Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

В листопаді 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовна заява мотивована наступним. Позивачі є власниками квартири [ADDRESS] . В квартирі зареєстровано місце проживання позивачів - [PERSON] , [PERSON] , їх сина - [PERSON] , а також їхнього онука - [PERSON] , [INFO] . За цією ж адресою проживала і [PERSON] . Після розірвання шлюбу між батьками малолітнього у 2014 році, [PERSON] та [PERSON] деякий час продовжували проживати у вказаній квартирі, однак орієнтовно у червні 2016 року вони переїхали в інше місце проживання. Малолітній [PERSON] квартирою [ADDRESS] не користується, в ній не проживає. У вказаній квартирі відсутні будь-які його особисті речі. Позивачі, які є пенсіонерами, не мають можливості оформити субсидію на утримання квартири, оскільки в квартирі зареєстровано місце проживання трьох осіб, вважають, що порушуються їх права як власників майна на вільне розпорядження житлом на власний розсуд. Враховуючи, що відповідачі без поважних причин близько трьох років не проживають в квартирі просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Просили також розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачі та їх представники в судовому засіданні позов підтримали, просять його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила. Пояснила, що після розірвання шлюбу з колишнім чоловіком - сином позивачів відносини між позивачами та нею і її сином погіршувались. Під час спільного проживання позивач [PERSON] вимагав оплачувати комунальні платежі, в зв`язку з чим нею було прийнято рішення переїхати і проживати в іншій квартирі, яку вона орендує. Заперечила наявність в неї будь-якого житла, яке б перебувало у її власності, повідомила про те, що наразі будується інше житло, в яке вони з сином переїдуть після завершення будівництва. Враховуючи, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками, з метою повного та всебічного захисту інтересів малолітньої дитини, суд вирішив заслухати малолітнього [PERSON] в судовому засіданні і з`ясувати його думку. В судовому засіданні малолітній [PERSON] пояснив, що він дійсно до червня 2016 року проживав разом з своєю матір`ю, бабусею та дідусем в квартирі [ADDRESS] . Його батько, який також зареєстрований в цій квартирі його вихованням не займався, спільно з ними не проживав, дідусем було поставлено умову щодо сплати коштів за проживання в квартирі, а тому вони у орієнтовно у червні 2016 року переїхали і проживають в іншій квартирі за адресою [ADDRESS] . В квартирі дідуся та бабусі його особистих речей не залишилось, він туди не приїздить. Відносини з дідусем та бабусею, так само як і з батьком не підтримує. Висловив своє бажання проживати спільно з матір`ю. Також зауважив, що ходить в школу і спортивні секції, до яких відстань ближче саме з місця фактичного проживання. Наміру проживати в квартирі дідуся та бабусі, а також спільно з батьком не має. Представник третьої особи по справі орган опіки та піклування Обухівської міської ради [PERSON] проти задоволення позову заперечила, пояснила, що проживання малолітнього не за місцем реєстрації протягом тривалого часу не є порушенням положень чинного законодавства в сфері реєстрація місця проживання, оскільки за тією ж адресою зареєстроване місце проживання батька малолітнього. Реєстрація місця проживання малолітнього в орендованій квартирі може бути ускладнена, в зв`язку з чим просить в задоволенні позову відмовити. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка є сусідом позивачів, що раніше [PERSON] дійсно проживав разом з батьками, бабусею і дідусем разом. Однак, протягом останніх двох років ані у дворі, ані на сходах, ані при спілкуванні з сусідами вона не бачила ані [PERSON] , ані [PERSON] . Допитаний в якості свідка батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] пояснив, що після розірвання шлюбу у 2014 році він спільно з батьками, колишньою дружиною та сином не проживав. На даний час також не проживає в квартирі [ADDRESS] , в ній відсутні його речі, так само як і речі його сина. Хто наразі проживає у зазначеній квартирі він достовірно не знає. Повідомив, що сплачує аліменти, однак відносин з сином майже не підтримує через небажання останнього. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі є єдиними співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу квартири (а.с.24). За вказаною адресою крім сина позивачів - [PERSON] зареєстрований з народження малолітній [PERSON] (а.с.27). Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.11.2014р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). Як вбачається з пояснень відповідачів та показів свідків відповідачі, а також [PERSON] в даній квартирі не проживають з червня 2016 року, адреса нинішнього проживання відповідачів - [ADDRESS] , яку орендує [PERSON] і з якою проживає її син - [PERSON] . З реєстрації малолітнього [PERSON] в квартирі [ADDRESS] в добровільному порядку знято не було, за місцем фактичного проживання з 2016 року по теперішній час місце проживання малолітнього [PERSON] не зареєстровано. Як було встановлено судом, малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, з батьком не спілкується, зв`язок з ним не підтримує. Участі у вихованні сина [PERSON] не приймає, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що місцем фактичного проживання малолітнього [PERSON] є місце проживання його матері - [PERSON] , а не місце реєстрації місця проживання в квартирі [PERSON] та [PERSON] . Відповідачами не надано суду доказів поважності причин не проживання за місцем реєстрації малолітнього [PERSON] . Як вбачається з пояснення відповідачки [PERSON] переїзд в іншу квартиру був ініційований та проведений нею в добровільно за власним бажанням. Судом спростовується твердження відповідачки [PERSON] про відсутність у власності житла, де можливо було б зареєструвати місце проживання малолітнього [PERSON] , оскільки як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, (номер інформаційної довідки 160006870) від 19.03.2019р. (а.с__) у відповідачки [PERSON] наявне у приватній власності об`єкт нерухомого майна - 1/3 квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер майна:15952549). Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надано визначення поняттю «місце перебування» та «місце проживання». Так, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на громадян покладено обов`язок протягом тридцяти календарних днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Ця вимога стосується і батьків по відношенню до своїх неповнолітніх (малолітніх) дітей. При цьому, законом передбачено, що реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання. Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування, що відповідачами зроблено не було. Відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Кабінетом Міністрів України №207 від 02.03.2016р. було розроблено та затверджено Правила реєстрації місця проживання, які визначають механізм проведення реєстрації малолітнього за місцем фактично проживання, в тому числі і в орендованому на постійній основі житлі. Факт не зняття з реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] , який протягом понад двох років фактично проживає за іншою адресою суттєво порушує право власності позивачів та створює перешкоди в користуванні власністю, оскільки позивачі несуть додаткові витрати по утриманню квартири, оскільки плата за комунальні послуги нараховується виходячи з кількості проживаючих осіб згідно реєстрації. Також позивачі не мають можливості продати (відчужити) квартиру з метою отримання коштів на лікування, яке їм терміново потрібно з огляду на стан здоров`я та перенесені оперативні втручання. Відповідно до 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В силу ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності відповідного права у батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 Житлового кодексу УРСР, ст. 405 Цивільного кодексу України). Зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про право користування особою жилим приміщенням, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Враховуючи, що відповідачами не було доведено наявність поважних причин відсутності за місцем реєстрації понад один рік, а також відсутність будь-яких перешкод з боку позивачів для проживання в належній їм квартирі відповідачів, з метою належного та ефективного захисту прав позивачів, з урахуванням прав та інтересів малолітньої особи, які не будуть порушені цим рішенням з огляду на відсутність позовних вимог щодо його примусового виселення, суд вважає, що є підстави задовольнити позов частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [PERSON] та [PERSON] та підлягає зняттю з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved