Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Кофе Інн Плюс» про визнання наказу про звільнення незаконним та скасування його, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що з 30.10.2015 року позивача було прийнято на роботу до ТОВ «Кофе Інн Плюс» на посаду заступника директора, відповідно до наказу №23-к від 20.10.2015р. з посадовим окладом, який дорівнював розміру мінімальної заробітної плати, встановленої державним бюджетом України, що підтверджується трудовою книжкою, наказом про прийняття на роботу та особою карткою працівника. В жовтні 2016р. позивачу було надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, а [INFO] у позивача народилась дитина [PERSON] , у зв`язку з чим позивач скористалась своїм правом на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 15.11.2019р. в останній день відпустки, позивач зателефонувала до свого роботодавця ТОВ «Кофе Інн Плюс» з метою з`ясувати дату та порядок виходу на роботу, проте по телефону їй було запропоновано зателефонувати 18.11.2019р. вранці. Зателефонувавши до товариства 18.11.2019р. о 09-00год. Позивачу було повідомлено про її звільнення з займаної посади заступника директора ще 28.02.2018р. на підставі поданої останньою заяви про звільнення за власним бажанням. Проте жодної заяви на звільнення позивач не писала та не підписувала і наказу про її звільнення на ознайомлення не отримувала та не підписувала. А тому, позивач вважає, що зі сторони відповідача мало місце підроблення документів: заяви на її звільнення за власним бажанням. Перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, позивач не підозрювала, що залишилась без роботи у незаконний спосіб. А незаконне звільнення з посади у період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, спричинило переривання її трудового стажу роботи та позбавляє позивача майже двох років загального трудового стажу. З огляду на викладене, позивач вважає своє звільнення незаконним та здійсненим з порушенням порядку звільнення працівника, оскільки в дійсності остання не мала наміру звільнятись за власним бажанням з посади заступника директора та жодних документів щодо цього особисто не підписувала. Лише 27.01.2020р. позивачу вдалось забрати свою трудову книжку у відповідача в якій міститься запис №8 від28.02.2018р. про звільнення її з посади заступника директора за власним бажанням, що є єдиним документом, що підтверджує її звільнення, адже інші документи перебувають виключно у відповідача, як працедавця. Позивач вважає, що у зв`язку з вчинення протиправних дій та безпідставного порушення її прав, останній завдано моральну шкоду, яка полягає у спричиненому тяжкому стресі (психологічний шок) у момент, коли позивач дізналась про своє звільнення з приводу розуміння цілковитої незаконності дій відповідача у нехтуванні її законних прав на працю та заробітну плату. З огляду на викладені обставини, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ №35-к від 28.02.2018р. про звільнення з посади заступника директора за власним бажанням виданий ТОВ «Кофе Інн Плюс», поновити на посаді заступника директора товариства та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.11.2019р. по день поновлення на роботі, а також стягнути моральне відшкодування в розмірі 3000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.02.2020р. відкрито провадження по справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 14.07.2020р. позивач [PERSON] звернулась з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2020р. постановлено проводити розгляд справи в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні, яке відбулось 04.11.2020р. представник відповідача - адвокат Пахолок Ю.В. просила приєднати до матеріалів справи копію наказу №02-11/20-01 директора ТОВ «Кофе Інн Плюс» [PERSON] від 02 листопада 2020 року, в якому директор підприємства наказав визнати позов [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та морального відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмір 13480,79 грн. та наказ №04-11/20-1 від 04 листопада 2020р. директора ТОВ «Кофе Інн Плюс» [PERSON] про внесення змін до штатного розпису, в якому директор товариства наказує вивезти із штатного розпису ТОВ «Кофе Інн Плюс таку штатну одиницю - заступник директора та попередити [PERSON] про вивільнення у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України за два місяці з моменту отримання наказу. В судовому засіданні 04.11.2020р. представник позивача зазначила, що про існування вищевказаних наказів позивачу невідомо. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2021р. у ТОВ «Кофе Інн Плюс» витребувано належним чином завірені копії наступних доказів: заяви [PERSON] про прийняття на роботу від 30.10.2015р., наказу №23 від 30.10.2015р. про прийняття на посаду заступника директора товариства [PERSON] , наказу про надання [PERSON] відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, наказу №35-к від 28.02.2018р. про звільнення [PERSON] з займаної посади та особової картки працівника [PERSON] (форма П-2). Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копія ухвали від 15.01.2021р. про витребування доказів, була отримана уповноваженою особою ТОВ «Кофе Інн Плюс» 18.02.2021р. (а.с.93). 18.02.2021р. не електронну адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача - адвоката Пахалок Ю.В., в якій зазначено, що відповідач визнає заявлені позивачем вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення його позову. Дана заява не скріплена електронним цифровим підписом, що не відповідає нормам закону, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 14 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб`єктів електронного документообігу. Згідно ч.2 ст. 9 вказаного Закону, порядок електронного документообігу, визначається державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності згідно з законодавством. Відповідно до ст.5 вказаного Закону, електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він мітить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до п.4 ст. 1 Закону, обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. Згідно ч.1 ст. 7 вказаного Закону, оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Таким чином, в розумінні Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригінал документа в електронній формі є електронний документ, який має юридичну силу за умови, якщо цей документ відповідає вимогам щодо обов`язкових реквізитів електронного документу законодавства і за своєю формою (форматом) дає згоду довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством. Паперова форма є тільки його візуальною формою і має юридичну силу лише копії електронного документа на папері. Статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги». Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Вказана заява представника відповідача направлена на електронну адресу суду, не є оригіналом документу і вона не скріплена електронно-цифровим підписом позивача, крім того, для її подання не використовувалась підсистема «Електронний суд», що унеможливлює ідентифікацію суб`єкта звернення з позовом, в той час як оригінал позовної заяви до суду не надійшов. Крім того, правова позиція щодо повернення заяв, поданих у електронній формі до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи також викладена Верховним Судом в ухвалах від 30 серпня 2018р. у справі 405/8608/13-ц, від 10 травня 2019р. у справі 522/1959/17, від 29 квітня 2020р. у справі 712/281/20. Таким чином, надіслане представником відповідача електронною поштою на офіційну електронну адресу звернення має статус інформаційного, оскільки не скріплене електронним цифровим підписом у визначеному законодавством порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2021р. з ТОВ «Кофе Інн Плюс» в дохід державного бюджету стягнуто штраф в розмірі 0,3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку з неподання доказів без поважних причин та неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом. 21.07.2021р. на електронну адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача - адвоката Корзун Д.Л., в якій зазначено, що відповідач не має змоги виконати вимоги ухвали суду від 15.01.2021р., оскільки більшу частину всіх документів товариства було втрачено, в тому числі запитувані документи. Крім того, відповідач визнає заявлені позивачем вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення його позову. Про таку згоду представником відповідача вже було повідомлено суд відповідними документами в судовому засіданні, яке відбулось 04.11.2020р. Вказана заява представника відповідача - адвоката Корзуна Д.Л. підписана електронним підписом заявника. В судовому засіданні 21 липня 2021р. представник позивача підтримала вимоги позовної заяви за викладеними в ній обставинами та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання, призначене на 21.07.2021р. не з`явився, відповідно до вказаної вище заяви, просив провести розгляд справи без участі відповідача та його представника. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] [PERSON] прийнята на посаду заступника директора ТОВ «Кофе Інн Плюс», відповідно до наказу №23-к від 30.10.2020р. та звільнена з посади заступника директора за власним бажанням 28.02.2018р., відповідно до наказу №35-к від 28.02.2018р. (а.с.8-9). Згідно копії свідоцтва про народження, встановлено, [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] (а.с.10). Щодо поновлення строку на звернення до суду з вказаним позовом, слід зазначити наступне. При зверненні з позовом до суду позивач [PERSON] подала клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, посилаючись на те, що в період з 28.02.2018р. по 18.11.2019р. остання не здогадувалась про існування наказу про її звільнення за займаної посади за власним бажанням, а після повідомлення про звільнення через нервовий стрес фактично три місяці поспіль хворіла, що підтверджується наявними медичними довідками. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки. В позовній заяві позивач та в судовому засіданні представник позивача стверджують, що 27 січня 2020р. [PERSON] отримала трудову книжку. Будь-яких доказів, що підтверджують факт видачі трудової книжки позивачу в інший період відповідачем не надано. Також відсутні докази, що підтверджують ознайомлення [PERSON] з наказом про звільнення. З огляду на викладені обставини, та враховуючи надані позивачем медичні довідки про хворобу останньої в періоди з 21.11.2019р. по 30.12.2019р., з 10.01.2020р. по 24.01.2020р., з 29.01.2020р. по 05.02.2020р. (а.с.11-13), суд вважає, що наявні обгрунтовані причини пропуску строку звернення до суду з позовною заявою щодо незаконного звільнення. Щодо незаконного звільнення позивача. Згідно наданих індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , видану Пенсійним фондом України, вбачається, що за кодом 36174828 - найменування страховика ТОВ «Кофе Інн Плюс», в період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. обліковується страховий стаж позивача, з 01.03.2018р. страховий стаж за ТОВ «Кофе Інн Плюс» не обліковується. Суд не приймає до уваги надану представником відповідача копію наказу №02-11/20-01 директора ТОВ «Кофе Інн Плюс» [PERSON] від 02 листопада 2020 року, в якому директор підприємства наказав визнати позов [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та морального відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмір 13480,79 грн., оскільки останній направлений позивачу в день призначення судового засідання 04.11.2020р., відповідно до наявної копії поштової накладної. Крім того, станом на день винесення рішення по справі, відповідач не надав докази, що свідчать про фактичне поновлення позивача та допуск до виконання службових обов`язків, у зв`язку з поновленням на роботі. Будь-які докази, що підтверджують перебування позивача [PERSON] у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з положеннями статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (стаття 2 КЗпП України). Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України. Так, відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу. Враховуючи заяву представника відповідача про визнання позову, суд вважає, що відповідачем визнано факт незаконного звільнення за власним бажанням [PERSON] з посади заступника директора ТОВ «Кофе Інн Плюс», оскільки остання не подавала до товариства заяви про її звільнення за власним бажанням. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача з займаної посади за власним бажанням, а тому оспорюваний наказ підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на роботі. Оскільки суд задовольняє вимоги позивача про поновлення на роботі, то також підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного. Згідно з частиною другою статті 235 КзПП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктами 3, 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Оскільки відповідачем не надано суду довідки про заробітну плату позивача та його середньомісячний заробіток, то при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч.1 с. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В межах заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 18.11.2019р. по день поновлення на роботі, становить суму 104034,14 грн., враховуючи кількість робочих днів у зазначений період, що становить 416 робочих дні. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки на підтвердження нанесеної моральної шкодив розмірі 3000,00 грн. не надано жодних належних та допустимих доказів. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеногоь на іншу роботу працівника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4624,40 грн. та витрати, понесені позивачем, на правову допомогу в 9800,00 грн., що підтверджуються наявним в матеріалах справи доказами.

Outcome: partial