Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

В липні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване. Позов мотивований тим, що на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві приватної власності, власник сусідньої земельної ділянки відповідач по справі [PERSON], вчинив самовільне будівництво, яке зі слів останнього він вже узаконив. Спочатку відповідач повідомив позивача про те, що заступив на земельну ділянку близько 50 см, однак, як виявилось що забудова фактично розташована на ділянці позивача. На схемах кадастрової карти та знімках супутника чітко видно, що забудова здійснена на земельній ділянці позивача. Таким чином відповідач вчинив самовільне будівництво, що позбавляє позивача права вільного розпорядження та використання земельної ділянки, якою фактично користується позивач. В обґрунтування вимоги позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначає про те, що він являється інвалідом, має перелік складних невиліковних хвороб, згідно висновку МСЕК йому протипоказані будь-які психічні навантаження. Незаконними діями відповідач не лише порушив право приватної власності та можливість користуватись ділянкою, а й наніс значної матеріальної та моральної шкоди, внаслідок чого позивач опинився в умовах психо-неврологічного стресу. Посилаючись на вказані вище обставини та з урахуванням прийнятої судом заяви з додатковим обґрунтуванням позовних вимог (т. 1 а.с. 75), позивач просив суд визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на його земельній ділянці з кадастровим номером № 0520681000:01:001:0185 та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн. В ході судового розгляду, ухвалою суду від 18 квітня 2016 року судом було залучено у якості співвідповідача [PERSON], оскільки остання з 1999 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], а будинок, на який позивач просить визнати за ним право власності, будувався за спільні кошти сімї [PERSON]. В ході судового розгляду, ухвалою суду від 23 травня 2016 року, до участі в справі, з метою захисту прав та законних інтересів неповнолітніх дітей відповідачів [PERSON] та [PERSON] в порядку статті 45 ЦПК України, було залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради. Крім того, в ході судового розгляду судом було залучено в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору Вінницьку міську раду та Вінницьку-Хутірську сільську раду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовільнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який також представляє інтереси відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити, надавши суду свої заперечення на позовну заяву (т. 1 ас. 154-157). Відповідач [PERSON] додатково суду пояснив, що після придбання ним у 2008 році земельної ділянки, яка є суміжною із земельною ділянкою позивача, він в усному порядку звернувся до землевпорядника для зясування фактичних меж придбаної ним земельної ділянки, оскільки він мав намір здійснювати будівництво будинку. Впевнившись зі слів землевпорядника про межі купленої земельної ділянки, відповідач [PERSON] розпочав будівництво житлового будинку. Однак, як виявилось, згодом, що збудований ним житловий будинок, було здійснено на земельній ділянці позивача. В досудовому порядку, а також в ході судового розгляду [PERSON] намагався вирішити спір мирним шляхом, пропанувавши за договором міни земельної ділянки, з додатковою компенсацією обмінятися земельними ділянками. Однак, як зазначає [PERSON], що позивач не погоджувався на розмір запропонованої компенсації. Крім того, відповідач [PERSON] просив суд застосувати до вимог позовної заяви строк позовної давності, оскільки позивачу [PERSON] з 29 листопада 2010 року в будь-якому випадку було відомо про те, що на його земельній ділянці було збудовано будинок, а тому, звертаючись до суду із даним позовом у липні 2015 року, позивачем було пропущено строк позовної давності. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради [PERSON] до судового засідання не зявилась, однак надала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заперечувала проти задоволенні позову, оскільки буде порушено права дітей відповідачів на житло (т. 1 а.с. 187). Представник Вінницької-Хутірської селищної ради до судового засідання не зявився, однак відповідно до поданої заяви голови вказаної селищної ради, просив суд розгляд справи провести у відсутність представника селищної ради, при вирішенні даного спору поклався на думку суду. Представник Вінницької міської ради до судового засідання не зявився, хоча повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справ у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,1000 га, яка розташована у Вінницькій-Хутірській сільській раді Вінницького району Вінницької області, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 052068100:1000:01:001:0185, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 668941, виданого 21 червня 2007 року на підставі розпорядження № 143 Вінницької районної державної адміністрації від 01 лютого 2006 року (т. 1 а.с. 3). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 травня 2008 року відповідачу [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯВ № 451062, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010981000033 06 лютого 2009 року, у відповідності до якого [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташованої у Вінницькій-Хутірській сільській раді, Вінницького району, Вінницької області, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 0520681000:1000:01:001:0232 (т. 1 а.с. 162, 163). Як вбачається із планів зазначених земельних ділянок, що вони є суміжними. Рішенням виконавчого комітету Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 343 від 26 листопада 2010 року житловому будинку, який належить [PERSON] присвоєно поштову адресу: Вінницька обл., Вінницький район, с. Вінницькі Хутори, провулок Східний, 3, будинок 39 та оформлено право приватної власності на цілий житловий будинок літ. «А», загальною площею 157,8 кв.м., житловою площею 58,8 кв.м., ганок, літ. «Б» - гараж, пандус, № 1 криницю, які розташовані в с. Вінницькі Хутори, 3 провулок Східний, № 39, Вінницького району, Вінницької області на імя [PERSON] згідно сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам ВН 001634 від 15 листопада 2010 року (т. 1 а.с. 195). На підставі вказаного вище рішення, виконавчим комітетом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області 27 листопада 2010 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудою, розташованого за адресою: Вінницька обл., Вінницький район, с. Вінницькі Хутори, провулок Східний, 3, будинок 39 (т. 1 а.с. 165). Право власності на даний будинок було зареєстровано за [PERSON] 29 листопада 2010 року, що підтверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав (т. 1 а.с. 164). З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на будинковолодіння № 3330 встановлено, що Сертифікатом відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам від 15 листопада 2010 року (реєстраційний номер ВН 001634), копія якого була залучена до матеріалів цивільної справи (т. 2 а.с. 17), Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області засвідчує відповідність закінчених будівництвом обєктів житлового будинку літ «А» загальною площею 157,8 кв.м., житловою 58,8 кв.м. та господарської споруди згідно технічного паспорта КП «Вінницьке обласне обєднання бюро технічної інвентаризації» від 17 вересня 2010 року (інвентаризаційна справа № 3330) гаража літ. «Б» по 3-му провулку Східному, б/н в с. Вінницькі Хутори Вінницького району державним стандартам, будівельним нормам і правилам. Забудовник обєкта [PERSON] В будинку [PERSON] зареєстровано місце проживання останнього, його дружини [PERSON] та їх неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується відомостями домової книги для реєстрації громадян, які проживають у будинку (т. 1 а.с. 167-169). Відповідачем [PERSON] визнається та обставина що побудований ним будинок, було здійснено на земельній ділянці позивача [PERSON], а тому в силу частини 1 статті 60 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає. Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 5 вказаної статті передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 12 Постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Матеріалами справи встановлено, що збудований [PERSON] будинок на земельній ділянці [PERSON] не має ознак самочинного, оскільки на даний будинок за [PERSON] з 29 листопада 2010 року у встановлену законом порядку зареєстровано право власності, а тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на будинок, право власності якого вже зареєстровано за [PERSON], не ґрунтуються на вимогах закону, в задоволенні яких слід відмовити. Щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 29 Постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об'єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва. Пленум Верховного Суду України в пункті 11 Постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення» розяснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача, як такі, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, що є самостійною підставою для відмови задоволенні позовних вимог, а також з урахуванням того, що до спірних правовідносин не застосовується строк позовної давності, судом не може бути застосовано наслідки спливу позовної давності, які були заявлені відповідачем [PERSON] під час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивачем в суді не доведено, що винними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, тому в задоволенні цих вимог слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст. 376 ЦК України,

Outcome: dismissed