Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 30.12.2015 року померла її двоюрідна сестра [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина. Оскільки спадкоємці 1-4 черги після смерті [PERSON] відсутні, позивач як спадкоємець 5 черги за законом звернулася до приватного нотаріуса Бобринецького районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті двоюрідної сестри. 01.03.2016 року за заявою позивача приватним нотаріусом заведено спадкову справу №23/2016. Також позивачем встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 26.06.2015 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] у присутності двох свідків позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 55300 грн., які зобовязується повернути у строк - 01.10.2015 року, однак отримані грошові кошти відповідач у вказаний в договорі термін не повернула. Частину грошових коштів в сумі 5000 грн. [PERSON] повернула, однак вже після строку, встановленого договором. Отже, [PERSON] зобовязана повернути позивачу, як спадкоємцю кредитора заборгованість за договором позики в сумі 159241 грн., яка складається з основної суми боргу в сумі 50300 грн. та пені в сумі 108941 грн. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що відповідач отримала в борг кошти в сумі 5000 грн., інших коштів не отримувала, договір позики не підписувала та не виконувала рукописний текст, жодної вимоги до відповідача про повернення коштів не надходило, лише в 2016 році вона отримала позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За приписами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 26 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала в борг грошові кошти в розмірі 55300 грн., та згідно умов якого в разі прострочення повернення позики позичальник виплачує позикодавцю пеню у розмірі 1% від суми за кожен день прострочення, що підтверджується договором від 26 червня 2015 року (а.с.9,110). Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Укладання вищезазначеного договору позики між сторонами підтверджується договором від 26 червня 2015 року, згідно якого [PERSON] позичила у [PERSON] 55300 грн. із строком виплати боргу 1 жовтня 2015 року (а.с.9, 110). 30 грудня 2015 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОЛ №217468, виданим 30 грудня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бобринецького районного управління юстиції у Кіровоградській області (а.с.6). Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 березня 2017 року, яке набрало законної сили 28 березня 2017 року встановлено факт, що [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON], померлої 30 грудня 2015 року (а.с.94-97). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] заведено спадкову справу №23/2016 до майна померлої 30 грудня 2015 року [PERSON] (а.с.67-72). Із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася спадкоємець пятої черги [PERSON] (позивач у справі), яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 травня 2017 року (а.с.99). Таким чином, судом встановлено факт отримання від позикодавця [PERSON] грошових коштів в сумі 55300 грн. в позику [PERSON], що підтверджується договором, який знаходиться у позивачки як спадкоємця позикодавця, що підтверджує факт невиконання відповідачем свого обовязку щодо повернення суми позики в строк до 1 жовтня 2015 року, як на день настання строку виконання зобовязання відповідачем, так і на день смерті позикодавця [PERSON] - 30 грудня 2015 року (а.с.9, 110). Відповідно до ч.1 ст.608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Судом встановлено, що право на отримання позики за укладеним з відповідачкою договором не є таким, що нерозривно повязано з особою [PERSON], яка померла, а тому таке право входить до складу спадщини після її смерті. Таким чином, суд визнає, що у зв'язку зі смертю [PERSON] до її спадкоємця за законом - позивача по справі перейшли всі права та обов'язки, як кредитора за вищевказаним договором позики. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд приходить до висновку, що в судовому засіданні було належними та допустимими доказами безспірно встановлено, що відповідач отримала грошові кошти в сумі 55300 грн., зобовязавшись в обумовлений в договорі строк до 1 жовтня 2015 року повернути борг, що свідчить про наявність між сторонами договірного зобовязання, яке за формою та змістом відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та за яким сторони досягли домовленості за усіма суттєвими умовами договору, але свого зобовязання по сплаті коштів в установлений письмовим договором строк відповідач не виконала, повернувши після строку встановленого договором лише частину грошових коштів в сумі 5000 грн., а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики у розмірі 50300 грн. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 ЦК України). Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст. 546 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Згідно розрахунку позивача розмір пені складає 108941 грн. за період з 02.10.2015 року по 15.04.2016 року. Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, оскільки розмір неустойки (пені) є неспівмірним із розміром основного боргу (збитку) адже значно його перевищує, враховуючи вимоги розумності та справедливості суд вважає за необхідне задовольнити частково вимогу позивача щодо стягнення із відповідача на користь позивача пені на суму 50300 грн. Оскільки в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини щодо порушення відповідачем зобовязання за договором позики перед позивачем та порушення ним вказаних вище норм законодавства, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог щодо стягнення суми позики за договором позики від 26 червня 2015 року в сумі 50300 грн. та частково щодо стягнення пені на суму 50300 грн. Також представник відповідача посилається на безгрошовість договору, однак жодних доказів на підтвердження безгрошовості договору відповідачем та її представником не надано. Статтею 1051 ЦК України передбачає можливість оспорювання договору позики за безгрошовістю. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ст.ст.58, 59 ЦПК України). Отже, доводи представника відповідача про те, що відповідач отримала в борг кошти лише в сумі 5000 грн., інших коштів не отримувала та договір позики не підписувала, судом до уваги не приймаються, оскільки з вказаних підстав договір позики зокрема в порядку, передбаченому ч.1 ст.1051 ЦК України, відповідач не оспорював, тобто на час ухвалення даного рішення сторона відповідача не надала суду доказу відкриття провадження за позовом про визнання договору позики від 26 червня 2015 року недійсним з відповідних підстав, адже з таким позовом до суду відповідач не звертався. Відповідно клопотання представника відповідача про оголошення перерву в судовому засіданні для вирішення питання про проведення по справі судово-почеркознавчої експертизи, суд відхиляє, оскільки зясування вказаного питання виходить за межі предмета розгляду та доказування по даній справі, адже на розгляді у суду перебуває спір про стягнення заборгованості за договором позики, а не про визнання такого договору недійсним через безгрошовість чи відсутності волевиявлення на його укладення. Крім того, за вказаних обставин, суд приходить до висновку, що встановлення недійсності договору позики не перешкоджає розгляду даної справи, оскільки у визначених законом випадках може бути підставою для перегляду даного рішення у звязку з нововиявленими обставинами. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, у відповідності до вимог ст.1047 ЦК України суд визнає договір від 26 червня 2015 року належним та допустимим доказом його укладення. У звязку з чим вказаний договір є дійсним й зобовязання за ним підлягають виконанню позичальниками у відповідності до його умов. Відповідно до ст.ст.79, ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог понесені ним судові витрати у виді судового збору. А саме з матеріалів справи вбачається, що позов заявлено на загальну суму 159241 грн., з якої один відсоток судового збору складає 1592,41 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 100600 грн., тобто позовні вимоги задоволено на 63% (100600:1592,41=63), з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесена останнім та документально підтверджена квитанцією №0.0.537609368.1 від 16.04.2016 року сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 1003,22 грн., як 63% від 1592,41 грн. (1592,41:100=15,9241*63=1003,22 грн.).

Outcome: partial