Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Джуринської сільської ради Чортківського району Тернопільської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. В позовній заяві він зазначив, що проживає в [ADDRESS]. По сусідству з ним в будинку [ADDRESS] проживала одинока далека родичка [PERSON], якій вона по змозі надавала посильну допомогу. В 2003 році [PERSON] виїхала в м. Червоноград Львівської області, де померла [INFO]. Позивач фактично з 2003 року почав користуватись вказаним будинком, яким користується дотепер, несе всі витрати, пов'язані з його користуванням. Користування позивачем будинком є добросовісним та очевидним для інших осіб, не порушує нічиїх прав. Просить суд визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], який рахувався за [PERSON], померлою [INFO]. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить задовольнити,посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. У випадку визнання позову відповідачем просить повернути йому 50 відсотків судового збору. Представник відповідача Джуринської сільської ради Чортківського району Тернопільської області в судове засідання не з'явився, в суд поступила заява, в якій позов визнають, не заперечують проти його задоволення. Вислухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивач [PERSON] народився [INFO] в селі Джуринська Слобідка Чортківського району Тернопільської області. [INFO] в м. Червоноград Львівської області померла [PERSON], про що 20 липня 2004 року відділом РАЦС Червоноградського управління юстиції Львівської області зроблено відповідний актовий запис за №405 та видане свідоцтво про смерть. З договору дарування від 08 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Гресько О.Т. за реєстром №3686, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. Чортківським обласним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації виготовлений технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Згідно довідки №175/02-19, виданої 01 березня 2018 року Джуринською сільською радою Чортківського району Тернопільської області, після виїзду [PERSON] в м. Червоноград Львівської області добровільно поселився в будинок [ADDRESS] з 2004 року гр. [PERSON]. На даний час гр. [PERSON] проживає без реєстрації в даному будинку, проводить ремонт будинку, доглядає город та сплачує податки за земельну ділянку. В даному будинку, ніхто, крім [PERSON], не проживає. Спадкоємців на даний будинок не має. Згідно ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 Цивільного кодексу України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. В судовому засіданні найшли підтвердження ті обставини, що позивач [PERSON] з липня 2004 року добросовісно, відкрито та безперервно користується та володіє житловим будинком та господарськими будівлями по [ADDRESS], і відповідно, в розумінні ст. 344 ЦК України набув право власності на це майно в порядку набувальної давності. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання позивача і повернення йому з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно доданої квитанції про сплату, що становить 352 гривні 40 копійок. Судом встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені ним письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 11, 15, 16, 344 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved