Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

В квітні 2014р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 27.02.2002р. належить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Іншим співвласником зазначеної квартири є відповідач [PERSON], якому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 04.09.2001р. №514/01 належать, відповідно, 1/2 частина спірної квартири. Позивачка також зазначала, що з вересня 2012р. вона не має доступу у спірну квартиру, оскільки відповідач без її згоди змінив замок на вхідній двері, не надавши при цьому дублікату ключа. Стверджувала, що відповідач з 2012р. не користується спірною квартирою і в ній не проживає. Вважає, що своїми діями відповідач чинить їй перешкоди в користуванні спірною квартирою та в її вселення, тому просила суд винести рішення, яким зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні майном, шляхом її вселення в спірну квартиру, та встановити порядок користування квартирою, а саме виділити їй в користування житлову кімнату площею 16,9 кв.м. та балкон площею 1,5 кв.м., відповідачу виділити житлову кімнату площею 11,8 кв.м. та балкон площею 1,3 кв.м. Підсобні приміщення: кухню площею 7,3 кв.м., коридор площею 8,9 кв.м., туалет площею 1,5 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м. залишити у загальному користуванні. Представник позивача, діючий за довіреністю від 07.02.2013р. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі (а.с.12). Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином. Раніше в судовому засіданні представник відповідача визнав позовні вимоги частково, а саме в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в спірну квартиру (а.с.24,25,27,68). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 29, розділом першим книгою третій Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 04.09.2001р. відповідачу [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с.8). Право власності [PERSON] на зазначену квартиру було зареєстроване 26.11.2001р. в КП «ОМБТІ та РОН». 27.02.2002р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування від 27.02.2002р. на підставі якого остання отримала у власність 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 9). Право власності [PERSON] на 1/2 частини зазначеної квартири було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН». Отже, квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності. Згідно технічного паспорту від 17.08.2001р. квартира [ADDRESS] складається: з двох житлових кімнат, площею 16,9 кв.м., 11,8 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., коридору площею 8,9 кв.м., туалету площею 1,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., двох балконів площею 1,5 кв.м., та 1,3 кв.м. (а.с.10-11). Оскільки в судовому засіданні представник відповідача визнала позовні вимоги позивачки в частині усунення останній перешкод у користуванні та розпорядженні спірної квартирою та її вселенні, то дані обставини не підлягають доказуванню, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За положеннями частин 1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути противоправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до частин 1,3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Вирішуючи спір про визначення порядку користування житловим приміщенням, що належить особам на праві спільної часткової власності, суд повинен перевірити, яка частина житлової площі належить кожному із співвласників, встановити ідеальну частку кожного із них, з'ясувати, чи можливо виділити ці частки їм у користування та чи відповідає частка, виділена кожному із співвласників, його частці у спільному майні та чи не порушуються при цьому права співвласників на їхні частки у спільному майні. Судом встановлено, що позивачка з 24.07.2002р. по теперішній час зареєстрована в спірній квартирі, але оскільки відповідач змінив замки та не надав їй ключі від вхідної двері, то остання не має можливості потрапити до квартири. Дані обставини представником відповідача не заперечувалися. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що права [PERSON], як законного співвласника, щодо володіння та користування належною їй частиною квартири відповідно до її частки у праві спільної часткової власності порушені і підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме шляхом вселення до спірної квартири. Щодо позовних вимог про визначення порядку користування спірною квартирою та підсобними приміщеннями, а також виділення у користування позивачки кімнати площею 16,9 кв.м. та балкону площею 1,5 кв.м., то суд дійшов до висновку, що дані вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 24.09.2014р. розділити квартиру [ADDRESS] на дві самостійні частини, до складу яких міг би увійти необхідний склад приміщень (житлових і підсобних), із забезпеченням самостійного входу (виходу) з пропонованих виділити частин житлового будинку, з дотриманням технічних і протипожежних норм, норм по реконструкції і капітальному ремонту житлових будинків, без нанесення збитку господарському призначенню будинку, технічно не надається можливим. Крім того, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 24.09.2014р. виходячи з планування квартири [ADDRESS], встановити порядок користування приміщеннями вказаної квартири між співвласниками відповідно до їх ідеальних часток (по 1/2 кожному), також технічно не надається можливим. Тому, експерт, виходячи з планування квартири [ADDRESS], надав технічний можливий варіант порядку користування приміщеннями вказаної квартири між співвласниками з відступом від ідеальних часток, з виплатою ринкової компенсації одному із співвласників. Відповідно до вказаного вище варіанту, експертом пропонується виділити: - одному співвласнику у користування приміщення площею 18,40 кв.м., що на 2,65 кв.м. більше належної площі: житлове, площею 16,90 кв.м., балкон площею 1,50 кв.м.; - другому співвласнику у користування приміщення площею 13,10 кв.м., що на 2,65 кв.м. менше належної площі: житлове, площею 11,80 кв.м., балкон площею 1,30 кв.м.; В загальному користуванні співвласників залишити коридор площею 8,90 кв.м., кухню площею 7,30 кв.м., туалет площею 1,50 кв.м., ванну площею 2,90 кв.м. Ринкова вартість компенсації одному співвласнику, яку належить виплатити другому співвласнику за бракуючу площу складає на дату оцінки 23.09.2014р. - 2107,00 доларів США. Суд вважає, що оскільки позивачка не заявляла вимогу про виплату їй компенсації за належну їй частку квартири, то дане питання не підлягає розгляду, оскільки не є предметом спору. Крім того, угоди між співвласниками щодо користування спірної квартирою не укладалося, а представник відповідача заперечував проти запропонованого позивачкою варіанту порядку користування спірної квартири, оскільки таким порядком порушуються права власності відповідача. Таким чином, з висновку експерта вбачається, що встановити порядок користування приміщеннями спірної квартири між співвласниками відповідно до їх ідеальних часток (по 1/2 кожному), технічно не надається можливим, а тому суд не має можливості визначити порядок користування даною квартирою та підсобними приміщеннями, а також виділити у користування позивачці частину квартири відповідно до її частки у праві спільної часткової власності. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовій збір в розмірі 243,60 грн., тому дані виплати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial