Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

В листопаді 2016р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3) до ФОП [PERSON] , в якому просила суд: - стягнути з відповідачки на свою користь: 1) компенсацію за порушення немайнових та майнових авторських прав у сумі 200 мінімальних заробітних плат, виходячи із встановленої мінімальної заробітної плати в Україні станом на дату винесення рішення у цій справі (далі по тексту - вимога № 1); 2) компенсацію за моральну шкоду у розмірі 6000,0 грн. (далі по тексту - вимога № 2); 3) гонорар за незаконну реалізацію та розповсюдження у розмірі 6000,0 грн. (далі по тексту - вимога № 3); 4) компенсацію за втрачену вигоду у розмірі 1000,0 грн., та понесені і документально підтверджені судові витрати понесені позивачем (далі по тексту - вимога № 4). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є автором книги «[INFO]». На початку [INFO] позивачка дізналась з мережі «Інтернет» ([INFO]), що відповідачкою здійснюється реалізація її книги без відповідних правовстановлюючих документів. За клопотанням сторони позивача, судом до участі у справі (ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня, 09 листопада 2017р.), в якості третьої особи було притягнуто ПП «Поліграфічно-видавничий дім «Твердиня», а також в якості співвідповідача [PERSON] , який на думку сторони позивача також порушує права позивачки. Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо. Позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту свої прав. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позові, просив суд позов задовольнити. В подальшому представник позивача в судові засідання не з`являвся. 25 червня 2018р. стороною позивача було подано заяву по збільшення позову (а.с. 184), яку було повернуто судом на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України. Відповідачі, про час та місце розгляду справи оповіщались в установленому законом порядку, поважності причин неявки суду не повідомили, відзиви на позов стороною відповідачів до суду не подавались. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, подала на адресу суду письмові пояснення (а.с. 105), в яких третя особа зазначила, що між позивачкою та третьою особою було укладено договір, за яким видавництвом була виготовлена книга автором, якої є позивачка під назвою « [INFO]» накладом 1000 примірників. Договірних відносин, з відповідачами у третьої особи не було щодо виготовлення книги позивачки. На думку третьої особи має місце факт книжкового «піратства», оскільки в межах здійснення досудового розслідування надався примірник книги надрукований у іншого видавника. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 54 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка, є автором книги «[INFO]», яка пройшла державну бібліографічну реєстрацію, отримала № 2017-11582, і зберігається у фонді Державного архіву друку (а.с. 117). У відповідності з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автором є фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. Згідно з п. 1) ч. 1 ст. 8 цього Закону і п. 1) ч. 1 ст. 433 ЦК України до об`єктів авторського права належить літературні письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо). Статтею 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та ст. 435 ЦК України передбачено, що первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Судом встановлено, що в мережі «Інтернет» за відповідною веб - адресою: [INFO], відповідачкою ФОП [PERSON] здійснюється реалізація вищезазначеної книги позивачки без відповідних правовстановлюючих документів на її реалізацію, при цьому реалізація зазначеного твору здійснюється, як зазначено в мережі Інтернет ФОП [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 15 цього Закону, ст. 440 ЦК України, в редакції, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - будуть наведені норми матеріального права у відповідній редакції) до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права. За змістом ст. 31 Закону України «Про авторське право і суміжні права», автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані. Майнове право суб`єкта авторського права, який є юридичною особою, може бути передане (відчужене) іншій особі у встановленому законом порядку внаслідок ліквідації цієї юридичної особи - суб`єкта авторського права. Частиною 1, 2 ст. 32 цього Закону визначено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону. Передача права на використання твору іншим особам може здійснюватися на основі авторського договору про передачу виключного права на використання твору або на основі авторського договору про передачу невиключного права на використання твору. Порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 Закону України «Про авторське право і суміжні права», та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав (п. а) ч. 1 ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Статтею 445 ЦК України передбачено, що автор має право на плату за використання його твору, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» при встановленні порушення авторських прав суд має право постановити рішення чи ухвалу про: а) відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої порушенням авторського права і (або) суміжних прав, з визначенням розміру відшкодування; б) відшкодування збитків, завданих порушенням авторського права і (або) суміжних прав; в) стягнення із порушника авторського права і (або) суміжних прав доходу, отриманого внаслідок порушення; г) виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу; д) заборону опублікування творів, їх виконань чи постановок, випуску примірників фонограм, відеограм, їх сповіщення, припинення їх розповсюдження, вилучення (конфіскацію) контрафактних примірників творів, фонограм, відеограм чи програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення, публікацію у пресі інформації про допущене порушення тощо, якщо у ході судового розгляду буде доведено факт порушення авторського права і (або) суміжних прав або факт наявності дій, що створюють загрозу порушення цих прав; е) вимагати від осіб, які порушують авторське право і (або) суміжні права позивача, інформацію про третіх осіб, задіяних у виробництві та розповсюдженні контрафактних примірників творів та об`єктів суміжних прав, засобів обходу технічних засобів та про канали розповсюдження. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на території України, в якості фізичної особи - підприємця було зареєстровано чотири особи ( [PERSON] ). Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень ст. 129 Конституції України; ст. ст. 76-82 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог до відповідачів [PERSON] , ФОП [PERSON] (без ідентифікації цієї особи - підприємця). Не міг пояснити цього і представник позивачки в судовому засіданні. Як і не було зазначено стороною позивача, у який спосіб, та за яких обставин порушує інтелектуальні права позивачки, як і не конкретизовано, які саме. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.3, 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р. з подальшими змінами та доповненнями, згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що відсутні правові підстави для задоволення вимог № 1 і № 2, як безпідставні та необґрунтовані. Стосовно вимог позивачки про стягнення на її користь гонорару за незаконну реалізацію та розповсюдження у розмірі 6000,0 грн.; компенсацію за втрачену вигоду у розмірі 1000,0 грн., то в цій частині вимоги № 3 і № 4 не підлягають задоволенню, оскільки заявлені суми є необґрунтованими.

Outcome: dismissed