Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

В квітні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів в сумі 1522,41 грн., неустойку (пеню) в сумі 249857,27 грн., індекс інфляції в сумі 10895,41 грн. та суму річних в розмірі 2053,62 грн. В обґрунтування позову зазначено, що із 01.03.2002 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2014 року. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, з відповідча на користь позивача було стягнуто аліменти в розмірі 1286,00 грн., щомісячно. Позивач звернулась до виконавчої служби для примусового виконання зазначеного рішення суду. Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 19.02.2020 року відповідач має заборгованість зі сплати аліменті в сумі 1522,41 грн. Позивач вказує, що відповідач систематично та умисно ухиляється від сплати аліментів, а тому вона вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути в примусовому порядку вказану суму заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, позивач вказує про наявність підстав для стягнення із відповідача на її користь за період із 29.01.2015 р. по лютий 2020 р. включно пеню в сумі 249857,27 грн., індекс інфляції в сумі 10895,41 грн. та суму річних в розмірі 2053,62 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22.04.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2020 року, було відкладено судовий розгляд. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2020 року, було відкладено судовий розгляд. В серпні 2020 року до суду від відповідача надійшли заперечення на позов, відповідно до яких сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на безпідставність позовних вимог, оскільки, відповідач ніколи не ухилявся та не ухиляється від утримання своєї доньки. На ім`я, останньої, було відкрито рахунок, який поповнюється відповідачем. Крім того, з огляду на стан здоров`я, кредитні зобов`язання та відсутності стабільного заробітку, відповідач завжди знаходив можливість допомагати доньці, в тому числі сплачуючи аліменти. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.08.2020 року, клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи з викликом сторін, було задоволено. Було вирішено перейти від розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що із 01.03.2002 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2014 року. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року у справі № 754/1408/15-ц, з відповідча на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , - в розмірі 1286,00 грн., щомісячно, починаючи із 29.01.2015 року і до повноліття. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року у справі № 754/11610/15-ц, було визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] . Позивач звернулась до виконавчої служби для примусового виконання зазначеного рішення суду, що не заперечувалось сторонами у справі. Звертаючись в квітні 2020 року до суду із позовом, позивач вказує, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, на підтвердження чого стороною позивача було надано суду розрахунок заборгованості від 19.02.2019 року (а.с.20), відповідно до якого державним виконавцем зазначено про те, що станом на 19.02.2020 року відповідач має заборгованість зі сплати аліменті в сумі 1522,41 грн., однак, варто зазначити, що копія зазначеного доказу є практично нечитабельною та ідентифікувати деякі суми, зокрема, суми сплати відповідачем аліментів за період із серпня 2019 р. по грудень 2019 р., не можливо. Інших належних доказів розрахунку заборгованості, з яких можливо було б чітко ідентифікувати дати та суми внесення коштів в рахунок сплати аліментів відповідачем, стороною позивача суду надано не було, а із наданого відповідачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів станом на серпень 2020 року відсутня. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що частинами 3, 4 ст. 194 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Згідно із ч. 4 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Частинами першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. У відповідності до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Таким чином, суд вирішує питання стягнення заборгованості за аліментами лише в разі спору про її розмір, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц. Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що відповідач не заперечував розмір заборгованості за аліментами, який було визначено державним виконавцем, більше того, відповідачем було сплачено заборгованість та станом на серпень 2020 року заборгованість зі сплати аліментів у відповідача відсутня. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено, а судом не встановлено наявність між соронами спору щодо розміру заборгованості за аліментами, визначеної державним виконавцем, остання, фактично відповідачем в ході розгляду справи сплачена, а відтак підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті аліментів в сумі 1522,41 грн. відсутні, в зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. В частині позовних вимог про стягнення пені суд зазначає наступне. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що питання стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів може мати місце при наявності доказів ухилення боржника від сплати аліментів під час примусового виконання рішення суду, тобто вчинення ним умисних дій, пов`язаних з невиконанням рішення суду згідно виконавчого листа, а позивачем переконливих доказів наведеному в ході розгляду справи суду надано не було, а стороною відповідача наведено достатньо доводів, які свідчать про відсутність умислу у несвоєчасності сплати аліментів, та наявність поважних причин в затримці сплати аліментів, а тому суд вважає, що позов в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, є також необґрунтованим та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. В частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов`язання. Правовідносини сторін у даній справі регулюються нормами Сімейного кодексу України, до яких положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються. Сімейний кодекс України, який є спеціальним законом, чітко встановив відповідальність за несплату аліментів у вигляді пені. Зокрема, ст. 196 СК України визначено, що в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Обов`язок платника аліментів щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних визначений у ч. 4 ст. 196 СК України лише за прострочення сплати додаткових витрат на дитину з вини платника. У даній справі у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, а не прострочка сплати додаткових витрат на дітей, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України немає, так як відповідальність за прострочення сплати аліментів встановлена спеціальним законом Сімейним кодексом України. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення сплати аліментів, стягнутих за рішенням суду, не грунтуються на вимогах матеріального права, а відтак в задоволенні цих позовних вимог слід також відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. Враховуючи вищевикладене, та

Outcome: dismissed