Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» моральну шкоду, отриману внаслідок професійного захворювання, спричиненого умовами виробництва, в розмірі 30 000,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з відповідачем ДП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» перебував у трудових відносинах з 25.05.1973 року в якості підземного електрослюсаря з повним робочим днем на підземній роботі. З 16.01.2019 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію за віком. 08.12.2002 року, перебуваючи на роботі на шахті «Центральна» ДП «Дзержинськвугілля» (тепер ДП «Торецьквугілля») позивач отримав трудове каліцтво - закритий перелом телоподібного відростка правої ліктьової кістки. Окрім того, за час роботи на шахті позивач отримав профзахворювання - хронічний бронхіт II ст. в фазі затихаючого загострення, прикореневий та нижньочастковий пневмосклероз, ЛНII ст. (два); хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірною ступінню пониження слуху (III ст.) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] . Внаслідок отримання вищезгаданих професійних захворювань та каліцтва стан позивача погіршився (постійний кашель, втомлюваність, зниження слуху), що потребує додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, систематичного проведення курсів лікування. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, що спричинили каліцтво або інше ушкодження здоров`я, в розмірі 30 000,00 грн. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 15.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений на 05.05.2021 року. Позивач 15.04.2021 року надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідачем суду надано письмову заяву від 05.05.2021 року про розгляд справи за його відсутності з урахуванням письмового відзиву на позов. В свою чергу, у письмовому відзиві на позов від 05.05.2021 року №10/474 відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки, на його думку, позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, а встановлення втрати працездатності не свідчить про наявність такої шкоди. Окрім того, позивачем не вказано жодних міркувань з приводу визначення розміру моральної шкоди у грошовому еквіваленті. Тому з задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши наявні у справі матеріали, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлено наступне: починаючи з 25.05.1973 року [PERSON] перебував у трудових відносинах ДП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» в якості підземного електрослюсаря з повним робочим днем на підземній роботі. З 16.01.2019 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію за віком (наказ № 13 від 17.01.2019 року) (а.с.5,6). Відповідно до акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом (форма Н-1) № 124 від 27.12.2002 року, затвердженого директором шахти «Центральна» ДП «Дзержинськвугілля», 08.12.2002 року, перебуваючи на роботі на шахті «Центральна» ДП «Дзержинськвугілля» (тепер ДП «Торецьквугілля»), [PERSON] отримав трудове каліцтво - закритий перелом телоподібного відростка правої ліктьової кістки. Страховий випадок був зареєстрований роботодавцем. Відповідно до акту розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 08.12.2002 року, нещасний випадок є таким, що зв`язаний з виробництвом (а.с.12,14). Окрім того, за час роботи на шахті позивач одержав профзахворювання - хронічний бронхіт II ст., в фазі затихаючого загострення, прикореневий та нижньочастковий пневмосклероз, ЛН II ст. (два); хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірною ступінню пониження слуху (III ст.) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] . Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком центральної лікарсько-експертної комісії про наявність хронічного професіонального характеру захворювання №42/979 від 26.11.2019 року та випискою із медичної карти стаціонарного хворого №6055 від 18.07.2019 року Амбулаторії КНП «Центральна міська лікарня» (а.с. 8,9). Актом розслідування відокремленого підрозділу «Шахта «Центральна» Державного підприємства «Торецьквугілля» хронічного професійного захворювання [PERSON] від 14.01.2019 року підтверджено вину відповідача, що виражається у недосконалості технологічного процесу та недостатній ефективності засобів індивідуального та колективного захисту (а.с.10,11). Відповідно до довідки серії 12 ААА № 087734 від 09.01.2020 року, виданої обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м. Краматорськ, [PERSON] встановлено 55% втрати працездатності. Відповідно до довідки серії 12 ААБ №416704, виданої обласною медико-соціальною профпаталогічною комісією, [PERSON] визнаний інвалідом 3 групи по профзахворюванню безстроково (а.с.7). Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В свою чергу, в рішенні Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року зазначено, що ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ст.ст. 6, 13 Закону України «Про охорону праці», безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Отже, враховуючи зазначені вище положення Конституції України та КЗпП України, підприємство мало створити позивачу, як і іншим працівникам, належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров`я були неможливими. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Сукупність проаналізованих та досліджених в судовому засіданні доказів дає можливість суду зробити висновок про те, що ушкодження здоров`я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та в моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, ознайомившись з відзивом на позов, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази та встановлені під час вирішення спору обставини, суд вважає за доцільне зазначити, що моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, адже відсутні точні критерії майнового виразу душевного болю, спокою. Отже, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням та матиме суто умовний вираз. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 14.02.2018 року у справі №686/10520/15-ц, від 08.05.2018 року у справі №638/9035/16-ц, від 14.11.2018 року у справі №487/2120/16. Таким чином, з урахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, враховуючи тривалий час роботи позивача на підприємстві за шкідливих умов виробництва та за умов незабезпечення засобами індивідуального захисту з вини відповідача, тривалий період роботи на підприємстві та звільнення у зв`язку з виходом на пенсію за віком, значну втрату позивачем працездатності (55%) зі встановлення інвалідності третьої групи безстроково,

Outcome: approved