Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року у розмірі 26077,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.01.2016 року еквівалентно 647883,97 грн., а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 13 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON]», та [PERSON] був укладений Кредитний договір № ML-302/446/2007, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 30000 доларів США. Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань [PERSON] за Кредитним договором № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року, між Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON]», та [PERSON] був укладений Договір поруки № SR-302/446/2007 від 13.12.2007 року, відповідно до умов якого вона прийняла на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] всіх боргових зобовязань перед Банком. Проте, відповідачі не виконали свої зобовязання, у звязку з чим, мають заборгованість перед позивачем, яка станом на 20.01.2016 року складає 26077,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.01.2016 року еквівалентно 647883,97 грн. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 07 вересня 2012 року Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON]» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON]», та [PERSON]. Ухвалою суду первісну відповідачку по даній справі - [PERSON] було замінено на належну відповідачку - [PERSON]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просила задовольнити їх в повному обсязі. Справу просила розглянути без участі представника позивача. Крім того, до суду надійшли письмові пояснення на заперечення відповідачів, в яких представник позивача вказала, що не зрозуміло з чого у представника відповідачки виник висновок про те, що наявність виконавчого напису унеможливлює звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, навіть, ще з посиланнями на постанову ВСУ від 04.09.2013 року у справі № 6-73/цс13 та постанову пленуму ВССУ № 5, з яких взагалі випливає окреме. Так, в постанові ВСУ від 04.09.2013 року у справі № 6-73/цс13 чітко зазначено, що наявність судового рішення про стягнення із боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. З чого й випливає наступний висновок, що наявність виконавчого напису на користь кредитора за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на стягнення заборгованості в судовому порядку. Таж сама позиція викладена і в ухвалі ВСУ від 10.11.2010 року, якою зазначено що навіть наявність виконаного виконавчого напису не позбавляє кредитора права на звернення до суду з позовом про стягнення залишку заборгованості за кредитом. Що стосовно доказів того, що попередні заходи позивача не призвели до належного виконання виконавчого напису, зазначила, що в силу Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» звернення на даний момент за виконавчим написом взагалі не можливо. Що стосується п. 9 Постанови № 5 Пленуму ВССУ то в ній взагалі йде мова про одночасне звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно, де боржник та іпотекодавеця є однією особою. Всі заперечення [PERSON] полягають у тому, що вона вважає, що позивач пропустив шестимісячний строк для звернення з позовом до суду. З таким ствердженням також неможливо погодитись, оскільки відповідно до договору поруки він діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором, а отже в силу ст. 559 ЦК України порука діє до 13.12.2022 року. Жодних вимог позивач на адресу поручителя не надсилав, а отже говорити про припинення поруки взагалі неможливо. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказав, що при ухваленні рішення суд має врахувати, що заявлені позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості включає в себе заборгованість, яка вже була стягнута за виконавчим написом нотаріуса № 74 від 15.01.2014 року, який не оскаржувався та на сьогодні набрав законної сили, а тому вказане необхідно трактувати як подвійне стягнення, що суперечить ст. 61 Конституції України. Так, 15 січня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] видано виконавчий напис № 74, яким: - звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 48, що знаходиться в будинку № 7, розташованому по вулиці Громова в місті Дніпропетровську, що належить на праві власності [PERSON]. Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 13.12.2007 року передано в іпотеку ПАТ «ОТП [PERSON]», вимоги за яким придбано ТОВ «ОТП Факторинг Україна». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна нотаріусом [PERSON] постановлено задовольнити вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 23585,66 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.01.2014 року становить 223509,86 грн. та 1700,00 грн. Строк, за який провадиться стягнення: з 13.12.2007 року по 04.04.2013 року. Про наявність виконавчого напису [PERSON] дізналась із постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 42843485 від 04.04.2014 року, виданого в.о. начальника Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] Вказаний виконавчий напис нотаріуса від 15.01.2014 року має юридичну силу аналогічну судовому рішенню. Згідно наведеної позиції у п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», одночасне стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо боржник і іпотекодавець є однією особою, є неможливим. Крім того, згідно із розясненнями, викладеними у абз.2 п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» № 5 від 30 березня 2012 року, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. Як убачається особа позичальника [PERSON] за кредитним договором, за яким здійснюється стягнення, не є відмінною від особи іпотекодавця, якою є також [PERSON] Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки є незаконним. При цьому, позивачем взагалі не надані докази щодо виконання (невиконання) [PERSON] виконавчого напису нотаріуса від 15.01.2014 року, а також не досліджувалися докази того, що позивачем вичерпані всі передбачені законодавством дії щодо його виконання. Позивач на сьогодні вже задовольнив свої вимоги щодо спірного кредитного договору, залишок заборгованості за кредитом було стягнуто у повному обсязі. Саме тому, заявлений позов про стягнення кредитної заборгованості не підлягає задоволенню, оскільки є подвійним стягненням, а доказів неможливості виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО [PERSON] від 15.01.2014 року про звернення стягнення, яким у рахунок предмету іпотеки кредитну заборгованість стягнуто у повному обсязі не надано, а одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення кредитної заборгованості є неможливим та чинним законодавством не передбачено. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Також, вона надала суду письмові заперечення, в яких вказала, позивач скористався своїм правом, передбаченим п. 1.9 Кредитного договору, та надіслав 17 грудня 2013 року вимогу про дострокове виконання Позичальником [PERSON] своїх кредитних зобовязань, оскільки позивач мав намір звернути стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, що в подальшому ним і було зроблено. Позивач відправив боржнику [PERSON] досудову вимогу від 17.12.2013 року, в якій на підставі п. 1.9 Кредитного договору № ML-302/446/2007 вимагав дострокового виконання боргових зобов'язань у повному обсязі протягом 30 днів з дня її надсилання, в тому числі, повного повернення всієї суми кредиту. За таких обставин ним було змінено кінцевий строк повного погашення кредиту (строк повного виконання зобовязання) - 17.12.2013 року + 30 днів = до 16.01.2014 року. Позичальник [PERSON] не виконала вказану вимогу протягом 30 днів, внаслідок чого нею було порушено право банку на дострокове стягнення всієї суми кредиту, про що кредитору було відомо. Таким чином, вона вважає, що Договір поруки № SR-302/446/2007 від 13.12.2007 року є таким, що припинився, в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України, згідно якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При цьому, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Враховуючи наведені обставини, [PERSON] повинен був звернутися з позовом до поручителя [PERSON] у строк до 16.07.2014 року, але в суд позивач звернувся лише у лютому 2016 року. Тому, позивач вийшов за межі передбаченого законом шестимісячного строку, початок перебігу якого має обчислюватись від 16 січня 2014 року, тобто від кінцевого строку повного виконання боржником [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором. Закінчення вказаного строку має припадати на 16 липня 2014 року, а тому порука [PERSON] є припиненою в силу закону. Вислухавши представника відповідачки, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 13 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON]», та [PERSON] був укладений Кредитний договір № ML-302/446/2007, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 30000 доларів США з кінцевим терміном повернення - 13 грудня 2022 року, виходячи з 360 календарних днів у році, зі сплатою відсотків в розмірі 5,99 % річних (а.с.7-13). Банк виконав у повному обсязі умови Кредитного договору № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року надавши [PERSON] грошові кошти у розмірі 30000 доларів США, які остання отримала та використала на придбання нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS], яка (квартира) передана нею Банку в іпотеку в якості забезпечення повернення [PERSON] отриманих кредитних коштів. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Проте, [PERSON] не виконала умови Кредитного договору № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року та своєчасно не повертає отримані кредитні кошти з процентами. Пунктом 1.9.1 ч. 2 Кредитного договору встановлено, що «незважаючи на інші положення цього [PERSON] має право вимагати дострокового виконання Боргових зобовязань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Поручителем своїх Боргових та інших зобовязань за цим [PERSON] (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7. та ст.3 цього [PERSON]). Відповідно до положень пп. 4.1.1 ч. 2 Кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим [PERSON] строки, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконано зобовязання за кожний день прострочки. Згідно з п. 4.1.2. ч. 2 Кредитного договору, за прострочення виконання Боргових зобовязань понад (пятнадцять) календарних днів Позичальник, крім пені, передбаченої п. 4.1.1. цього [PERSON], додатково сплачує на користь Банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених Боргових зобовязань, але не менше 25,00 грн. Відповідно до положень п. 4.1.3.Кредитного договору за прострочення виконання Боргових зобовязань понад 30 (тридцять) календарних днів Позичальник, крім пені, передбаченої п. п. 4.1.1., 4.1.2. цього [PERSON], додатково сплачує на користь Банку штраф у розмірі 0,02% від суми прострочених Боргових зобовязань, але не менше 50,00 грн. Таким чином, у звязку з порушенням [PERSON] умов договору, станом на 20.01.2016 року за нею рахується заборгованість у розмірі 26077,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.01.2016 року еквівалентно 647883,97 грн., яка складається з наступного: залишок заборгованості за кредитом - 25083,84 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.01.2016 року еквівалентно 623190,00 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 993,95 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.01.2016 року еквівалентно 24693,97 грн. (а.с.6). В забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року: 13 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON]», та [PERSON] (на теперішній час [PERSON]) був укладений Договір поруки № SR-302/446/2007, відповідно до умов якого остання взяла на себе на добровільних засадах зобов'язання відповідати перед позивачем по зобов'язаннях [PERSON] в повному обсязі цих зобов'язань, як солідарні із Позичальником боржники (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Тому, Банком предявлені позовні вимоги до відповідачів, як солідарних боржників. При цьому, 07 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», яке є правонаступником всіх прав та обовязків Закритого акціонерного товариства «ОТП [PERSON]», та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно якого Публічне акціонер товариство «ОТП [PERSON]» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON]», та [PERSON], що також підтверджується актом приймання-передачі кредитного портфелю від 07.09.2012 року (а.с.19-28). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що право вимоги по Кредитному договору № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна». У звязку з вищевказаним позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року у розмірі 26077,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.01.2016 року еквівалентно 647883,97 грн. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з [PERSON] поруки SR-302/446/2007 від 13.12.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП [PERSON]», та [PERSON] (на теперішній час [PERSON]), остання взяла на себе солідарне зобовязання перед Банком відповідати по зобовязанням [PERSON], які виникли між Банком та [PERSON] на підставі Кредитного договору № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року. При цьому, в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед Банком або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань, не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Згідно із цією нормою права, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Цього в договорі поруки не встановлено. Так, у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Аналогічна позиція викладена й Верховним Судом України у його постанові від 17.09.2014 року по справі № 6-53цс14, згідно якої: «…умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.». Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України. А тому, оскільки позивач відправив боржнику [PERSON] досудову вимогу від 17.12.2013 року, в якій на підставі п. 1.9 Кредитного договору № ML-302/446/2007 вимагав дострокового виконання боргових зобов'язань у повному обсязі протягом 30 днів з дня її надсилання, в тому числі, повного повернення всієї суми кредиту (а.с.59), було змінено кінцевий строк повного погашення кредиту (строк повного виконання зобовязання) - 17.12.2013 року + 30 днів = до 16.01.2014 року. Вищевказана досудова вимога від 17.12.2013 року за вих. № 1306 була надана суду у копії та не завірена належним чином, але представник позивача в судовому засіданні був ознайомлений з наданою копією та не заперечував проти цих обставин, а тому, суд вважає дану обставину такою, що визнана сторонами в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Таким чином, кінцевим строком повернення коштів по Кредитному договору № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року є 16 січня 2014 року, тому позивач мав звернутися з даними позовними вимогами до поручителя - [PERSON] протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, а саме від 16.01.2014 року, але не пізніше 16.07.2014 року. Проте, позивач звернувся з даними позовними вимогами лише 08 лютого 2016 року. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог до [PERSON], у звязку з пропуском строків звернення до суду з цими вимогами, встановленими (строки) ч. 4 ст. 559 ЦК України. В іншій же частині позовних вимог до [PERSON] позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] не виконала взяті на себе зобовязання по Кредитному договору № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року. У звязку з чим, 15 січня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було видано виконавчий напис № 74, яким: звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 48, що знаходиться в будинку № 7, розташованому по вулиці Громова в місті Дніпропетровську, що належить на праві власності [PERSON], а за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна задовольнити вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі: залишок заборгованості за кредитом - 25083,84 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2879,36 доларів США; витрати, повязані із вчиненням виконавчого напису - 1700,00 грн., що всього становить 23585,66 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.01.2014 року (1 долар США=7,993 гривень) становить 223509,86 грн. та 1700,00 грн., а всього 225209,86 грн. Строк, за який провадиться стягнення: з 13.12.2007 року по 04.04.2013 року. Вказані обставини підтверджуються постановою в.о. начальника Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 42843485 від 04.04.2014 року (а.с.64-65), а також вказані обставини не заперечувалися й сторонами. У звязку з наявністю виконавчого напису № 74, виданого 15 січня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] вважає, що заявлений позов про стягнення кредитної заборгованості не підлягає задоволенню, оскільки є подвійним стягненням. Проте, з такими твердженнями погодитись не можна з огляду на наступне. Так, у правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 73цс13 від 04 вересня 2013 року, на яку посилається представник відповідачки, викладене наступне: «Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.». Тобто, у правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 73цс13 від 04 вересня 2013 року відсутні висновки на які посилається представник відповідачки, а чітко зазначено, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Таким чином, можна зробити висновок, що й наявність виконавчого напису на користь кредитора за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на стягнення заборгованості в судовому порядку. Так само помилковим є посилання представника відповідачки на п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» № 5 від 30 березня 2012 року, оскільки в даному пункті викладені рекомендації Вищого Спеціалізованого Суду України по розгляду справ та правильного складання резолютивної частини рішення суду по справам про звернення стягнення на предмет іпотеки, але ж, у даній справі предметом позову є не звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме стягнення заборгованості за кредитними зобовязаннями. В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, оскільки [PERSON] непогашена у повному обсязі заборгованість за кредитним договором, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до неї обґрунтованими та такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором № ML-302/446/2007 від 13.12.2007 року у розмірі 26077,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.01.2016 року еквівалентно 647883,97 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 9718 грн. 26 коп. (1,5% від розміру задоволених вимог в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial