Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення на його користь суми боргу за договором кредиту, посилаючись на те, що 29 січня 2007 року відповідно до кредитного договору № 36 відповідачу [PERSON] банком був наданий кредит в сумі 9500 гривень терміном до 29 січня 2009 року із сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору. Того ж числа з метою забезпечення повернення кредитних коштів між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до якого останній зобовязався відповідати за виконання позивальником умов щодо сплати суми кредиту. Протягом дії кредитного договору відповідачі систематично не виконували належним чином договірні зобовязання в частині своєчасного погашення заборгованості суми кредиту та відсотків, у звязку з чим, станом на 12 квітня 2016 року допустили прострочену заборгованість по кредиту на загальну суму 46574 гривень 11 копійок. Оскільки, відповідачі у добровільному порядку не повертають кредитні кошти, просив стягнути з них солідарно кредитну заборгованість та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не зявився, однак від нього надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] позов не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку із пропуском строку позовної давності. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився без поважних для суду причин. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до укладеного договору кредиту № 36 від 29 січня 2007 року отримав від акціонерно-комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк, правонаступником якого є позивач, кредит на споживчі цілі в сумі 9500 гривень на строк до 29 січня 2009 року із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23 % річних. 29 січня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до якого останній зобовязався відповідати за виконання позивальником [PERSON] умов щодо сплати суми кредиту. Станом на 12 квітня 2016 року відповідачі допустили прострочену заборгованість по кредиту на загальну суму 46574 гривень 11 копійок, що підтверджується розрахунком банку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернувся до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З розяснень, викладених у п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, відповідно до яких враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк дії кредитного договору № 36 від 29 січня 2007 року закінчився 29 січня 2009 року Будь-яких доказів про переривання перебігу позовної давності позивачем суду не було надано. Позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення кредитної заборгованості з відповідачів 05 липня 2016 року, тим самим позовна давність тривалістю в три роки з часу закінчення дії кредитного договору пропущена, оскільки вона закінчилась 29 січня 2012 року. Враховуючи, що відповідачем [PERSON] заявлено про застосування позовної давності до даних правовідносин, то у задоволенні позову в частині солідарного стягнення з нього кредитної заборгованості слід відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності. У задоволенні позову в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості з поручителя [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті\~252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобовязань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі слід застосувати норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року за № 6-2056цс15. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1\~ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Матеріалами справи встановлено, що строк виконання [PERSON] умов кредитного договору щодо повного повернення отриманих кредитних коштів та виконання інших зобовязань настав 29\~січня 2009 року. Перебіг шестимісячного строку для предявлення позивачем вимог до поручителя [PERSON] розпочався 30 січня 2009 року та закінчився 31 липня 2009 року. У вказаний проміжок часу позивач у будь-якій формі вимог до поручителя не предявив. Позивачем не спростовано, що позов до поручителя подано з пропуском встановленого шестимісячного строку. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі за № 6-2662цс15. Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом до поручителя [PERSON] після спливу строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, поруку слід вважати припиненою, а тому у задоволені позовних вимог щодо нього слід відмовити за безпідставністю. На підставі ст.ст. 251, 252, 257, 259, 261, 264, 267, 526, 530, 536, 543, 553, 559, 651, 611, 1050, 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, суд

Outcome: dismissed