Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

В липні 2019 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» моральної шкоди завданої позивачу смертю батька, на виробництві у розмірі 275 000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що його батько [PERSON] , працював підсобним робітником на відкритому акціонерному товаристві «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 28 жовтня 2003 року 0 07 год. 50 хв. під час виконання трудових обов`язків підсобного робітника внаслідок наїзду тепловозу був смертельно травмований батько позивача - [PERSON] . Внаслідок нещасного випадку та смертю батька позивачу завдано моральну шкоду. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що він втратив близьку йому людину, яку дуже любив. Смерть батька призвела до того, що позивач тривалий час перебував у напруженому психічному стані, думки про його смерть не покидають його навіть до теперішнього часу. Після смерті батька позивач у справі, якому на той момент виповнилось лише 3 роки, залишився без батьківської опіки та підтримки. Внаслідок смерті батька суттєво погіршився матеріальний стан сім`ї позивача, оскільки батько піклувався про нього та надавав йому матеріальну допомогу, незважаючи на те, що на дату смерті він проживав з іншою сім`єю. Ухвалою суду від 15 липня 2019 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. 22 серпня 2019 року представник відповідача надав клопотання в якому просив проводити розгляд справи з викликом сторін. Також, 22 серпня 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій вони просили відмовити в задоволені позову посилаючись на те, що вимоги позивача є недоведеними. Крім того, вважають, що обставини справи щодо спричинення моральної шкоди повинні доводитись відповідними висновками медичних установ, але позивач таких висновків до суду не надав. Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року в задоволені клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (28.10.2003 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п. 8 Правил. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з 25 жовтня 2003 року, саме коли з [PERSON] , батьком позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач є сином загиблого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER] , виданий повторно 15 квітня 2016 року, актовий запис № 2. За життя [PERSON] працював підсобним робітником на ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 28 жовтня 2003 року при виконанні трудових обов`язків з [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт №17 про нещасний на виробництві. Згідно зазначеного акту визначено працівників, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці. За таких обставин суд приходить до висновку, що смертю [PERSON] при виконанні трудових обов`язків в результаті нещасного випадку, його сину позивачу [PERSON] по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті батька пройшло понад 16 років та враховуючи принцип розумності і справедливості, вважає за розумне таке відшкодування у розмірі 150 000 грн. Посилання представника відповідача на те, що відповідно до залучених до матеріалів справи документів не встановлено жодного розладу здоров`я позивача, пов`язаного з порушенням психологічного стану, не надано жодних документів, посилання на ст. 137 ЦПК України, а тому позов не підлягає задоволенню, суд вважає необґрунтованими. Отже, виходячи з викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі ст.141 ЦПК України з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial