Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

В квітні 2019 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровське відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області, Запорізька міська прокуратура №3, про відшкодування збитків. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2019 року справа передана на розгляд судді Піхур О.В. (том 1, а.с. 49). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (том 1, а.с. 54-55). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (том 1, а.с. 128-129). На підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи № 01-08-179 від 14 січня 2020 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Саадулаєва А.І. (том 1, а.с. 138-139). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року цивільну справу прийнято до провадження судді Саадулаєва А.І. (том 1, а.с. 140). В судовому засіданні, яке відбулось 28 вересня 2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, занесеною до протоколу судового засідання, вирішено замінити третю особу Дніпровське відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області на ГУНП в Запорізькій області (надалі - третя особа-1), а Запорізьку місцеву прокуратуру №3 на прокуратуру Запорізької області (надалі - третя особа-2). Предметом позову є: 1.Стягнення з Державної Казначейської служби України відшкодування матеріального збитку за не збереження майна позивача у розмірі 19 141 426 (дев`ятнадцять мільйонів сто сорок одна тисяча чотириста двадцять шість) гривень 08 копійок, що еквівалентно фактично завданому матеріальному збитку у розмірі 718 522 (сімсот вісімнадцять тисяч п`ятсот двадцять два) долари США, відповідно до курсу НБУ на 09.04.2019, за рахунок коштів Державного бюджету України. 2.Стягнення з Державної Казначейської служби України відшкодування матеріального збитку за фактично не отриманий заробіток у розмірі 9 324 000 (дев`ять мільйонів триста двадцять чотири тисячі) гривень 00 копійок, що еквівалентне фактично завданому матеріальному збитку у розмірі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) доларів США відповідно до курсу НБУ 09.04.2019 рік, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. 3.Стягнення з Державної Казначейської служби України відшкодування матеріального збитку за не збереження майна позивача в розмірі 5 992 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок, що еквівалентне фактично завданому матеріальному збитку у розмірі 200 (двісті) євро відповідно курсу НБУ на 09.04.2019 рік, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Підставою позову є завдання шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за яким підлягає відшкодуванню шкода, заподіяна громадянинові в результаті незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до пунктів 1 та 2 ст. 3 вказаного Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Позов мотивовано тим, що 03 травня 2018 року Європейським судом з прав людини було винесено рішення по справі Красюков та інші проти України (KRASYUKOV AND OTHERS v. UKRAINE справа 64181/09 and 9 others), яким встановлено факт незаконного та надмірного утримання позивача під вартою до розгляду судом кримінальної справи по суті в період з 01.07.2010 року по 26.11.2013 рік, тобто 3 роки, 4 місяця і 26 днів. Підставою незаконного утримування позивача протягом вказаного часу були неодноразові, ідентичні клопотання, складені старшим слідчим СВ ГУМВС України в Запорізькій області Кудиненко Назаром Миколайовичем , та старшим слідчим СВ Ленінського РВ ЗГУ ГУМВС України в Запорізькій області Білоусом Сергієм Анатолійовичем . Крім того вказані слідчі, а також співробітники прокуратури Запорізької області, своєю бездіяльністю та порушенням норм Кримінально-процесуального кодексу України, у редакції 1960 р. (що був чинним на той час) сприяли нанесенню позивачу значного матеріального збитку у зв`язку із такими порушеннями: 1.вилученням грошових коштів без їх внесення, до набрання вироком законної сили, на депозитний рахунок органу, який їх вилучив, або передачі у місцеві відділення банків. Невиконання вказаних дій порушує вимоги порядку обліку й зберігання речових доказів визначено у ст. 79 КПК України (редакції 1960 р.), яка конкретизувалася параграфом 29 єдиної для правоохоронних органів і судів Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання і передачі речових доказів і кримінальних справ, цінностей та іншого майна органами попереднього слідства, дізнання і судами від 12 лютого 1990 р. N 34/15, введеної в дію з 1 липня 1990 року (далі - Інструкція N 34/15), відповідно до якої грошові суми, які вилучені у громадян, до набрання вироком законної сили вносяться на депозитний рахунок органу, який їх вилучив, або здаються у місцеві відділення банків. У зв`язку із чим позивач зазнав збитків на суму вилучених у нього 126 319, 00 гривень (що на той час еквівалентно 25 263 доларів США), 10 384 доларів США, 200 Євро. 2. В межах розслідування кримінальної справи № 4081001 06.07.2010 р. слідчим Білоусом С. А. було проведено слідчу дію - огляд приміщення №1, а фактично проведено обшук, за адресою [ADDRESS] . Під час огляду було вилучено 61 рулон паперу «Кондопога», що належав позивачу як приватному підприємцю. На нього не накладався арешт, по справі не визнавався речовим доказом. Зазначений папір був переданий слідчим на відповідальне зберігання ТОВ «ПривозПринт», яке до кримінальної справи № 4081001 не має відношення, без зазначення підстав для такої передачі, чим спричинено позивачу матеріальний збиток. За вказаним фактом 07.10.2016 позивач звернувся з заявою про фактичне викрадення паперу. 3. 29 липня 2010 року слідчим Білоусом С. А. було винесено постанову про накладення арешту на усе майно позивача і майно ряду підприємств, де позивач був власником і директором, проте не вжито заходів щодо збереження і охорони майна позивача, що суперечить вимогам ст. 125 та 126 КПК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) і як наслідок призвело до його розкрадання. Відповідно зі ст. 125 КПК України (редакції 1960 р.) встановлений обов`язок забезпечення цивільного позову і передбаченої законом конфіскації майна. Слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. Також відповідно зі ст. 126 КПК України (редакції 1960 р.) встановлено порядок забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам. Особи, яким передано майно, попереджаються під розписку про кримінальну відповідальність за його незбереження. Не підлягають описові предмети першої потреби, що використовуються особою, проводиться опис, і членами її родини. Перелік цих предметів визначено в Додатку до Кримінального кодексу України. Арешт майна і передача його на зберігання оформляються протоколом, який підписується особою, що проводила опис, понятими і особою, яка прийняла майно на зберігання. До протоколу додається підписаний цими особами опис переданого на зберігання майна. Для встановлення вартості описаного майна в необхідних випадках запрошується спеціаліст, який також підписує протокол і опис майна з його оцінкою. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Таким чином самим слідчим Білоусом С. А. після накладення арешту на майно позивача не було прийнято заходів щодо його збереження, що призвело до його розкрадання. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 160 чинної на той час редакції Кримінально-процесуального кодексу України було встановлено, що при ув`язненні підозрюваного або обвинуваченого слідчий зобов`язаний вжити заходів до охорони майна і житла ув`язненого, якщо майно і житло залишаються без нагляду. Оскільки, на той час позивач вже перебував під вартою з моменту його затримання, а слідчим Білоусом С.А. був накладений арешт на усе майно та кошти позивача, у зв`язку з чим позивач не мав фізичної можливості забезпечити нагляд за збереженням свого майна, слідчий Білоус С.А. та держава Україна були зобов`язані вжити заходів до збереження усього майна позивача, яке після арешту позивача залишилося без нагляду. Так у відповідності зі ст. 52-1 у чинній на той час редакції (1960 року) Кримінально-процесуального кодексу України передбачує забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві. А саме особи, які беруть участь у кримінальному судочинстві, у разі наявності реальної загрози їх життю, здоров`ю, житлу чи майну мають право на забезпечення безпеки. Право на забезпечення безпеки за наявності відповідних підстав мають: 1) особа, яка заявила до правоохоронного органу про злочин або в іншій формі брала участь у виявленні, запобіганні, припиненні і розкритті злочину чи сприяла цьому; 2) потерпілий або його представник у кримінальній справі; 3) підозрюваний, обвинувачений, захисники і законні представники; 4) цивільний позивач, цивільний відповідач та їх представники у справі про відшкодування шкоди, завданої злочином; 5) свідок; 6) експерт, спеціаліст, перекладач і понятий; 7) члени сімей та близькі родичі осіб, перелічених у пунктах 1-6 цієї статті, якщо шляхом погроз або інших протиправних дій щодо них робляться спроби вплинути на учасників кримінального судочинства. Орган дізнання, слідчий, прокурор або суд, одержавши заяву чи повідомлення про загрозу безпеці особи, зазначеної у частині другій цієї статті, зобов`язані перевірити цю заяву (повідомлення) і в строк не більше ніж три доби, а у невідкладних випадках - негайно прийняти рішення про застосування або відмову в застосуванні заходів безпеки. Відповідно до свого рішення вони приймають мотивовану постанову чи ухвалу і передають її для виконання органу, на який покладено здійснення заходів безпеки. Ця постанова чи ухвала є обов`язковою для виконання зазначеними органами. Орган, якому доручено здійснювати заходи безпеки, встановлює перелік необхідних заходів і способів їх реалізації,

Outcome: dismissed