Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

В лютому 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором безпроцентної позики, посилаючись на те, що 06 липня 2011 року він надав відповідачу позику в сумі 200000 гривень строком до 31 грудня 2013 року, про що останній власноручно розписався у договорі. Однак, відповідач свої зобов'язання щодо повернення отриманої ним позики по сьогоднішній день не виконав. У зв'язку з тим, що відповідач у добровільному порядку позику не повертає, просив стягнути з відповідача в примусовому порядку суму позики в розмірі 200000 гривень та судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Відповідач позов визнав та пояснив суду, що дійсно 06 липня 2011 року за договором безпроцентної позики отримав від позивача позику в сумі 200000 гривень, яку по сьогоднішній день останньому не повернув із-за важкого матеріального становища. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю договір позики грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 вересня 2012 року за № 6-63цс13. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядок, що встановлені договором. Судом встановлено, що 06 липня 2011 року сторони уклали договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу позику в сумі 200000 гривень терміном до 31 грудня 2013 року. У зв'язку з тим, що відповідач на вимогу позивача не повертає отриману ним позику, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і тому, суму позики слід стягнути з нього на користь позивача в примусовому порядку. Відповідно до ст. 88 ЦК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі ст.ст. 202, 207, 526, 530, 599, 625, 1046-1051 ЦК України, суд

Outcome: approved