Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

В квітні 2015 року ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики грошей від 07 квітня 2015 року в сумі 209974 грн. 67 коп. та 2099 грн. 75 коп. у відшкодування судових витрат. Свої позовні вимоги мотивував тим, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошей (безпроцентний) в сумі 207468 грн. строком до 14 квітня 2015 року. Проте в установлений договором строк [PERSON] борг не повернув. В судовому засіданні 28 травня 2015 року відповідач подав до суду зустрічний позов до позивача про визнання недійсними укладеного сторонами 07 квітня 2015 року договору позики грошей та боргової розписки, з підстав, встановлених статтею 231 ЦК України. В обґрунтування позову зазначив, що фактично грошові кошти від позивача не отримував, а підписав оскаржуваний договір всупереч своєї волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску у вигляді погроз фізичної розправи з боку інших осіб. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2015 року у задоволенні позову ФОП [PERSON] відмовлено, зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним укладений між ФОП [PERSON] і [PERSON] договір позики грошей від 07 квітня 2015 року, у задоволенні решти вимог [PERSON] відмовлено, стягнуто з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 243 грн. 60 коп. у відшкодування понесених судових витрат. Не погоджуючись з даним рішенням ФОП [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення,яким стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] основний борг у розмірі 207468 грн., 3% річних у розмірі 119 грн. 37 коп., пеню у розмірі 2387 грн. 30 коп., а всього 209974 грн. 67 коп. та стягнути судові витрати. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що письмова форма договору є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісного позову та частково задовольняючи зустрічний позов, вважав доведеним наявність психічного тиску на відповідача при підписанні спірного договору та розписки. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки, окрім пояснень [PERSON], який під час судового засідання так і не зміг чітко вказати, який саме психічний тиск на нього здійснювався, ким саме, та в чому полягали його душевні страждання, показань свідків, які не були присутніми під час підписання договору позики та боргової розписки від 07 квітня 2015 року, матеріали справи не містять жодних доказів наявності фізичного або психічно впливу на [PERSON] в момент укладення договору позики та розписки, як з боку ФОП [PERSON] так і з боку інших осіб. Більше того, інформацію, яку повідомили в судовому засіданні свідки, стала відома їм зі слів саме [PERSON] Апелянт вказує, що реєстрація заяви [PERSON] про скоєння кримінального правопорушення від 09 квітня 2015 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань кримінальне провадження не може бути доказом психічного тиску на відповідача-позивача, а свідчить лише про звернення [PERSON] з заявою про злочин, а також те, що буде проводитись досудове розслідування, та жодним чином не доводить, що дійсно мали місце ті обставини, які згадуються у заяві про вчинення злочину. Також апелянт зазначає, що свідки - дружина та матір відповідача своїми показаннями не довели наявності тиску на [PERSON] з боку ФОП [PERSON] ФОП [PERSON] вважає, що суд першої інстанції, в порушення норм процесуального законодавства, ухвалив рішення в основу якого покладені припущення щодо наявності фактів впливу насильства по відношенню до [PERSON] з метою спонукання його до укладення договору позики та підписання боргової розписки від 07 квітня 2015 року, хоча матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували даний факт. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Відмовляючи у задоволенні позову ФОП [PERSON] та задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що показаннями допитаних судом свідків, які в сукупності узгоджуються між собою, повністю підтверджується, що відповідач підписав договір і видав боргову розписку проти його справжньої волі, саме внаслідок застосування до нього з боку працівника служби безпеки ТОВ «Страйд С» [PERSON] разом з невідомим відповідачу чоловіком психологічного тиску та погроз фізичною розправою, а також фактичного позбавлення волі, що відбувалося в період часу з 17 год. 07 квітня 2015 року до 00 год. 30 хв. 08 квітня 2015 року. Також суд зазначив, що під час заповнення відповідачем формуляра договору та боргової розписки та їх підписання позивач присутнім не був і договір не підписував. Вказане доводиться не лише показаннями відповідача, але й шляхом дослідження тексту обох примірників договорів. Так, примірник договору, що був переданий відповідачу не містить паспортних даних, ідентифікаційного коду і підпису позивача, а в примірнику договору і борговій розписці, які надав суду позивач, вказані реквізити заповнені, проте самим позивачем. Зазначене, на думку суду, є підставою для висновку, що реквізити позивача було внесено в бланки Договору і боргової розписки пізніше, а не в момент їх складання. Апеляційний суд не погоджується з такими висновками, оскільки суд першої інстанції дійшов їх у порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином ст.1046 ЦК України визначає договір позики як реальний. Він не може вважатися укладеним, поки не відбулося передання позикодавцем позичальникові грошей або речей. Стаття 1047 ЦК України передбачає обов'язкову письмову форму договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частина 2 ст.1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Судом першої інстанції встановлено, що сторони уклали договір позики грошей на суму 207468 грн. зі строком повернення до 14 квітня 2015 року, який датований 07 квітня 2015 року. На підтвердження фактичного отримання зазначеної у Договорі грошової суми відповідач видав боргову розписку (а.с.5-7, 8). За правилами ст.526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться. Даючи оцінку наданого позивачем-відповідачем на підтвердження укладення договору позики письмовому доказу, договору та розписки, суд першої інстанції дійшов висновку, що цей доказ не є підтвердженням факту укладення сторонами 07 квітня 2015 року договору позики, адже на [PERSON] був вчинений тиск, а сам [PERSON] під час заповнення формуляра договору та боргової розписки та їх підписання не був присутнім. Проте суд не звернув уваги на те, що у розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника, тому доводи скарги в цій частині є обґрунтованими. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Враховуючи, що із наданої розписки вбачається, що передача грошових коштів у сумі 207468 грн., була здійснена, протилежного відповідач суду не довів, тому позовні вимоги ФОП [PERSON] підлягають задоволенню. За змістом ч.3 ст.545 ЦК України наявність боргового документа у кредитора свідчить про неповернення позики. Відповідно до положень ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця за даним борговим документом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідач у зустрічному позові просив визнати договір позики недійсним з підстав укладення його в результаті здійснення психічного тиску у вигляді погроз фізичної розправи над ним та членами його родини, проте суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що зазначені у розписці кошти йому не передавались та на нього здійснено фізичний або психологічний тиск. Колегія суддів критично ставиться до показів свідків, які є родичами відповідача, яким про події під час укладення договору стало відомо саме зі слів відповідача, крім того, в матеріалах справи наявна постанова від 15 вересня 2015 року слідчого СВ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області про закриття кримінального провадження за заявою [PERSON], у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ст.189 ч.1 КК України. Пунктом 21 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Аналізуючи вказані роз'яснення колегія суддів доходить висновку, що при доказуванні факту застосування насильства слід виходити з того, що наявність вчинення злочинних дій слід бути встановлене вироком суду. Звертаючись з зустрічним позовом, відповідач послався на вчинення відносно нього тиску у вигляді кримінально-караного діяння - злочину, передбаченого ст.189 ч.1 КК України, однак, належних та допустимих доказів суду не надав. За вказаних обставин суд першої інстанції помилково, всупереч вимогам ч.4 ст. 61 ЦПК України, допустивши порушення норм процесуального права, дійшов висновків що не відповідають обставинам справи. На підставі викладеного колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги ФОП [PERSON] та доведеним отримання позики у зазначеній в договорі та у розписці сумі та, відповідно, необґрунтованими позовні вимоги [PERSON], в зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволення вимог зустрічного позову про визнання недійсним договору позики. Позовні вимоги ФОП [PERSON] підлягають задоволенню у сумі 213124 грн. 31 коп., з яких основний борг - 207468 грн., 3% річних - у розмірі 119 грн. 37 коп., пеня - у розмірі 2387 грн. 30 коп. а також 3149 грн. 64 коп. у відшкодування судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Outcome: approved