Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

В лютому 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила шлюб між нею та [PERSON] зареєстрований 27.08.2002 року у виконкомі Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис 11 розірвати. В обґрунтування позову вказувала, що з 27.08.2002 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, причиною стало те, що мають різні характери, вподобання та погляди на сімейне життя, деякий час не підтримують сімейно-шлюбних відносин, не ведуть спільне господарство, це призвело до того, що вони втратили почуття любові, поваги та взаєморозуміння один до одного, тому вважає збереження шлюбу неможливе. 16.03.2018 року відкрито провадження у даній справі. Сторони звернулись до суду із заявами про розгляд справи у їхню відсутність. 25.04.2018 року позивач звернулась до суду з заявою, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в поданій 25.04.2018 року заяві позовні вимоги визнав в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 27.08.2002 року сторони по справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано виконкомом Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 11. Від спільного життя подружжя мають сина [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Частиною 1 ст. 206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 352,40 грн. сплаченого при поданні позову в сумі 704,80 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 352,40 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved