Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

В липні 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Авто Просто», в якому просила суд: - визнати недійсним з моменту укладення договір № 724101 від 06 червня 2017р. (далі по тексту - договір) з Додатком № 1, укладений між сторонами; - стягнути з відповідача на користь позивачки сплачену грошову винагороду в розмірі 12499,2 грн.; сплачений періодичний платіж в розмірі 4622,39 грн.; та 5000,0 грн. моральної шкоди; - стягнути з відповідача на користь позивачки 5000,0 грн., як вартість моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 06 червня 2017р. між нею та відповідачем було укладено договір, відповідно до якого відповідач зобов'язувався надати фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля «Chery Tiggo», і позивачка вважає, що укладений між сторонами договір з відповідними Додатками до нього повинен бути визнаний судом недійсним, на підставі положень ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, умови оспорюваного договору на думку позивачки порушують її права, як споживача та спричиняють їй моральні страждання. Враховуючи те, що в досудовому порядку відповідач відмовляється визнавати недійсність договору та повернути позивачці сплачені нею кошти та відшкодувати спричинену моральну шкоду вона вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 20 серпня 2018р. відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 27 листопада 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач категорично заперечував проти позову, зазначивши, що посилання сторони позивача на правові позиції Верховного Суду України є помилковими, оскільки Верховний Суд відступив від висновків Верховного Суду України, і не вбачав правових підстав для визнання недійсним аналогічних правочинів, з підстав визначених ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також сторона відповідача звертала увагу суду, що діяльність відповідача є ліцензованою, і не встановлено недотримання нормативно - правових актів, які регулюють діяльність відповідача. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві на позов, просив суд позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 06 червня 2017р. між сторонами було укладено договір, з Додатками № 1, № 2, які є невід'ємною частиною договору, предметом якої є надання відповідачем позивачці послуг, спрямованих на придбання автомобіля «Chery Tiggo» вартістю 347200,0 грн., в рамках створеної відповідачем в Україні системи продажу автомобілів «АвтоПросто». Додатком № 1 до вищевказаного договору передбачено, що позивачка сплачує винагороду за послуги, пов'язані із вступом до системи в сумі 12499,20 грн., а транспортний засіб, який має бути поставлений через систему «АвтоПросто» «Chery Tiggo». Додатком № 2 до договору сторонами погоджено правила функціонування системи придбання автомобіля в групах «АвтоПросто». На виконання умов договору позивачка 06 червня 2017р. сплатила 12499,20 грн. винагороди за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи, що підтверджується копією квитанцією № ПН 2081206. 14 червня 2017р. позивачка сплатила періодичний платіж (щомісячний платіж) в сумі 4622,39 грн., що підтверджується копією квитанцією № 0.0.784700764.1. Судом встановлено, що укладений між сторонами договір достроково розірвано на підставі ст. 3, п. 12.1 ст. 12 вказаного договору. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача просила суд визнати укладений між сторонами договір недійсним на підставі положень ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом ч. 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6) ч 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За приписами ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Законом закріплено можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. У Законі України «Про захист прав споживачів» нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Результат аналізу пункту 7 ч. 3 ст. 19 Закону дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Аналогічний правовий висновок щодо застосування ст. 19 Закону висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013р. у справі № 6-40цс13 та від 25 червня 2014р. у справі № 6-74цс14. Твердження сторони позивача, що оспорюваний договір не містить строку його дії, судом оцінюється критично, оскільки згідно ст. 5 Розділу І «Строк дії договору» договору, він набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами й діє протягом десяти років, але в будь-якому разі до моменту виконання обома сторонами всіх зобов'язань, передбачених договором. Також суд не погоджується з доводами сторони позивача щодо того, що відповідачу надано право змінювати розмір внесків на власний розсуд, при чому при розірванні договору учаснику не повертаються сплачені кошти, оскільки предметом договору є надання послуг, а не продаж автомобіля. За договором, послуги починають надаватися з моменту підписання договору за визначеними в Додатку № 1 до договору цінами у відсотках від взаємно обраного критерію - ціни автомобіля, що діє в місяці сплати. Такий спосіб визначення ціни погоджений між учасником та відповідачем, шляхом підписання договору. Механізм визначення ціни автомобіля детально викладений в ст. 2 Розділу II «Поточна ціна автомобіля» договору. Розрахунок періодичних платежів, щомісячної винагороди за послуги з адміністрування і строк їх сплати, призначення внесків. З огляду на те, що відповідач не є постачальником, виробником та/або дистриб'ютором автомобілів, а лише надає послуги, посилання позивачки на те, що відповідач має право в односторонньому порядку змінювати розмір внесків є помилковим. Договором взагалі не передбачено можливості зміни розміру внесків та їх складових ані шляхом погодження, ані тим більше в односторонньому порядку, оскільки ціна послуг погоджена між учасниками у відсотках від взаємно обраного критерію і складає узгоджений відсоток від поточної ціни автомобіля на весь період дії договору між сторонами: Періодичний платіж - 0,8333 % від Поточної ціни автомобіля, Щомісячна винагорода - 0,415 % від Поточної ціни автомобіля. Отже, твердження позивачки про те, що нібито за час дії договору може змінюватись розмір внесків, що на думку сторони є несправедливим умовами договору, суперечить дійсності та фактичним обставинам справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові висновки, висловлені Верховним Судом в постановах по справам № 126/1105/16-ц від 13 березня 2019р.; № 607/13825/16-ц від 13 березня 2019р.; № 357/13841/16-ц від 17 квітня 2019р., суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог про визнання недійсним з моменту укладення договору № 724101 від 06 червня 2017р. з Додатком № 1; стягнення з відповідача на користь позивачки сплачену грошову винагороду в розмірі 12499,2 грн.; сплачений періодичний платіж в розмірі 4622,39 грн. Як і відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні не встановлено порушень прав позивачки з боку відповідача, при цьому судом враховано положення ст. 23 ЦК України; ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а також те, що протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не було надано жодного належного і допустимого доказу.

Outcome: dismissed