Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що позивач 10.09.2020 позивач придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №12889648, виданої 11.08.2020 ЦНАП Святошинського району м. Києва, у даній квартирі зареєстрований відповідач. Відповідач з липня 2014 і по теперішній час жодного разу не з`являвся в квартирі та всі обов`язки, що випливають з договору на обслуговування комунальними послугами жилого приміщення виконується виключно позивачем, а до цього попередньою власницею, мамою відповідача [PERSON] . Зважаючи на вищевикладене позивач просить суд визнати [PERSON] таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку в вищевказаній квартирі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 30.03.2021 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, наполягали на тому, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2014 року. Просив позов задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сусідом позивача та проживає за адресою: [ADDRESS] з 1991 року, повідомив, що був знайомий з попередніми власниками, проте, сина власниці, тобто відповідача по справі не бачив вже більше 10 років. Підтвердив, що відповідач у вказані квартирі не проживає більше 10 років. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на останню відому адресу проживання відповідача, також. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. Суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10.09.2020 [PERSON] продала, а [PERSON] купила нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] (а.с. 15-16). Пунктом 9 договору встановлено, що продавець гарантує, що до укладення даного договору ні квартира, що є предметом цього договору, ні будь-яка її частина нікому іншому не продана, не подарована, іншим особам не відчужена, не передана в оренду, безоплатне користування, не є об`єктом спільної сумісної власності, не є предметом податкової застави, заборгованостей по сплаті комунальних та інших платежів, а також прав щодо неї у третіх осіб, як в межах так і за межами України, немає, щодо квартири відсутні судові спори. Відповідно до п. 17 договору продавець гарантує, що відчужувана за цим договором квартира, є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на неї, вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала, спільного господарства ні з ким не вела, про що зазначається в тексті заяви, яка зберігається у справах нотаріуса, зміст якої доведено до відома покупця. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №223445102 від 10.09.2020 квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 461 від 10.09.2020 (а.с. 7). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 03.11.2010 по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №13496449 від 13.11.2020 (а.с. 13). Відповідно до акту від 30.07.2020, підписаного начальником ЖЕД-7 [PERSON] , майстром тех. дільниці [PERSON] та мешканцями квартир будинку [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований, але не проживає (а.с. 6). Відповідно, відповідач втратив інтерес до квартири, у добровільному порядку залишивши її як своє місце проживання. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, сторони не пов`язані спільним побутом, при цьому, відповідач не несе витрат по утриманню квартири, що створює позивачу додатковий тягар, оскільки остання зобов`язана сплачувати комунальні послуги з урахуванням факту реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Отже, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що вимога про визнання [PERSON] таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] підлягає задоволенню. Щодо вимоги про зобов`язання зняти [PERSON] із реєстрації, суд вважає, що така позовна вимога позивача не підлягає до задоволення, оскільки саме по собі судове рішення про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування вказаним жилим приміщенням, є підставою для зняття його із реєстрації за відповідною адресою. За таких обставин суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом задоволення його позовних вимог частково, тобто визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Outcome: partial