Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

В квітня 2020 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна, про переведення прав покупця, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що він є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , а також, набув право на спадкове майно у вигляді 1/3 частини даної квартири. Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 липня 1998 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, квартира [ADDRESS] належала на праві приватної спільної часткової власності його батькам [PERSON] , [PERSON] та позивачу [PERSON] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частку спірної квартири, від отримання якої позивач відмовився на користь матері [PERSON] , яка прийняла її відповідно до вимог ст.1268 ЦК України. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина, до якої зокрема увійшло і 2/3 частини квартири [ADDRESS] . У встановлений законом строк, а саме, 22 червня 2011 року позивач звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Крім того, 28 лютого 2012 року позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням на вклад та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти. Крім позивача спадкоємцем, який прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , є його зведений брат [PERSON] , який на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спірної квартири на той час позивачем отримано не було, оскільки нотаріусом було роз`яснено, що для його отримання необхідна присутність іншого спадкоємця. Проте з`явитись до нотаріальної контори разом з відповідачем позивач не мав можливості, через постійне знаходження [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння. Отже, позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] та набув право на спадкове майно у вигляді 1/3 частини спірної квартири. В спірній квартирі залишався проживати відповідач - [PERSON] . Позивач з вересня 2008 року по серпень 2012 року перебував на тимчасовому консульському обліку у посольстві України в Бельгії, оскільки там працював, а з 2014 року проживає у ВГ Люксембург. У січні 2020 року позивачу стало відомо, що в квартирі проживають нові власники та в подальшому було з`ясовано, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2013 року право власності на спірну квартиру було визнано за відповідачем [PERSON] . Зазначене рішення оскаржено позивачем в апеляційному порядку. З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що спірну квартиру було відчужено за договором купівлі-продажу від 30.05.2016 року на користь відповідача [PERSON] . Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 30.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] позивач був власником 1/3 частини спірної квартири на підставі дійсного свідоцтва про право власності, а також, у встановленому законом порядку прийняв спадщину та набув право на спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири, вважає що укладенням зазначеного правочину було порушено його переважне право, як співвласника, на купівлю 1/3 частини квартири, що належала [PERSON] . В установленому законом порядку позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] та набув право на спадкове майно на 1/3 частку спірної квартири, але у зв`язку з незаконним відчуженням квартири на даний час не має можливості оформити в установленому законом порядку право на спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину, що і зумовило його звернутися до суду з метою захисту порушених прав та інтересів. Просив суд: перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладеного 30 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В.; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , право власності на спадкове майно на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; витребувати у [PERSON] ( [ADDRESS] РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] та покласти судовий збір на відповідачів. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2020 року, цивільну справу розподілено судді Слюсар Л.П. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. 29.12.2020 року адвокатом Ричка Тетяною Сергіївною в інтересах [PERSON] було подано заяву про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року скасовано і справу призначено до розгляду в за правилами загального позовного провадження. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду справа передана судді Слюсар Л.П. 08.02.2021 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] по відшкодування здійснених витрат на поліпшення спірного майна. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2021 року зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування здійснених витрат на поліпшення спірного житла - повернена заявнику. 08.02.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вказав, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Так, позивач звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом про витребування майна посилається на те, що він фактично є власником 2/3 частин спірної квартири, оскільки у встановлений законом строк, а саме 22.06.2011 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте у повному обсязі її не прийняв, оскільки начебто для прийняття спадщини потрібна явка всіх спадкоємців до нотаріуса. Однак відповідно до п.206 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка була чинна на момент прийняття позивачем спадщини)якщо свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом не всім спадкоємцям і не на все спадкове майно, у тексті його зазначається, яка частка спадщини залишається відкритою. Таким чином посилання позивача на неможливість оформлення спадкових прав у зв`язку з тим, що його брат не приходив до нотаріуса - безпідставні. Право власності нам нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації майна. Таким чином, на момент прийняття позивачем спадщини законодавцем був встановлений обов`язок спадкоємця зареєструвати свої спадкові права в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, чого позивачем зроблено не було. Вважає, що позивач не був власником спадкового майна, оскільки у встановленим законом порядку не зареєстрував свої права, тоді як [PERSON] 30.05.2016 року придбала спірне нерухоме майно у [PERSON] , який став його власником на підставі рішення суду від 27 червня 2013 року, яке на момент укладання правочину було чинне, вважає, що він не мав права на таке майно в порядку спадкування, а відтак і права на його витребування у [PERSON] , як у добросовісного набувача. Окрім того, позивач пропустив встановлений ст.257 ЦК України строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Будучи спадкоємцем нерухомого майна позивач зобов`язаний знати про стан своїх майнових прав стосовно нього. Вважає, що позивач знав, та навіть якщо уявити, що не знав то мав можливість довідатися про існування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року та про укладений [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 30 травня 2016 року, розташованої в [ADDRESS] . Підтвердженням того факту, що [PERSON] вводить суд в оману стосовно обставин справи, а саме його необізнаності щодо існування вказаного договору купівлі-продажу слідують його посилання в позовній заяві на те, що він тривалий час здавав спірну квартиру в оренду. Зазначив, що спірну квартиру, неможливо було здавати в оренду та отримувати з цього прибуток, оскільки до неї неможливо було зайти та знаходитись в ній, квартира була вкрай занедбаному стані, були відключені всі можливі комунальні послуги, обрізані батареї, відсутня ванна та розламаний санвузол. Вказав, що самі по собі посилання [PERSON] на те, то він не був обізнаний про стан його спадкового майна у зв`язку з тим, що він начебто постійно знаходився за кордоном, не можуть бути достатніми правовими підставами для висновку про те, що він дізнався про продаж спірного майна лише в січні 2020 року. Просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. 26.04.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказала про те, що [PERSON] є власником 1/3 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності, а також після прийняття спадщини набув право власності на спадкове майно у вигляді іншої 1/3 частини квартири. Звернула увагу на те, що оскільки відчуження спірної квартири відбулося в результаті недобросовісних дій [PERSON] , право власності на яку було визнано за ним на підставі незаконного рішення суду, про існування якого йому не було відомо, у нього не було можливості дізнатися про порушення його прав та продаж спірної квартири. Дізнавшись про порушення прав, [PERSON] спочатку було подано апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. дніпропетровська від 27 червня 2013 року, у якій були викладені обставини його необізнаності про існування даного рішення суду та відчуження квартири за договором купівлі-продажу. Оскільки [PERSON] є позивачем у зазначеній справі, в апеляції було зазначено: «…що після переїзду до ВГ Люксембург позивач здавав квартиру в оренду….». Вважає, що посилання [PERSON] на пропуск строку позовної давності є безпідставними та недоведеними та підстав для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні, проте у зв`язку з клопотанням [PERSON] та у разі необхідності, просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та захистити порушене право позивача. 24 травня 2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано клопотання про об`єднання цивільних справ, а саме справи №202/2074/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна, про переведення прав покупця, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та справи №202/1384/21 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відшкодування здійснених витрат на поліпшення спірного майна. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про об`єднання цивільних справ відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити. Вказала, що Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] , визнання права власності на спадкове майно та визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири [ADDRESS] та відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Позивачем внесено на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі вартості 1/3 частини спірної квартири згідно з договором купівлі-продажу. Вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав наведених в відзиві на позовну заяву. Також просив суд застосувати строк позовної давності до заявлених вимог позивача та відмовити в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Н.В. у судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином. Про причину неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 липня 1998 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 07 липня 1998 року за №3/1851-98, квартира [ADDRESS] (згідно Постанови Верховної Ради України від 19.05.2016 року №1375-VII місто Дніпропетровськ перейменовано на місто Дніпро) належала на праві приватної спільної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого 19 червня 2010 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №4302 від 19 червня 2010 року. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були дружина [PERSON] та син [PERSON] . Відповідно до листа Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори від 02.10.2020 року за №2358/02-14 спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого 15 квітня 2011 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №476 від 15 квітня 2011 року. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є сини: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до спадкової справи №563/2011, заведеної 22 червня 2011 року до майна померлої [INFO] [PERSON] подано заяву про прийняття спадщини після її смерті [PERSON] , а [PERSON] був зареєстрований на день смерті матері за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28 лютого 2012 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О., зареєстровано в реєстрі за №5-216, спадкоємцями зазначеному в свідоцтві майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її сини: [PERSON] , в Ѕ частці; [PERSON] , в Ѕ частці. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з права на грошові кошти з відсотками, компенсаціями та індексація, відділення №84 Дніпровського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на пенсійному картковому рахунку [NUMBER] від 15.04.2008 року та на пенсійному картковому рахунку [NUMBER] від 24.07.2009 року, що належали померлій, на підставі довідки, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.02.2012 року за №30.1.0.0.20111223/1100. Свідоцтво про право на спадщину видане на Ѕ частку вказаного вище спадкового майна видано [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карловою Т.Г. від 20 листопада 2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , що залишилася після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку із відсутністю цього майна у складі спадщини, яка залишилася після [PERSON] , померлої [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року справа №201/6164/13-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву [PERSON] задоволено: встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON] на його 1/3 частку нерухомого майна квартири [ADDRESS] ; встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті його матері [PERSON] її 2/3 часток нерухомого майна квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно - 2/3 частини квартири [ADDRESS] , яка розташована на 3 поверху п`ятиповерхового будинку літ.А-5, та складається з: 1- коридор площею 6,1 кв. м., 2 - кладова площею1,2 кв.м., 3- туалет площею 1,1 кв.м., 4 - ванна площею 2,1 кв.м., 5- кухня площею 6,0 кв.м., 6 - житлова площею 10,7 кв.м., 7 - житлова площею 17,5 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м., загальною площею 45,5 кв.м., житловою 28,2 кв.м., допоміжна 16,5 кв.м., площа літніх приміщень 0,8 кв.м.; визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] в порядку набувальної давності. Договором купівлі продажу квартири від 30 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №850, [PERSON] (Продавець) передав у власність [PERSON] (Покупець) квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.1 Договору, ця квартира належить Продавцю, [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м Дніпропетровська від 27.06.2013 року, справа №201/6164/13-ц. Право власності на нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.05.2016 року за №14694733, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 932476512101, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №60058120 від 27.05.2016 року. Продаж за домовленістю сторін вчинено за 147830,00 грн. ( п.2 Договору). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] , визнання права власності на спадкове майно та визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири [ADDRESS] . В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини після його матері [PERSON] , визнання права власності на спадкове майно та визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири відмовлено. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року залишено без змін. Зазначено, що стосується позовних вимог в частині встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON] його 1/3 частку нерухомого майна квартири [ADDRESS] , колегія вважає, що в цій частині рішення підлягає залишенню без змін, оскільки відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку , встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Такими способами захисту можуть бути застосування наслідків нікчемності правочину (ст. 216 ЦК), переведення прав та обов`язків покупця (ст. 362 ЦК), спростування недостовірної інформації (ст. 277 ЦК) тощо. Відповідно до ст. 275 ЦК захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом (крім тих, які передбачені у ст. 16 ЦК) відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Таким чином, суд не може захищати порушені права та інтереси у спосіб, якій не передбачений ні законом, ні договором. Це важливо, насамперед, для позивача, який повинен подбати про обрання саме такого способу захисту своїх прав, який ґрунтується на законі або договорі. Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині визнання за ним права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 липня 1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів квартира [ADDRESS] належала на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається із вищевказаного Свідоцтва частки співвласників не визначені. Згідно зі ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За таких обставин суд вважає, що частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] є рівними, та [PERSON] на праві спільної часткової власності належала 1/3 частини квартири [ADDRESS] , його батьку [PERSON] належала 1/3 частини квартири та його матері - [PERSON] належала та 1/3 частка квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 року 2013 року справа №201/6164/13-ц визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] в порядку набувальної давності, в цій частині рішення суду скасовано Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , право власності на спадкове майно на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Як вбачається із спадкової справи №563/2011, заведеної 22 червня 2011 року до майна померлої [INFO] [PERSON] , подано заяву про прийняття спадщини після її смерті сином [PERSON] , а син [PERSON] був зареєстрований на день смерті матері за адресою: [ADDRESS] . Тобто вони є двома спадкоємцями першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , інших спадкоємців першої черги немає. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року справа №201/6164/13-ц встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON] на його 1/3 частку нерухомого майна квартири [ADDRESS] , в цій частині рішення суду залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року та рішення набрало чинності. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами першою та другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (статті 1261 ЦК України). Частинами першою та третьою статті 1268 ЦК України визначено, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Отже відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] та набув право на спадкове майно у вигляді 1/3 частини спірної квартири, але у зв`язку з незаконним відчуженням квартири на даний час не має можливості оформити у встановленому законом порядку право на спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину, тому суд доходить висновку про визнання за ним в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] . Спадкоємцем іншої 1/3 частки спірної квартири є син померлої [PERSON] . Позивачем заявлені вимоги про переведення на [PERSON] прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладеного 30 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. Пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до вимог ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається. 21.09.2020 року позивачем внесено на депозитний рахунок суду суму в розмірі вартості 1/3 частки квартири відповідно до договору купівлі - продажу від 30.05.2016 року, в розмірі 49276,00 грн. Оскільки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року, яким визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину спірної квартири після смерті матері [PERSON] , яке в подальшому 28 липня 2020 року було скасовано, та за [PERSON] право власності не зареєстровано, а тому виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині переводу на позивача прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині витребування від відповідача [PERSON] на його користь квартири [ADDRESS] , то суд виходить з наступного. У відповідності до змісту ст.ст. 316, 317, 319,321 ЦК Українивстановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже статтею 388 ЦПК України встановлено порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями цієї статті власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором. У постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями статті 388 ЦК України, висловив такий правовий висновок. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Зазначений правовий висновок підтримав у своїй постанові від 05 грудня 2018 року й Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 752/2124/16-ц (провадження № 61-20676св18). Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна. За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Оскільки рішення суду про визнання права власності, на підставі якого спірне майно було вилучено з володіння позивача, у подальшому було судом скасовано, то слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребовувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із вищевикладеного, приймаючи до уваги, що викладені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності, допустимості, об`єктивності та достатності для вирішення справи по суті, враховуючи, що [PERSON] , який є відповідачем по даній справі, заволодів спірною квартирою незаконно та без відповідної правової підстави та в подальшому її продав, окрім цього, суд також враховує, прийняття ним спадщини, а саме 1/3 частки спірної квартири після смерті матері [PERSON] , та те, що [PERSON] є власником 2/3 частки спірної квартири, які вибули з володіння позивача на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, тобто вибуло поза його волею, тому суд відповідно до вимог закріплених в ст.ст. 387, 388 ЦК України вважає за необхідне позовні вимоги позивача в цій частині задовольнити частково шляхом витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Щодо заяви відповідача та представника відповідача про застосування до позовних вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 р. у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 р. у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 р. у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 р. у справі № 504/2864/13-ц, від 05.12.2018 р. у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07.08.2019 р. у справі № 2004/1979/12, від 18.12.2019 р. у справі № 522/1029/18, від 16.06.2020 р. у справі № 372/266/15-ц. З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при ухваленні рішення суду Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільних справах» дав такі роз`яснення: установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих під став, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. В судовому засіданні встановлено та вбачається із долучених документів, на під ухвалення 26 липня 2013 року рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі №201/6164/13-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності [PERSON] знаходився за межами України, так як з вересня 2008 року по серпень 2012 року перебував на тимчасовому обліку у посольстві України в Бельгії, а з 2014 року постійно проживає в ВГ Люксембург. Копію Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2013 року по справі №201/6164/13-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності представник [PERSON] - [PERSON] отримала в січні 2020 року, після чого було подано апеляційну скаргу на вищевказане рішення, з клопотанням про поновлення строку на його оскарження. Дніпровським апеляційним судом причини пропуску строку були визнані поважними та поновлено строк на його оскарження. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] , визнання права власності на спадкове майно та визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири [ADDRESS] . Виходячи із вищевикладеного та беручи до уваги що доводи позивача по необізнаність щодо рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року по справі №201/6164/13-ц, а саме те, що він не міг знати та не знав про його порушене право до січня 2020 року знайшли своє підтвердження при розгляді в апеляційній інстанції справи №201/6164/13-ц, та не спростовані наведеними відповідачем обставинами про обізнаність позивача, тому суд не вбачає законних підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до обґрунтованого позову. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог . Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідачів, тому з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 1269,90 грн., а саме по 634 грн. 95 коп. з кожного.

Outcome: partial