Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

В липні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім`ї. Мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка є дружиною покійного [PERSON] , який помер [INFO] внаслідок професійного захворювання, яке отримав працюючи на підприємстві відповідача. Висновком МСЕК від 05 червня 2008 року [PERSON] визначено ступінь втрати професійної працездатності 20% - безстроково. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до довідки МСЕК «Про причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням або трудовим каліцтвом» від 24.03.2020 року смерть [PERSON] пов`язана з професійним захворюванням. Позивачка вказує, що моральна шкода полягає в тому, що вона втратила чоловіка, постійно перебуває в розпачу та відчуває тривогу, пережила великий стрес, в результаті якого постійно знаходиться в пригніченому стані. Також зазначає, що душевні переживання не дають їй можливості радіти життю, смерть чоловіка призвела до зменшення суспільної активності, порушилися її нормальні життєві зав`язки. Просила стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях , фізичному болю, завданої смертю чоловіка у розмірі - 306 995 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.07.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач скористався правом надання суду відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вказавши що за період роботи померлого чоловіка відповідачки [PERSON] з 21.10.1977 року по [INFO] , з 15.07.1985 року по 12.10.1985 року, з 14.06.1989 року по 14.07.1993 року не було законодавством передбачено порядку відшкодування моральної шкоди, а тому моральна шкода стягненню не підлягає. Щодо відшкодування моральної шкоди за період роботи померлого на підприємстві відповідача з 14.07.1993 року по 15.05.2000 року звернули увагу суду, що в даний період у [PERSON] не виявлялося професійне захворювання та як наслідок останній не зазнав втрат професійної працездатності та із відповідною заявою про відшкодування моральної шкоди до ВО «КРИВБАСРУДА» або ВАТ «Кривбасзалізрудком» не звертався. Зазначили,що довідка МСЕК серії ДНА-02№ 025265 від 04.06.2008 року, згідно з якою померлому чоловікові відповідачки - [PERSON] первинно було встановлено 20% втрати професійної працездатності, не містить відомостей про перенесення останнім моральних страждань, та як наслідок не підтверджує факт нанесення йому моральної шкоди підприємством ПАТ «Кривбасзалізрудком». Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази протиправної поведінки, неправомірних рішень, дій чи бездіяльності вини ПАТ «Кривбасзалізрудком» щодо померлого [PERSON] , а сама по собі смерть не знаходиться в причинному зв`язку з професійним захворюванням без наявності доказів протиправної поведінки чи вини підприємства та не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Акцентували увагу суду, що [PERSON] тривалий час працював у звичайних умовах праці та не піддавався впливу шкідливих факторів. Також вказали на те, що померлий чоловік позивачки свідомо працював протягом тривалого часу у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, заздалегідь знаючи про наслідки виконання роботи у шкідливих умовах та не звільнявся, не дбав про особисту безпеку та здоров`я, що призвело до настання негативних наслідків. Позивачка не надала до суду доказів, які б підтверджували розмір заподіяння їй моральної шкоди, що суперечить положеннями ст. 23 ЦПК України та не відповідає вимогам розумності і справедливості. До позову не надано відповідних висновків медичних установ щодо психологічного стану позивачки, депресії, негативні вияви стану здоров`я, а довідка МСЕК та копія свідоцтва про смерть не можуть бути беззаперечними доказами перенесення позивачкою [PERSON] моральної шкоди тому факт спричинення моральної шкоди останньою є недоведеним. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому з наступних підстав. Відповідно положень до ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі із [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , актовий запис № 333 (а.с. 9). [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» з жовтня 1977 року по листопад 1983 року; з липня 1985 року по жовтень 1985 року; з червня 1989 року по травень 2000 року; з березня 2003 року по серпень 2005 року; з червня 2006 року по квітень 2017 року. 28 квітня 2017 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП, що підтверджується наявною в матеріалах справи трудовою книжкою на ім`я [PERSON] (а.с.10-13). Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 18 квітня 2008 року причинами виникнення професійного захворювання тривалий період роботи на підприємстві відповідача 21 рік 1 місяць в умовах шкідливих факторів, а саме запиленості повітря робочої зони, що перевищувала ГДК. Винними особами визнано керівництво ВКБ РУ ім. Комінтерна ВО «Кривбасруда», шахт «Більшовик», «Октябрська», РУ ім. Комінтерну, ШУ «Октябрське» ВО «КРИВБАСРУДА» та ВАТ «КЗРК» , які порушили ст. 13 ЗУ «про охорону праці» та ст. 153 КЗпП України (а.с. 14-17) Висновком МСЕК від 04 червня 2008 року [PERSON] первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності , без встановлення групи інвалідності, з 02 червня 2008 року - БЕЗСТРОКОВО (а.с. 18). [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1126 (а.с.19). Причиною смерті [PERSON] визнано професійне захворювання, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою МСЕК Серії АА № 0000302 «Про причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням або трудовим каліцтвом» (а.с.18). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи. Отже, право члена сім`ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю особи, спричиненого професійним захворюванням, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності професійного захворювання і причинного зв`язку між смертю і професійним захворюванням, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім`ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент. За змістом ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд відхиляє заперечення відповідача в частині недоведеності факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що позивач втратив близьку людину-чоловіка, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд вважає не переконливими, оскільки судом встановлено, що померлий чоловік позивачки - [PERSON] тривалий час працював в шкідливих умовах праці на підприємстві ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книги. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків для позивачки, глибини моральних страждань у зв`язку з тим, що позивач втратив близьку людину - чоловіка, залишився без моральної підтримки, втратив сенс у житті, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача у недотриманні положень з охорони праці, які призвели до виникнення у померлого професійного захворіння у розмірі 20%, його смерть спричинила психологічну травму позивачці та втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань і потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивачки, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачкою моральних страждань, пов`язаних із втратою чоловіка та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 140 000 грн. Позивачку згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави у сумі 1400 гривень.

Outcome: partial