Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову представник позивача вказувала, що за адресою: [ADDRESS] , знаходяться два житлових будинки, один з яких належав на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а інший належав на праві власності батькові позивача [PERSON] в цілому. Власники зазначеного домоволодіння померли, а спадкоємцем на спадкове майно були позивач по справі [PERSON] та її брат [PERSON] .. Після смерті брата [PERSON] позивач була змушена звернутися з даним позовом до суду з метою оформлення своїх спадкових прав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але її представник [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, вказувала, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, але в судове засідання не з`явилася без поважних на то причин та відзив на позов не подавала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі та проведення розгляду справи за її відсутності. В своїй заяві відповідач повністю визнала позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовуються. Люботинська міська рада Харківської області до суду подала заяву, в якій просить проводити розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Люботинської міської ради Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за набувальною давністю без участі її представника за наявними доказами згідно чинного законодавства. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Спірними є два житлових будинки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , та один з яких, а саме житловий будинок літ. «А-1» згідно із довідкою КП «Люботинське БТІ» №34-в від 12 квітня 2019 року належить на праві спільної часткової власності в 27/100 частині [PERSON] на підставі рішення народного суду Харківського району від 06 квітня 1972 року, в 26/100 частині [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Люботинської міської ради депутатів трудящих 14 січня 1972 року та в 47/100 частині [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яка вказану частину житлового будинку успадкувала, але свої спадкові права за життя так і не оформила. Також як вбачається із вказаної довідки КП «Люботинське БТІ» на земельній ділянці був побудований житловий будинок літ. «Б-1» в 1977, але право власності на який в бюро не зареєстровано. Як вбачається з копії технічного паспорту, виготовленого ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] станом на 08 квітня 2019 року, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , були побудовані: в 1953 році житловий будинок літ. «А-1», з верандою літ. «а», погрібом літ. «ап», та верандою літ. «а2», загальною площею 75,90 кв.м, житловою площею 34,40 кв.м, допоміжною площею 16,70 кв.м., а також житловий будинок літ. «Б-1», з прибудовою літ. «Б1-1», та ґанком літ. «б», загальною площею 75,50 кв.м., житловою площею 43,70 кв.м., допоміжною площею 31,80 кв.м., а також огорожа 1-2. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Люботинським міським відділом ЗАГС 28 січня 1994 року, актовий запис про смерть №35. Враховуючи, що [PERSON] померла [INFO] , тобто в період дії Цивільного кодексу України 1963 року, суд вважає за доцільне керуватися нормами ЦК України в редакції 1963 року, так як відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відносно цивільних правовідносин, які виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли та продовжують існувати після вступу його в силу. В зв`язку з тим, що вказані правовідносини виникли та продовжували існувати до 01 січня 2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне застосувати до правовідносин між сторонами по справі правові норми, передбачені Цивільним кодексом України в редакції 1963 року. Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина, яка складається з 27/100 частин житлового будинку літ. «А-1», розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] . Згідно із повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву №1950/01-21 від 05 липня 2019 року, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області в шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину нікому не видавалися. Згідно з ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого Харківським районним ЗАГС 27 березня 1970 року [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвали, а тому вказана обставина виключає можливість спадкування ними майна один після одного. Спадкоємцями на відкриту після смерті [PERSON] спадщину є її діти - [PERSON] та [PERSON] , що відповідає ст. 529 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя котрий залишився, батьки померлого. Спадщину у виді 27/100 частин житлового будинку літ. «А-1», розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] прийняли її діти [PERSON] та [PERSON] , оскільки фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями, які прийняла після смерті своєї матері [PERSON] спадщину у виді 27/100 частин житлового будинку літ. «А-1», що розташований за адресою: [ADDRESS] , але право власності на спадкове майно в нотаріальній конторі не зареєстрували. Також станом на 1980 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, з моменту завершення будівництва житлового будинку літ. «Б-1», а саме з 1977 року [PERSON] набув статусу власника житлового будинку та він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок літ. «Б-1» з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , був збудований та набутий [PERSON] одноособово. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції, актовий запис про смерть №402. Відповідно до положень ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємцем на відкриту спадщину, що складається із 26/100 частин житлового будинку літ. «А-1» та житлового будинку літ. «Б-1» з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] є його діти [PERSON] та [PERSON] , що відповідає ст. 1261 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя, який пережив спадкодавця, батьки померлого. Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області №2632/02-14 від 27 червня 2019 року із заявою про прийняття спадщини після смерті після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину за період з 2007 року по 2019 рік нікому не видавались. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно із актом органу самоорганізації населення №58, від 27 травня 2019 року, що знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] на момент смерті батька [PERSON] фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , здійснювала за ним догляд та поховала за власний рахунок. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Люботинським міським бюро ЗАГС 20 травня 1968 року, копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого Люботинським міським бюро ЗАГС 22 серпня 1987 року. А тому суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями, які прийняли після смерті свого батька [PERSON] спадщину у виді 26/100 частин житлового будинку літ. «А-1» та житлового будинку літ. «Б-1» з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , але право власності на спадкове майно в нотаріальному порядку так і не зареєстрували. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис про смерть №122. Спадкоємцем на відкриту спадщину, що складається із частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] є його сестра [PERSON] , що відповідає ст. 1262 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями другої черги є рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно із актом органу самоорганізації населення №58, від 27 травня 2019 року, що знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] на момент смерті батька [PERSON] фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , здійснювала за ним догляд та поховала за власний рахунок. Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області №2632/02-14 від 27 червня 2019 року із заявою про прийняття спадщини після смерті після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину за період з 2018 року по 2019 рік нікому не видавались. Тобто суд приходить до висновку, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею, яка прийняли після смерті свого брата [PERSON] спадщину та у підсумку їй стали належати 53/100 частин житлового будинку літ. «А-1» та житловий будинок літ. «Б-1» з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а тому задовольняє позов цій частині. Також 47/100 частин житлового будинку літ. «А-1», що розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , яка вказану частину успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , але право власності в нотаріальному порядку не зареєструвала. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Люботинським міським бюро ЗАГС 14 серпня 1981 року, актовий запис про смерть №338. Згідно із повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву №1950/01-21 від 05 липня 2019 року, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області в шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину нікому не видавалися. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] постійно з 1985 року проживала в данному житловому будинку, що підтверджується копією національного паспорту серія [NUMBER] , виданого Люботинським МВ УМВС України в Харківській області 01 листопада 2000 року. Тобто позивач відкрито, безперервно володіє нерухомим майном. Враховуючи те, що [PERSON] користується будинком літ. «А-1», що розташований за адресою: [ADDRESS] в цілому та земельною ділянкою, має вільний доступ до домоволодіння, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном протягом останніх десяти років, а також те, що ніхто не заявив про свої права на спірну частину житлового будинку, суд задовольняє позов в частині визнання права власності на 47/100 вказаного житлового будинку за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved