факт відсутності відповідача підтверджується наданими актами, затвердженими селищним головою Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області [PERSON], що складені комісією працівників сільської ради [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 12 березня 2018 року; 09 листопада 2017 року, 10 січня 2018 року, якими встановлено, що відповідач протягом тривалого часу (зокрема, з вересня 2016 року) за місцем реєстрації, а саме - [ADDRESS] не проживає. Отже, при розгляді справи були підтверджені доводи позивачки та про те, що відповідач протягом останніх двох років не користувався будинком, не сплачував за житлово-комунальні послуги, не користується цим будинком і на даний час. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані в тому числі й зі зняттям з реєстрації місця проживання. Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до положень пунктів 33, 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Суд вважає доречним застосування положень ч.2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для задоволення заявленого позову. Судом встановлено, що відповідач втратив право на користування житлом позивачки. Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним. Порядок розподілу судових витрат відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved