Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

В квітні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину, в якому просила стягнути додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 4841 грн.. Так, 26 липня 2016 року позивачка звернулась до суду заявою про збільшення позовних вимог в якій просила стягнути з відповідача на дитину [PERSON] Нікіту Олександровича, 25 березня 20006 року народження, на користь [PERSON] додаткові витрати у сумі 5754,75 грн.. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи. Представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні надала письмовузаяву позивачки про зменшення позовних вимог, в якій позивачка зменшила розміри додаткових витрат на утримання дитини та просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] половину грошової суми сплаченої за договором №148 від 25.11.2015 року з ФОП [PERSON] про навчання неповнолітнього [PERSON] іноземної мови. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зменшені позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 22 серпня 1992 року сторони зареєстрували шлюб, який 01.11.2010 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави розірвано. При цьому, судом встановлено, що сторони від шлюбі мають двох дітей, неповнолітнього сина [PERSON] Нікіту Олександровича, [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КЕ № 023990 від 21.04.2005 року, виданого Октябрським відділом РАЦС Полтавськоого міського управління юстиції та повнолітню доньку [PERSON], 14.-6.1994 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження, серія І-КЕ № 70406 від05.08.1994 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського райвиконкому. В судовому засіданні представник позивачки вказувала, що з 2010 року позивачка не проживає з відповідачем, при цьому, останній не зважаючи не те, що являється батьком дітей, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Більше того, відповідач не приймає участі у вихованні та розвитку дітей. Так, в обґрунтування позовних вимог, представником позивачки вказувалось про те, що неповнолітній [PERSON] Нікіта має здібності до вивчення іноземних мов, тому з метою розвитку у дитини даних здібностей позивачкою укладено договір про навчання дитини іноземній мові, в результаті відвідування дитиною даних курсів позивачкою сплачено грошову суму у розмірі 3959, 50 грн.. Судом встановлено, що 25 листопада 2015 року між позивачкою [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір про навчання [PERSON] Нікіти Олександрович іноземної мови ( а.с.6). Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою сплачено за навчання дитини кошти в сумі 3959, 50, що підтверджується квитанціями №№ 1282, 1210, 1120, 394, 78, 1331, 198, 467, 593 ( а.с. 7,22). Судом встановлено, що позивачкою не заявлялись вимоги до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини в примусовому порядку, відповідач не надає в добровільному порядку матеріальну допомогу на виховання та розвиток сина. Дані фактичні обставини справи не заперечувались в судовому засіданні відповідачем по справі. Відповідно до ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з огляду на дану норму закону, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved