Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 08.07.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 13.07.2020 року. До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Конч Павло Іванович, до [PERSON] про розірвання шлюбу, відповідно якої представник позивача просить суд шлюб між позивачем та відповідачем розірвати, дітей залишити при матері, із забезпеченням позивачеві вільного доступу до них для виховання, відпочинку та надання необхідної та посильної допомоги. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 серпня 2000 у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородської міської ради було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що сторони проживали однією сім`єю до 2017 року. Під час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей, які на даний час є неповнолітніми. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через несхожість характерів, у зв`язку із чим між ними виникали постійні суперечки. Вважає примирення неможливим, оскільки між сторонами втрачено почуття поваги, кохання й взаєморозуміння, спільне господарство не ведуть, спору про поділ майна немає, діти залишаються проживати з позивачем. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить розглянути справу за відсутності позивача та його представника, позовну заяву підтримує повністю, просить задовольнити. Окрім того, в поданій письмовій заяві представник зазначив, що відповідач погоджується з поданим позовом та умовами наведеними в позовній заяві, в підтвердження чого представником позивача долучено відповідну письмову заяву [PERSON] датовану 10.01.2020. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. На адресу надійшла заява в якій просила розглянути справу без її присутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує, та просить шлюб розірвати. За викладених обставин, суд провів розгляд справи на підставі наявних в ній доказів, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, зважаючи на заяви сторін, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, причини позову про розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено судом згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 12 серпня 2000 відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12.08.2000, про що 12.08.2000 в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №383. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14 березня 2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, встановлено, що у сторін під час шлюбу народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , про що 14.03.2014 складено відповідний актовий запис за №280. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06.02.2004 року, встановлено, що у сторін під час шлюбу народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] , про що 06.02.2004 р. складено відповідний актовий запис за №152. Судом встановлено, що сторони сімейних стосунків не підтримують, а фактично шлюбні відносини припинено, сім`я існує формально. Відповідач у письмовій заяві від 10.01.2020 надала згоду на розірвання шлюбу, визнала позовні вимоги. Відповідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Загальна декларація прав людини у частині 2 статті 16 та стаття 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права містять положення, за яким шлюб не може укладатися без вільної і повної згоди сторін, що одружуються. З вказаних положень закону вбачається, що однією із засад шлюбу є його добровільність. При чому, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу (наявність вільної згоди) - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що між сторонами, як подружжям, втрачено взаєморозуміння, у них відсутні спільні інтереси та немає бажання на подальше спільне життя. Сторони втратили взаємні почуття любові та поваги, між ними відсутні взаємодопомога та підтримка, тобто те, що є правовою основою шлюбу. Оскільки сторони не змогли зберегти сім`ю та не бажають цього робити, суд вважає, що подальше їх спільне життя, як подружжя, і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам, як позивача, так і відповідача, тому постановляє рішення про задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу. Таким чином, з`ясовані у справі обставини свідчать, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, з врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що мають істотне значення, даний шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. Враховуючи, що неповнолітні діти сторін проживають з відповідачем, яка визнала позовні вимоги, у тому числі вимогу щодо визначення місця проживання дітей, місце проживання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , слід визначити з матір`ю з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно положень ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Враховуючи ту обставину, що батьками добровільно визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , про що свідчать письмові заяви як позивача, який наполягав на задоволенні позовних вимог, так і відповідача, яка позовні вимоги визнала повністю, слід визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. В той же час, суд відмовляє у задоволенні позивних вимог в частині визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки, як зазначив позивач та не заперечувала відповідач, сторони проживають окремо, а відповідно положень ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач понесла документально підтверджені судові витрати у виді судового збору, які з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: partial