Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 16.10.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.10.2020 року. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: відділ державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради, про усунення перешкод у користуванні лоджією (балконом) шляхом знесення самочинного будівництва. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95183487. Разом з тим, [PERSON] - власник сусідньої квартири [ADDRESS] провела самочинне будівництво (добудову) існуючої лоджії (яка знаходиться у спільному користуванні із позивачем) без відповідних дозвільних документів із порушенням встановлених будівельних норм, норм по газопостачанню та із самовільним захопленням частини лоджії, що відноситься до квартири позивача. Позивач зазначає, що у зв`язку із цим, неодноразово зверталась до органів Національної поліції, органів місцевого самоврядування та інших органів. Наявність порушень з боку відповідача, встановлена та зафіксована вказаними органами в ході розгляду звернень [PERSON] . Відповідач [PERSON] проводить (провела) будівельні роботи по добудові (розширенню) існуючої лоджії балкону на першому між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] та другому поверсі між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] самовільно, без відповідної проектної документації, без дозвільних документів на зазначене будівництво та без згоди співвласників будинку. Самовільне будівництво [PERSON] призвело до зменшення площі залишку лоджії квартири [ADDRESS] та ширини дверного прорізу входу із сходової клітки, а також позбавило попадання денного світла в існуюче вікно квартири позивача. Внаслідок добудови (розширення) існуючої лоджії (балкону) на першому та другому поверхах, існуюча труба загального будинкового газопроводу проходить не по фасаду будинку, а в приміщенні добудови, доступ до мережі відсутній, що є порушенням ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання». Факт самовільного будівництва підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 22.08.2017, приписом про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 22.08.2017. Крім того, [PERSON] не отримала містобудівні умови та обмеження на реконструкцію квартири [ADDRESS] , оскільки їй було відмовлено у зв`язку із порушенням вимог законодавства, що підтверджується копією листа №0253/20-15 від 11.11.2015. Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] частиною лоджії (балкона), шляхом знесення за її рахунок самочинно добудованої частини лоджії (балкону) та огороджувальної стіни з вікном посередині на фасаді самовільно добудованої лоджії. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати у загальному розмірі 3640 гривень, з яких 640,00 грн. витрат по оплаті витрат судового збору та 3000,00 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.01.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання у справі. 15.02.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві відповідач зазначила, що 12 грудня 2017 постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області адміністративний позов [PERSON] до відділу державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради про визнання протиправними та скасування постанов у справах про адміністративні правопорушення задоволено частково, визнано протиправним та скасовано постанови начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради за № 58 від 30.08.2017 року та №73 від 09.11.2017 року. На думку відповідача, на дані постанови та інші матеріали адміністративного провадження відділу державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради позивач посилається неправомірно, реконструкцію власної квартири [ADDRESS] [PERSON] розпочато у 2006 році на підставі виданої їй дозвільної технічної документації, архітектурно-планувального завдання, дозволу на виконання будівельних робіт, письмової згоди позивача та інших співвласників буд. [ADDRESS] . Вказує, що починаючи з 2006 до 17.08.2017 року, позивач, співвласники будинку, начальник відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради, представники ТОВ «ЗАКАРПАТГАЗЗБУТ» в її діях самочинного будівництва не вбачали. За весь цей період [PERSON] нового будівництва не здійснювала, земельної ділянки не забудовувала. Отже, посилання позивача на положення ст.376 ЦК України є необґрунтованим і не може бути правовою підставою для задоволення її позовних вимог. В подальшому, відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області № 1237 від 02.11.2018 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, матеріали вказаної справи підлягають повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку з тим, що суддя [PERSON] звільнена з посади судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області згідно наказу №266/02-06 від 03.09.2018. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2018 року, головуючим суддею визначено суддю Фазикош О.В. та передано дані матеріали для розгляду. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.08.2019 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов з наведених у ньому підстав та просили його задовольнити. Представник відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність, та просив відмовити у задоволенні позову. Представник відділу державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв/клопотань від останнього на адресу суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали інвентарної справи будинковолодіння, суд доходить наступного висновку. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95183487 та довідкою №1088 від 17.08.2017 КП «Архітектурно-Планувальне Бюро». Згідно з технічним паспортом зазначеної квартири, серед іншого, відповідно позначки 6 квартира обладнана лоджією площею 2,65 кв.