Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Миколаєва із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є матір'ю неповнолітньої [PERSON], [INFO]. У шлюбі з батьком доньки не перебуває. Батько її доньки [PERSON], [INFO], у м. Миколаєві зареєстрований не був, працював неофіційно, у січні 2014 року він повідомив їй, що їде до Республіки Таджикистан для переоформлення документів, оскільки у нього закінчувався термін перебування в України. Останнім відомим місцем його проживання є квартира [ADDRESS]. З січня 2014 року про [PERSON] вона не має ніяких відомостей. Де знаходиться на даний час батько її неповнолітньої доньки їй нічого невідомо. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім їй необхідно для здійснення реєстрації доньки за місцем її проживання. Посилаючись на викладене, заявниця просила суд визнати [PERSON], [INFO], безвісно відсутнім. У судовому засіданні представник заявниці вимоги заяви підтримала. Заявниця та представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явилися. Про час і місце судового засідання повідомлені судом належним чином. Заслухавши пояснення представника заявниці, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наявного у справі свідоцтва про народження батьками неповнолітньої [PERSON] є [PERSON] та заявниця [PERSON] Як слідує з пояснень заявниці, в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] вона не перебувала. На теперішній час місце проживання та перебування [PERSON] невідоме. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню цих правовідносин. За положеннями ст. 43 Цивільного кодексу України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявниця для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Крім того, місцем проживання особи, за положеннями ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. В своїй заяві заявниця вказувала на те, що [PERSON] зареєстрований в м. Миколаєві Миколаївської області не був, та останнім відомим місцем його проживання була квартира [ADDRESS]. В судовому засіданні представник заявниці пояснювала суду, що [PERSON] є громадянином Республіки Таджикистан. Заявниця з [PERSON] проживали разом однією сім'єю за адресою [ADDRESS] з 2012 року до січня 2014 року. Потім припинили проживання та перестали спілкуватися. На території України [PERSON] офіційно не працював, останній постійного місця реєстрації в Україні не мав. Власного житла та нерухомості у [PERSON] не було. З пояснень представника заявниці в судовому засіданні також слідує, що [PERSON] повернувся до Таджикистану. Як свідчать матеріали справи, до звернення до суду з даною заявою, будь-яких заходів для встановлення місця знаходження чи перебування [PERSON] заявниця не вживала, до органів внутрішніх справ не зверталася. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи, що заявницею не доведено жодної обставини, при наявності яких визнання особи безвісно відсутньою на території України є можливим, суд приходить до висновку, що визначених Законом підстав для задоволення заяви про визнання [PERSON] безвісно відсутнім немає.

Outcome: dismissed