Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ ПриватБанк) через свого представника Сафіра Ф.О. звернулося з позовом до Миронівського районного суду Київської області про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 24150 гривень. В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилався на те, що на підставі договору приєднання від 07 лютого 2008 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту (що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31 травня 2015 року має заборгованість в розмірі 24150 гривень 00 копійок, яка складається із 16539 гривень 74 копійок заборгованості за кредитом, 5884 гривні 07 копійок заборгованості по процентам за користування кредитом, 100 гривень 00 копійок заборгованості за пенею та комісією, 500 гривень 00 копійок штрафу (фіксована частина) та 1126 гривень 19 копійок штрафу (процентної складової). Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, якою повідомив суд, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а справу розглянути за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні визнала позов у частині боргу по залишку поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в загальному розмірі 16539 гривень 74 копійки. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач в судовому засіданні визнала позовні вимоги про стягнення з неї на користь позивача залишку поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в загальному розмірі 16539 гривень 74 копійки, визнання позову в цій частині не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову в цій частині, як наслідок позовна вимога про стягнення з відповідача 16539 гривень 74 копійки підлягають задоволенню. Заперечуючи проти задоволення позовних вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 5884 гривень 07 копійок, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 100 гривень, а також штрафу в розмірі 1626 гривень 19 копійок, позивач стверджувала, що нарахування вказаних сум є безпідставним. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає встановленими наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідач 08 лютого 2008 року підписавши заяву приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, при цьому погодилась, що її заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, складають договір про надання банківських послуг (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже за юридичною природою укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] договір, є договором приєднання, тобто договором, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до преамбули Умов і правил надання банківських послуг, «ПРИВАТБАНК» запропонував невизначеному колу осіб можливість отримання платіжні карти, а також інші банківські послуги (а. с. 12). За змістом Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що послугою банку є надання кредиту особі яка приймає ці умови і правила. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту Заяви від 08 лютого 2008 року (а.с. 11) вбачається, що банк надав відповідачу банківську кредитну картку № [NUMBER], із кредитним лімітом в розмірі 500 гривень під 36 відсотків річних. З 21 квітня 2008 року кредитний ліміт вказаної кредитної картки збільшено на 10000 гривень, з 15 серпня 2008 року кредитний ліміт вказаної кредитної картки збільшено на 3500 гривень, з 13 вересня 2011 року кредитний ліміт вказаної кредитної картки збільшено на 5200 гривень, з 09 листопада 2011 року кредитний ліміт вказаної кредитної картки збільшено на 5700 гривень, з 26 травня 2012 року кредитний ліміт вказаної кредитної картки збільшено на 7000 гривень, з 09 вересня 2014 року кредитний ліміт вказаної кредитної картки встановлено у розмірі 6490 гривень, з 22 вересня 2014 року кредитний ліміт вказаної кредитної картки знижено до 6720 гривень (а.с. 10). Таким чином суд вважає доведеним факт укладення 08 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору, розмір якого змінювався із 25 лютого 2008 року по 22 вересня 2014 року. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі, є сплата процентів на грошову суму, оскільки проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами. Згідно із змістом копії заяви про відкриття рахунку і надання послуг від 08 лютого 2008 року (а.с. 11 зворотня сторона) кредит надано під 36 відсотків річних. В першому абзаці позовної заяви представник позивача обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач отримав кредит на умові сплати 36 відсотків річних на суму залишку заборгованості за користування кредитом (а.с. 2 зворотня сторона). Тобто, суд приходить до висновку що докази, які містяться в матеріалах справи доводять факт укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] кредитного договору із сплатою відповідачем позивачу відсотків за користування кредитом в розмірі 36 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте, в матеріалах справи міститься «Розрахунок заборгованості за договором б/н від 07.02.2008, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON], станом на 31.05.2015», у якому з 01 січня 2013 року по 29 серпня 2014 року відсоткова ставка за користування кредитом становила 30 відсотків, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року відсоткова ставка за користування кредитом становила 34,8 відсотка, а з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року відсоткова ставка за користування кредитом становила 43,2 відсотки. Таким чином, наданий представником позивача Розрахунок заборгованості в частині відсоткової ставки за користування кредитом у період з 01 січня 2013 року по 31 травня 2015 року суперечить обґрунтуванню, зазначеному в першому абзаці позовної заяви та змісту копії заяви [PERSON] про відкриття рахунку і надання послуг від 08 лютого 2008 року (є невід'ємною частиною кредитного договору). Розглядаючи справу, суд повинен звертати особливу увагу на наявність у позовній заяві обставин, передбачених пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом підлягає задоволенню лише в частині стягнення 210 гривень 51 копійки. Саме така заборгованість відповідача по відсоткам за користування кредитом, нарахована у наявному в матеріалах справи Розрахунку заборгованості по відсотковій ставці в розмірі 36 відсотків річних. Решта розрахунку, а саме з 01 січня 2013 року не відповідає вказаній відсотковій ставці, а тому суд до уваги її не бере. Крім того суд звертає увагу, що в позовній заяві представник позивача зазначає, що «Умови та правила надання банківських послуг», а також «Правила користування платіжною карткою», які додані до матеріалів справи розміщені на банківському сайті за адресою https://privatbank.ua/terms/pages/70/, але за вказаною адресою документів у редакції що додані до матеріалів позовної заяви судом не виявлено (а.с. 41-42). Розділ «2.1 Картки (умови та правила використання платіжних карток Банку)» що знаходиться на банківському сайті за адресою: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, починається з пункту 2.1 та закінчується пунктом 2.8.16, а отже не містить пунктів 5.5, 5.5.1, та 5.7. Суд також відхиляє доводи представника позивача про наявність у відповідача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 100 гривень, оскільки ні в позовній заяві, ні в наявних у матеріалах справи не зазначено з чого саме складається вказана сума (який розмір пені, а який розмір комісії, за який період та за які дії чи бездіяльність вони нараховані). Таким чином суд позбавлений можливості встановити, за що відповідачу нараховано 100 гривень заборгованості, та яка її правова природа. Наявний в матеріалах справи Розрахунок заборгованості відповідача, а саме колонка «сума комісії та пені» містить відомості про неодноразове нарахування відповідачу чи то комісії, чи то пені в розмірі по 100 гривень кожного разу. Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, в той час як комісія відповідно до підпункту б) абзац другого пункту 2.4 глави 2 розділу II Правила бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 № 255, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 липня 2003 року за № 583/7904, це плата за послуги банку. Тобто комісія та пеня мають різну правову природу, виникають у наслідок різних юридичних фактів, наявність кожного з яких повинно бути окремо доведено в суді. Крім того, суд відхиляє доводи представника позивача про наявність у відповідача заборгованості по штрафу в розмірі 1626 гривень 19 копійок (500+1126.19=1626.19), оскільки ні в позовній заяві, ні в наявних у матеріалах справи не зазначено за що саме він нарахований (за які порушення та коли вони сталися). Позовна заява зводиться лише до цитування пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг та констатації факту наявності такої заборгованості. Наявний у матеріалах справи Розрахунок заборгованості, не містить інформації за який період та за які дії чи бездіяльність на відповідача накладено вказану суму штрафу. У Розрахунку заборгованості зазначено, що 1626 гривень 19 копійок є «заборгованістю по судовому штрафу» (а.с. 9 зворотня сторінка), але у матеріалах справи відсутні докази накладення на відповідача судом будь-яких штрафів. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача 1626 гривень 19 копійок штрафу є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене на підставі ст. ст. 549, 634, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial