Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

В липні місяці 2017 року [PERSON] звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 14.06.1995 року посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під № 1-3364 позивачу на праві власності належить домоволодіння №39 по вулиці Промисловій у м. Дніпро. Разом з позивачем в зазначеному домоволодінні зареєстрований відповідач [PERSON], який є колишнім чоловіком позивача. Відповідно до свідоцтва зареєстрованого відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, запис №101, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 05 березня 2003 року. 05 травня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстроване виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №15, у звязку з чим прізвище [PERSON] змінила на [PERSON]. [PERSON], не проживає в домоволодінні більше чотирнадцяти років, не користується ним, не несе витрат на його утримання. Тому позивач звернулася до суду та просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування жилою площею житлового будинку №39 по вулиці Промисловій у м. Дніпро. В судовому засіданні позивачка надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволені позову наполягала. Відповідач в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся шляхом оголошення в газеті «Вісті придніпровя», про причини своєї неявки судові не повідомив. Суд, вислухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 14.06.1995 року посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під № 1-3364 позивачу на праві власності належить домоволодіння №39 по вулиці Промисловій у м. Дніпро. Разом з позивачем в зазначеному домоволодінні зареєстрований відповідач [PERSON], який є колишнім чоловіком позивача. Відповідно до свідоцтва зареєстрованого відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, запис №101, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 05 березня 2003 року. 05 травня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстроване виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №15, у звязку з чим прізвище [PERSON] змінила на [PERSON]. [PERSON], не проживає в домоволодінні без поважних причин більше чотирнадцяти років, особистих речей в ньому не має, не користується домоволодінням, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджується наданими доказами та допитаними у судовому засіданні свідками. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач втратив право користування спірним житлом. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 640,0 грн.

Outcome: approved