Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

В квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] на підставі ст.. 392 ЦК України. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу з відповідачкою в 1999 році та зареєстрована на його ім'я. Після розірвання шлюбу він змінив місце проживання, а всі документи залишились в квартирі на зберіганні у відповідачки. Оскільки протягом трьох років з часу розірвання шлюбу за рішенням суду від 6 березня 2005 року відповідач не зверталась з позовом про поділ майна подружжя, вважає квартиру своєю особистою власністю. В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені вимоги і суду пояснив, що визнавав квартиру спільною сумісною власністю подружжя, як придбану в період шлюбу за договором міни. В квартирі фактично він не проживає кілька років, не має від неї ключів; однак не живе в ній і відповідачка, яка на власний розсуд без його згоди розпоряджається житлом - здає її в найм, не ділиться отриманим доходом. Він має намір продати квартиру, бо потрібні гроші, однак відповідач не дає згоди на це. Вважає, що він має право особистої власності на всю квартиру, оскільки протягом 3 років з часу розірвання шлюбу за відповідачкою не було визнане право власності на квартиру або її частку, питання про поділ майна подружжя не вирішувалось. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, суду пояснили, що відповідач не втрачала право власності на спірну квартиру, оскільки квартира була придбана під час шлюбу за договором міни на іншу квартиру, яку сторони також придбали під час шлюбу за договором купівлі-продажу; вона в ній фактично зареєстрована і користується на власний розсуд; її право власності навіть після розірвання шлюбу позивачем не оспорювалось і не порушувалось, а тому і не було підстав для звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на частину квартири. Крім того, відповідач не чинить перешкод в реалізації права власності позивачу, однак продавати квартиру не бажає через недоцільність та низьку ціну на теперішній час. Дослідив письмові докази у справі, судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Сторони перебували у шлюбі з 18 жовтня 1993 року по 27 липня 2006 року. Квартира [ADDRESS] придбана 9 листопада 1998 року за договором міни, укладеним між [PERSON] та [PERSON], без доплати, при цьому [PERSON] обміняв належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.1996 року квартиру. Отже, спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу на спільні кошти, а тому, відповідно до ст.. 22 КпШС України, який діяв станом на час придбання квартири у власність, є спільною сумісною власністю подружжя; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження нею. Відповідно до ст.. 61, 68, 72 ч.2 СК України, який діяв станом на час розірвання шлюбу між сторонами, само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу; розпорядження майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України; початок позовної давності для вимоги про поділ майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як станом на час розірвання шлюбу, так станом і на час пред'явлення позову, спірна квартира перебувала і перебуває у фактичному користуванні відповідача, яка зареєстрована в ній, сплачує витрати на її утримання, фактично розпоряджається квартирою, а тому її право власності на квартиру, як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, не було порушене. З огляду на наведене, у справі відсутні законні підстави вважати, що відповідач втратила право власності на спірну квартиру через непред'явлення до суду позову про поділ мана подружжя протягом 3 років з часу розірвання шлюбу, на що посилається позивач, а він з цих підстав придбав право особистої власності на спірну квартиру. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, а тому законні підстави для задоволення позову відсутні. У зв'язку з відмовою в задоволенні позови понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed