Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

В Малиновський районний суд м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом про стягнення боргу. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що 28.08.2004 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 21\~400 доларів США, які зобовязався повернути до 15 вересня 2004 року, проте в обумовлений сторонами строк відповідач цю суму не повернув, в звязку з чим позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути суму позики у сумі 21\~400 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 108\~070 гривень. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 13.07.2009 року (суддя Савинська І.О.) було відкрито провадження по справі. В процесі судового розгляду позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги, в останній редакції позовних вимог просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 251\~865, 94 коп., моральну шкоду у сумі 108\~070 гривень, а також витрати по сплаті державного мита у сумі 1 700 грн., ІТЗ 250 грн. Резолюцією Заступника Голови Малиновського районного суду м.Одеси від 17.06.2010 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було передано для розгляду іншому складу суду, під головуванням судді Целуха А.П. Представник позивача в судовому засіданні поданий позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив, клопотань щодо розгляду справи у його відсутності або про відкладення судового засідання не подавав. Заперечень на позов не надходило. Суд, у звязку з неявкою відповідача та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення по справі, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо визначення та оцінки правовідносин сторін, позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З врахуванням положень ст.ст. 11, 509, 626, 639, 1046 ЦК України суд вважає встановленим, що сторони знаходяться в зобовязальних договірних відносинах які кваліфікуються судом як позикові. Як вбачається з наданих суду документів, між позивачем і відповідачем 28.08.2004 року було укладено договір позики, предметом якого було позика грошових коштів у сумі 21\~400 доларів США, які відповідач зобовязався повернути в строк до 15 вересня 2004 року. Відповідач суму боргу не повернув, що підтверджується фактом предявлення судові представником позивача копії названої розписки без відмітки про повернення суми боргу. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документ у кредитора без відповідної помітки про виконання зобовязання свідчить про невиконання останнього. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки відповідно до ст. 524 ЦК України 2003 року валютою зобов'язання є національна валюта України, офіційний курс НБУ на день виникнення зобовязання складав 5,05 гривень України за 100 доларів США, між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за умовами якого відповідач повинен повернути позивачу суму боргу в розмірі 108\~070, 00 гривень (21 400 доларів США). Таким чином позовні вимоги в частині стягнення боргу в сумі 21 400 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ, складає 108\~070, 00 грн. підлягають задоволенню. У звязку з простроченням виконання зобовязання повернути суму боргу за договором позики (що є грошовим зобовязанням) у відповідача [PERSON] в якості відповідальності за порушення такого зобовязання виникло інше зобовязання, яке полягає в обовязку боржника [PERSON] сплатити кредиторові суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу, втрат, викликаних інфляцією, та відсотки річних у повному обсязі у межах заявлених вимог. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів, тому суд не вправі стягувати решту суми боргу відповідачки, стосовно якої сторона не заявила вимог. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди на користь позивача, суд виходив з того, що між сторонами виникли договірні відносини. До цих спірних правовідносин необхідно застосувати положення ст. 611 Цивільного кодексу України, за якою, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. При цьому суд виходив з того, що ані в договорі, укладеному між сторонами, ані в законі, якій би стосувався спірних відносин, не передбачається такого правового наслідку порушення обраного сторонами виду зобовязання, як це визначено у ст. 611 ЦК України, можливості відшкодування моральної шкоди за встановлених у справі обставин. Отже, цивільний закон передбачає можливість відшкодування моральної шкоди в разі існування між сторонами договірних відносин лише в тому випадку, якщо такий вид відповідальності сторони самостійно визначать в договорі, або якщо існує норма права, яка передбачає таку можливість для сторони і вона відповідає специфіці конкретних спірних правовідносин. Такі міркування зобовязують суд відмовити позивачу у задоволенні цієї її вимоги як такої, що не передбачена чинними нормами права. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат згідно зі ст. 79 ЦПК України відносяться судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial