Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна, набутого під час шлюбу У заяві позивач зазначила, що з 09.10.2010 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 28.03.2016 року. За час перебування у шлюбі ними за кредитні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] корп.15 у м.Миколаєві, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Посилаючись на те, що підставою її звернення до суду з даним позовом, послужила відсутність домовленості з відповідачем щодо добровільного розподілу майна, просила визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. Ухвалою суду від 28.09.2016 року до участі у справі у якості третьої особи було залучено ПАТ «Укрсоцбанк». В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив фактичні обставини викладені у заяві. В судовому засіданні представник відповідача позов визнав частково, не оспорював факту придбання спірної квартири в період шлюбу з позивачкою, за кредитні кошти. При цьому крім розподілу майна, наполягав на розподілі боргових зобовязань за кредитним договором по якому [PERSON] виступила поручителем. До судового засідання представник третьої особи не зявився, надав суду заяву в якій зазначив, що проти задоволення позову заперечує та у його задоволені просить відмовити, посилаючись на те, що спірна квартира перебуває в іпотеці ПАТ «Укрсоцбанк», а отже не може бути визнана спільною власністю подружжя, оскільки до повного погашення кредиту та відсотків за його користування, іпотекодавець відповідач по справі не може без їх згоди розпоряджатися іпотечним майном. Просив розглянути справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Сторони з 09.10.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 20 грудня 2013 року [PERSON] уклав з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір №646М1111311220001 (далі - Кредитний договір) на придбання житла на вторинному ринку у розмірі 147720 грн. 20.12.2013 року сторони придбали у власність квартиру [ADDRESS] корп.15 у м.Миколаєві (далі - Квартира), право власності на яку за договором купівлі-продажу №1663 було зареєстровано за [PERSON] У цей же день, в забезпечення виконання зобовязань відповідачем по кредитному договору №646М1111311220001, між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір поруки № 646М1111311220001-ПОР/1. Крім того, в забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань по кредитному договору. 20.12.2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідач передав у іпотеку банку спірну квартиру. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.03.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Представником позивача визнано, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинились з 01 січня 2016 року. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо того, що шлюбні відносини між сторонами було припинено з вересня 2015 року, оскільки вказане твердження не підтверджено жодними належними доказами. Як вбачається з довідки ПАТ «Укрсоцбанку» №10.1-87/23826 від 07.12.2016 року, сума заборгованості [PERSON], за кредитом станом на 01.01.2016 року складає 102\~744,46 грн. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що погашення кредитної заборгованості за квартиру до 01.01.2016 року здійснювалось подружжям сумісно. Згідно з положеннями ст. 61, 70 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як розяснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктом 25 Постанови розяснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного із подружжя про отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. В разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що до складу майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу належить: Квартира вартістю 445071 грн. та боргові зобов'язання відповідача за Кредитним договором. З часу припинення шлюбних відносин між сторонами (01.01.2016р.) та до часу розгляду справи (08.12.2016р.) позивач витратив на погашення та обслуговування боргу за Кредитним договором 58157,66 грн. Станом на 08.12.2016 року непогашена заборгованість по Кредитному договору складає 60090,26 грн. Всього залишається відповідачу (з урахуванням погашеної заборгованості) боргові зобов`язання по Кредитному договору в сумі 118247,92 грн. На цю сума вартість іншого спільного майна підлягає зменшенню, оскільки є боргом, а не активом. Визначаючи частку у праві власності [PERSON] на спірну квартиру, з урахуванням боргу по Кредитному договору залишеному відповідачу, суд виходить із вартості Квартири в сумі 445071 грн. (а.с.22-37), визначеної відповідним спеціалістом-суб'єктом оціночної діяльності. Таким чином орієнтовна вартість частки Квартири (для визначення розміру частки), яка підлягає присудженню позивачу складає 163411,54 грн. (445071,00 - 118247,92), а розмір частки відповідно 37/100 (163411,54 : 445071,00 з урахуванням округлення значення до сотих). Відповідно, вартість частки відповідача в Квартирі складає 63/100. Заперечення третьої особи по суті заявлених вимог, що майно не може бути поділене між подружжям за відсутності згоди іпотекодержателя на відчуження майна судом до уваги не приймається, виходячи з наступного Стаття 23 Закону України Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-IV «передбачає, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, Розділ майна подружжя в судовому порядку не є розпорядженням ним і дозволяє зареєструвати свої права на майно або змінити свідоцтво про право власності без згоди кредитора.\~ При передачі прав власності на об'єкт іпотеки від іпотекодавця іншим особам, іпотека вважається дійсною для придбання відповідного майна, навіть якщо інформація про обтяження майна іпотекою не була доведена.\~ Така особа стає іпотекодавцем і набуває всі права та обов'язки за договором іпотеки. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, щодо обовязкового розподілу між сторонами боргових зобовязань, оскільки, суд не може розділити боргові зобов'язання без згоди кредитора (заміна боржника у зобов'язанні згідно вимог ст.520 ЦК України може бути здійснена лише за згодою кредитора), а лише враховує борг. Крім цього, позивач у відповідності до вимог ст..ст.553-554 ЦК України несе солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання [PERSON] своїх кредитних зобовязань, але цих природа правовідносин інша - до поручителя, який виконав зобов'язання забезпечене порукою переходять усі права кредитора (ч.2 ст.556 ЦК України). Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до приписів ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. За подачу позовної заяви позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 4450,72 грн., тоді як ціна вимоги уточненого позову (зменшено позовні вимоги) становить 222\~535,5 грн. (1/2 від 445071,00 грн.), а тому позивачеві потрібно було сплатити 2225, 35 грн. судового збору; тобто, [PERSON] надмірно сплачено 2225, 36 (4450,72 2223,35) грн.. судового збору, який їй необхідно повернути у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, при подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2225,35 грн., судом задоволено позов частково визнано право власності позивача на 37/100 часток Квартири з 50/100 часток, які були заявлені. З урахуванням викладеного із відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягає стягненню 1646,77 грн. (2225,35 : (50/100) х (37/100)).

Outcome: partial