Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 2000 році ним та двома іншими громадянами України було створено ТОВ «Нерудтехпром Лтд». Одним із засновників, а пізніше - директором товариства був [PERSON]. Займаючись спільно справами товариства вони потоваришували. На прохання [PERSON] позивач надав у позику грошові кошти його сину - [PERSON]. Строк повернення коштів ними не встановлювався. Так, позивачем та його дружиною [PERSON] було перераховано з спільного банківського рахунку у США на користь [PERSON]: - 08 грудня 2005 року суму у розмірі 15 500 доларів США; - 19 грудня 2005 року суму у розмірі 10 000 доларів США; - 28 грудня 2005 року суму у розмірі 15 000 доларів США; - 18 січня 2006 року суму у розмірі 5 000 доларів США; - 26 січня 2006 року суму у розмірі 10 000 доларів США; - 06 лютого 2006 року суму у розмірі 10 000 доларів США; - 13 лютого 2006 року суму у розмірі 15 000 доларів США, а всього 80 500 доларів США, що складає 2 012 666,80 гривень України по курсу Національного банку України станом на 06 червня 2016 року. 11 жовтня 2015 року позивач надіслав [PERSON] вимогу про повернення позичених коштів, у якій просив повернути суму позики у семиденний строк на рахунок у банку. Вказана вимога не була виконана відповідачем, кошти не були повернені. Покликаючись на положення ст. ст. 525, 1046, ч. 2 ст. 1047, ст. 1049, п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» позивач просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача вищезазначену суму грошових коштів, а також судові витрати. Позивач не зявився в судове засідання. Представник позивача позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Відповідач не зявився в судове засідання. Представник відповідача позов не визнав. Пояснив, що договір позики між сторонами не укладався. Позивач зазначає, що грошові кошти на прохання [PERSON] передавалися [PERSON]. Таким чином [PERSON] не просив про передачу у борг грошових коштів. Крім того, згідно до наданих письмових доказів грошові кошти перераховувала [PERSON], і такі кошти були перераховані як «фінансова допомога». За відсутності укладення договору позики та підтвердження отримання відповідачем грошових коштів від позивача за договором позики; відсутності у відповідача обов'язку повернути грошові кошти позивачеві, який мав би бути зафіксований належними чином, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Позивач зазначає, що на прохання [PERSON] він надав у позику грошові кошти в сумі 80\~500 доларів США його сину - [PERSON], строк повернення таких коштів попередньо не був обумовлений. Отже, [PERSON] не просив позивача надати йому в борг грошові кошти, як не просив це зробити [PERSON]. На підтвердження укладеного договору позики позивач надав суду фотокопії виписок банківських операцій (які належним чином не завірені). Згідно цих виписок, грошові кошти надавалися [PERSON] у виді фінансової допомоги [PERSON]: - 08 грудня 2005 року суму у розмірі 15 500 доларів США; - 19 грудня 2005 року суму у розмірі 10 000 доларів США; - 28 грудня 2005 року суму у розмірі 15 000 доларів США; - 18 січня 2006 року суму у розмірі 5 000 доларів США; - 26 січня 2006 року суму у розмірі 10 000 доларів США; - 06 лютого 2006 року суму у розмірі 10 000 доларів США; - 13 лютого 2006 року суму у розмірі 15 000 доларів США. У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, належним доказом укладеного договору позики є розписка позичальника, або сам договір позики. Закон не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений. В договорі позики можуть бути передбачені час і місце повернення позики, та зазначена особа, якій необхідно повернути позику. Позивач не надав суду доказів того, щоміж сторонами був укладений договір позики; що відповідач отримав грошові кошти саме за договором позики; що у відповідача наявний обов'язок повернути грошові кошти позивачеві, отримані першим саме за договором позики. Наявні виписки з банківських рахунків, що надані позивачем, не підтверджують факт укладання між сторонами договору позики. За нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України). Доказуванням є діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Обов'язок з доказування покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст. 11 ЦПК України). Суд сприяв тому, щоб позивач подав суду належні і допустимі докази на підтвердження заявлених ним вимог. Проте позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався як на підтвердження заявлених позовних вимог. А рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що заявлений позов є необґрунтованим та недоведеним, а тому не підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, і такі витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed