Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

В лютому 2019 року адвокат [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 22 листопада 2015 року в місті Новоселиця сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Хонда», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Мерседес», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON]. ДТП сталася внаслідок порушення [PERSON] правил дорожнього руху. Постановою Новоселицького районного суду від 28 грудня 2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. 10 вересня 2015 року між власником автомобіля «Хонда», державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] та ПрАТ «УПСК» був укладений договір-поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5225128. За зверненням власника іншого автомобіля [PERSON] ПрАТ «УПСК» виплатила йому страхове відшкодування в розмірі 7136 гривень 81 копійку. 05 лютого 2019 року між ПрАТ «УПСК» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги № 05/02/2019, згідно якого права вимоги щодо [PERSON] перейшло до позивача. Посилаючись на те, що протягом трьох днів з дня настання ДТП [PERSON] в порушення вимог ст.ст. 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомила страховика про страховий випадок, а ПрАТ «УПСК» виплатило страхові кошти, у позивача виникло право вимоги в порядку регресу до [PERSON], а тому просив стягнути в примусовому порядку з неї виплачені страхові кошти та судові витрати. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, в якому позов не визнала та зазначила, що факт настання страхового випадку був зафіксований правоохоронними органами, вона як особа, винна в ДТП, притягнута до адміністративної відповідальності; страховик добровільно сплатив страхове відшкодування, а тому йому було відомо про факт ДТП, який був підданий публічності, а тому неповідомлення страховика про настання страхового випадку не є підставою для пред'явлення регресного позову. Неповідомлення страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов'язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Крім цього, позивачем пропущені строки давності передбачені ст. 261 ЦПК України, оскільки основне зобовязання у виді страхового відшкодування здійснено 10 лютого 2016 року, а позов до суду поданий відповідно до поштової відмітки на листі 11 лютого 2019 року, тобто з пропуском одного дня. Просила відмовити у позові. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому заперечував проти відзиву, посилаючись на імперативність норм ст.ст. 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які не передбачають додаткових підстав для предявлення зворотної вимоги у разі відсутності повідомлення про настання ДТП. Також, заперечувався факт пропуску строку позовної давності, оскільки 11 лютого 2019 року був наступним днем після вихідного дня 10 лютого 2019 року. Просив задовольнити позов. Відповідно до ч. 1\~ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. За змістом ч. 4\~ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін до суду не надійшло. Сторони просили розглянути справу у їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 листопада 2015 року в місті Новоселиця сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Хонда», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Мерседес», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON]. ДТП сталася внаслідок порушення [PERSON] правил дорожнього руху (далі - ПДР). Постановою Новоселицького районного суду від 28 грудня 2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Відповідно до\~статті 979 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України)\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами на момент ДТП була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія», відповідно до договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5225128Є, який був укладений 10 вересня 2015 року між власником автомобіля «Хонда», державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] та ПрАТ «УПСК» На звернення власника автомобіля марки «Мерседес», державний номерний знак [NUMBER] [PERSON], ПрАТ «УПСК» виплатила йому страхове відшкодування в розмірі 7136 гривень 81 копійку по страховому акту № СЦ/173/000/16/0012 від 10 лютого 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 2217 від 10 лютого 2016 року. Відповідно до\~статті 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 05 лютого 2019 року між ПрАТ «УПСК» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги № 05/02/2019, згідно якого права вимоги щодо [PERSON] перейшло до позивача. Відповідно до підпункту 33.1.4\~пункту 33.1\~статті 33\~Закону України № 1961-ІV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з ким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Згідно з частиною першою\~статті 1191 ЦК України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону\~№ 1961-ІV\~встановлено, що\~страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнута до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов'язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Зазначена правова\~позиція викладена у постановах Верховного Суду України\~\~від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та від\~22 березня 2017 року\~у справі № 6-2011цс16. Отже, встановивши, що\~факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнута до адміністративної відповідальності; сама страхова компанія відповідача його визнала, добровільно сплативши страхове відшкодування, суд вважає, що неповідомлення страховика про настання страхового випадку не є підставою для пред'явлення регресного позову, а тому у позові слід відмовити за його безпідставністю. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 752/9895/15-ц, яка згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~є обовязковою для врахування для інших судів. Що стосується посилання\~представника позивача на\~постанови Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-1253цс16, від 31 травня 2017 року у справі № 6-1613цс16, то зроблені у цих справах правові висновки не суперечать вищенаведеним правовим\~\~висновкам Верховного Суду України у постановах Верховного Суду України\~від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, від\~22 березня 2017 року у справі\~№ 6-2011цс16 та постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 752/9895/15-ц. Як зазначалося вище, правові висновки, викладені в останніх постановах, полягають у тому, що в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов'язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Разом з тим, правові висновки у зазначених у відповіді на відзив судових рішеннях ґрунтуються на інших встановлених судами обставинах справи, щодо яких вони сформовані. Крім того, постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 752/9895/15-ц прийнята пізніше, ніж інші вищевказані судові рішення.\~ Посилання відповідача на пропуск позивачем строку давності не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи та є безпідставним виходячи з наступного. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. З наявної у справі копії платіжного доручення № 2217 вбачається, що виплата страхового відшкодування була здійснена 10 лютого 2016 року, тобто строк позовної даності закінчився 10 лютого 2019 року. Частиною 1 статті 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255\~цього Кодексу, за змістом яких перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Зважаючи на те, що останній день строку позовної давності у даній справі 10 лютого 2019 року припадає на вихідний, а позов поданий до суду наступного робочого дня 11 лютого 2019 року, пропуску строку позовної давності не вбачається. В той же час, не дивлячись на дотримання позивачем строку позовної давності, у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю з вищевикладених підстав. На підставі ст.ст.\~253-255, 257, 260, 261, 1077, 1191 ЦК України, ст.ст. 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд

Outcome: dismissed