Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2000 року, видане на ім`я [PERSON] та [PERSON], на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по адресі: [ADDRESS], в частині 1/2 частки за [PERSON], який помер [INFO] та визнання за ним права власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння, як спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер батько [PERSON] За життя батько заповіту не складав. Спадщину після смерті батька прийняла мати [PERSON], оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном. В 2000 році мати звернулась в сільську раду із заявою про оформлення права власності на домоволодіння та 28 грудня 2000 року отримала свідоцтво про право спільної часткової власності на нерухоме майно в рівних частках на себе та чоловіка [PERSON] [INFO] мати померла, яка за життя все своє майно заповіла йому. Він прийняв спадщину, однак постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2000 року та державна реєстрація права власності проведена після смерті батька [PERSON] Представник позивача Іваськевич Ю.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю із підстав, наведених в позовній заяві. Представник Явченської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області - сільський голова [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву в якій зазначила, що сільська рада позов визнає. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту права власності, визначені статтею 16 ЦК України. Вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі. Згідно ст.120 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що поширюється на спірні правовідносини, колгоспний двір визначався, як сімейно - трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом ч.2 ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення ст.ст.17,18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 р.). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. З матеріалів справи вбачається, що господарство за адресою: [ADDRESS] відносилось до суспільної групи «колгоспний двір». Згідно записів з погосподарської книги станом на 01 липня 1990 року в господарстві були зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). За таких обставин [PERSON] та [PERSON], як члени колгоспного двору мали право кожен на ? частку в майні цього двору, зокрема на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по вищевказаній адресі. Встановлено, що в зв'язку зі смертю [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому ? частку в домоволодінні. Заповіту [PERSON] не складав. (а.с.7,9). Згідно роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року , а тому до відносин спадкування суд застосовує норми ЦК УРСР 1963 року. Статтею 524 ЦК УРСР було передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. За ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що дружина спадкодавця [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті чоловіка [PERSON], тобто спадщину прийняла, однак свідоцтва про право на спадщину за законом не одержала (а.с.9-10,19 ). У зв'язку зі смертю [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй все домоволодіння. Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Явченської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області 25 жовтня 2001року та зареєстрованого за № 26, [PERSON] все своє майно заповіла позивачу по справі [PERSON] Заповіт не змінений та не скасований. (а.с. 8-9,13). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ( ч.1 ст.1268 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Рогатинської районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській області Андрейків Т.В. від 29 січня 2016 року вбачається, що позивач по справі [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом на майно спадкодавця [PERSON], який прийняв спадщину. Однак вказаною постановою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2000 року та державна реєстрація права власності проведена після смерті [PERSON] Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2000 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Явченської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області №53 від 14 грудня 2000 року, посвідчено, що жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по адресі: [ADDRESS] належав на праві спільної часткової власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] Вказане нерухоме майно зареєстровано в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації . Частиною другою статті 9 ЦК УРСР 1963 року та ст. 25 ЦК України 2003 року передбачено, що здатність фізичної особи мати цивільні права та нести цивільні обов'язки є правоздатністю. Зміст правоздатності складає сукупність тих цивільних прав та обов'язків, які можуть мати фізичні особи. Цивільна правоздатність є невіддільною від самого існування людини, виникає в момент народження і припиняється зі смертю. Встановлено, що рішення виконавчим комітетом Явченської сільської ради про оформлення права власності на житловий будинок прийнято, а видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державна реєстрація права власності на нерухоме майно проведені після смерті [PERSON], що суперечить вимогам ч.2 ст.9 ЦК УРСР 1963 року, ст. 25 ЦК України 2003 року. Отже, позовна вимога про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2000 року, видане на ім`я [PERSON] та [PERSON], на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по адресі: [ADDRESS], в частині 1/2 частки за [PERSON] є обґрунтованою та підлягає до задоволення. За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок, виданого на ім`я [PERSON] та довідки Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 15 грудня 2015 року №584 вбачається, що до складу домоволодіння входить: житловий будинок (літера А) загальною площею 113,2 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., стайня (літера Б) площею 28,0 кв.м., стодола (літера В) площею 26,8 кв.м., комора (літера Г) площею 61,2 кв.м., погріб (літера Д) площею 13,2 кв.м та ворота (№1) площею 4,7 кв.м. Загальна вартість домоволодінння становить 89 441 грн.. Дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб , а тому підлягає до задоволення.

Outcome: approved