м., яке підлягає погодженню. Балкон знаходиться у спільному користуванні із квартирою [ADDRESS] , яка належить відповідачу у даній справі. Постановою Ужгородського суду Закарпатської області від 12.12.2017 року у адміністративній справі №308/11890/17 за позовною заявою [PERSON] до відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправними та скасування постанов по справах про адміністративні правопорушення, яке залишено без змін постановою від 20.02.2018 року Львівського апеляційного адміністративного суду, судами встановлено наступні обставини. [PERSON] отримано технічну проектну документацію з коригуванням автором проекту, дозвіл на виконання будівельних робіт від 21.09.2006 року за № 141 та архітектурно планувальне завдання за № 269 від 20.09.2006 року, що затверджене головним архітектором м. Ужгород. У відповідності до положень Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року за № 109, реконструкція житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації, улаштування в існуючих житлових будинках вбудованих приміщень, перепланування приміщень, входять до переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються. Враховуючи наведене, [PERSON] не отримувала містобудівні умови та обмеження, оскільки такі не надаються. [PERSON] розпочато здійснення будівельних робіт в 2006 році, а тому правовідносини виникли до початку дії положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Заперечення [PERSON] щодо вчинення адміністративного правопорушення надало підстави суду дійти висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростувати позицію позивача, однак доказів того, що [PERSON] вчинила будь-які порушення суду надано не було. Таким чином, суди у справі №308/11890/17 дійшли висновку щодо протиправності постанови по справі про адміністративне правопорушення за № 58 від 30.08.2017 року та постанови по справі про адміністративне правопорушення за № 73 від 09.11.2017 року, тому вказані постанови були скасовані. При цьому, суд зазначив, що у відповідності до ст.ст. 247, 248 КУпАП вирішення питання про закриття справи про адміністративне правопорушення належить до дискреційних повноважень того органу, яким було винесено таку постанову, тобто до компетенції відповідача у справі №308/11890/17, тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині закриття справи за відсутністю події адміністративних правопорушень. Вказана постанова набрала законної сили. Відповідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом констатується, що обставини, встановлені в межах адміністративної справи №308/11890/17 щодо [PERSON] мають преюдиційне значення для вирішення спору у даній справі, а тому не підлягають доказуванню та не спростовані у загальному порядку, тому суд знаходить необґрунтованим посилання позивача як підставу визнання факту самочинного будівництва на протоколи та приписи Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, за наслідком яких винесені постанова по справі про адміністративне правопорушення за № 58 від 30.08.2017 року та постанова по справі про адміністративне правопорушення за № 73 від 09.11.2017 року, оскільки такі було скасовано рішенням суду. [PERSON] стверджує, що вона є власником житлової квартири [ADDRESS] . На початку 2006 року, з метою розширення площі квартири позивач отримала всі необхідні дозвільні документи та розпочала реконструкцію квартири, яка продовжується до сьогодення. Позивачем отримано технічну проектну документацію з коригуванням автором проекту, дозвіл на виконання будівельних робіт від 21.09.2006 року за № 141 та архітектурно планувальне завдання за № 269 від 20.09.2006 року, що затверджене головним архітектором м. Ужгород. У відповідності до положень Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року за № 109, реконструкція житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації, улаштування в існуючих житлових будинках вбудованих приміщень, перепланування приміщень, входять до переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються. Враховуючи наведене, [PERSON] не отримувала містобудівні умови та обмеження, оскільки такі не надаються. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. За змістом ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України, залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. У статті 100 ЖК України зазначено, що переобладнання і перепланування житлового приміщення здійснюються з метою підвищення їх благоустрою та допускаються за згодою наймача, членів сім`ї які проживають з ним та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Відповідно дост.152 цього ж Кодексу переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів. Суд бере до уваги, що умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року N 76. Цими Правилами визначено що, реконструкція житлового будинку - комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведення їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності. Відповідно до ч. 2 цієї статті, документи, які надають дозвіл на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва. Аналогічна вимога міститься і в п. 6 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженому постановою КМ України від 13.04.2011 року № 466, у якому зазначено, що документи, які надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва. Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката, в залежності до категорії складності об`єктів (ч. 5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Аналізуючи зазначені норми, суд приходить до переконання про те, що для проведення власником приватного житлового фонду переобладнання і перепланування житлових приміщень, зокрема тих, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, необхідний дозвіл власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування. На підставі дозволу на проведення переобладнання і перепланування житлових приміщень власник житлового фонду подає на реєстрацію декларацію на початок будівельних робіт. Поряд з цим, самим законодавцем визначено період чинності документів, які надають право на виконання будівельних робіт - до завершення будівництва, тобто, до прийняття об`єкта в експлуатацію - дати реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Питання набуття права власності на перероблену річ врегульовано ст.332 ЦК України, відповідно до якої об`єкт, на який набувається право власності в результаті переробки, визнається новою річчю. Виникнення права власності на нову річ (новостворене нерухоме майно) урегульовано ч.2 ст.331 ЦК України, в якій зазначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будівлі, споруди) виникає у момент завершення будівництва цього об`єкта. У разі, якщо законом або договором передбачено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію або державної реєстрації, право власності на це майно виникає з моменту прийняття в експлуатацію або державної реєстрації. Аналогічне положення міститься у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, у якому зазначено, що право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації та виникає саме з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 (у редакції постанови від 24.01.06 р. № 45), передбачено, зокрема п.4, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. Суд наголошує на тому, що, серед іншого, постановою суду від 12.12.2017 в межах справи №308/11890/17, та в ході розгляду даного спору, судом не встановлено, що в ході здійснення робіт у лоджії, яка знаходиться у спільному користуванні позивача та відповідача мало місце порушення ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання», згідно наявних в матеріалах справи даних було рекомендовано звернутись до ДАБК в м. Ужгороді. Відомостей про результати звернення в матеріалах справи відсутні. В судовому засіданні стороною позивачки зазначено, що станом на час розгляду справи в суді з такими заявами не звертались. В ході розгляду даної справи не встановлено ознак самочинного будівництва в розумінні ст. 376 ЦК України спірної лоджії, оскільки реконструкцію власної квартири [ADDRESS] [PERSON] розпочато у 2006 на підставі виданої відповідачу дозвільної технічної документації, архітектурно-планувального завдання, дозволу на виконання будівельних робіт, письмової згоди позивача та інших співвласників буд. [ADDRESS] , та з наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень не вбачається, що реконструкція об`єкта проводиться з порушенням будівельних норм та правил. На підтвердження своїх доводів, позивачем надано акт від 04.10.2017 року робочої комісії, разом з тим такий не завірений належним чином, не містить реквізитів його завірення відповідними структурами, заміри проведені членами комісії, відомостей чи є спеціалістом в даній галузі в акті відсутні, в акті не зазначено час здійснення таких замірів, на підставі чого зроблено висновки про ступінь інсоляції приміщення територій чи проводились вони за участі власників суміжних квартир, не вказані засоби та спосіб вимірювання, яким чином фіксувались його результати. Згідно змісту акту огляд проведений у відсутності відповідача, тому вказаний доказ суд не бере до уваги з позицій його недопустимості та неналежності. Жодних доказів, які б підтвердили, що встановлення перегородки впливає на ступінь інсоляції приміщення територій, суду стороною позивачки не надано. Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду також мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України, а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 725/5630/15-ц, провадження № 14-341цс18, зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Одночасно за положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну, перебудову. Отже вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61- 13282св18). Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. При цьому розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц (провадження № 61-2011св19). Частиною другою статті 386 ЦК України, передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом частини першої статті 391 власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Аналізуючи вищенаведені норми права можна дійти висновку, що позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення чи перебудови самочинної нерухомості збудованої з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, може бути пред`явлено власником цього майна, за умови, що він доведе наявність порушеного права. За загальним правилом ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимога про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном, оскільки збільшення розміру лоджії не виключає можливості руйнування будь-якого характеру або порушення його експлуатаційної придатності із завданням шкоди для життя та здоров`я людей, не підтверджена в судовому засіданні, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу невідповідності розширення балкону державним будівельним нормам. Що суперечить вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому посилання на настання вказані обставини, які на переконання позивача, можуть настати та будуть загрожувати життю та здоров`ю людей, є безпідставним. При цьому, позивачем не доведено, що спірні надбудови та прибудови суперечать суспільним інтересам або порушують права інших осіб, чи виконані з істотним порушенням будівельних норм і правил, зокрема, з недодержанням архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також, що змінені окремі конструктивні елементи житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що є реальна небезпека порушення її права власності чи законного володіння її приватною квартирою, зі сторони відповідача. Крім цього, на думку суду, захист права у розумінні позивача, який полягає у застосуванні фактичних негативних наслідків для відповідача, є надто обтяжливим та неспівмірним із переслідуваною позивачем метою та зобов`язанням, яке необхідно покласти на відповідача в контексті матеріальних затрат та проведених будівельних робіт останньою з метою покращення стану будинку в цілому. При цьому, у необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами ЦПК. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК). Клопотання про призначення експертизи з цього приводу позивач не заявляв. В судовому засіданні судом з`ясовувалась позиція учасників провадження про можливість надання будь-яких доказів, на обґрунтування своїх позиції, на що сторони повідомили про відсутність таких доказів та клопотань. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений свого права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у задоволення позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed