Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

В листопаді 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: - стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 10000,0 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття починаючи з дати подання позовної заяви , які перераховувати на рахунок [NUMBER] у АТ КБ «ПриватБанк»; - допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів в межах платежу за один місяць; - визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю (позивачкою) в квартирі [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти за минулий час з вересня 2013р. по листопад 2019р. у розмірі 60244,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2003р., який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виховання та утримання спільного сина, який проживає разом з позивачкою і повністю перебуває на її утриманні. Також на думку позивачки між сторонами існує спір щодо місця проживання спільного сина сторін, який в досудовому порядку вирішити не можливо. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2020р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі, в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. 11 березня 2020р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначив, що він спроможний сплачувати аліменти на утримання спільного сина сторін у розмірі 2000,0 грн. щомісячно, при цьому відповідач вважає, що слід відмовити в задоволенні вимог позивачки про стягнення аліментів за минулий період часу (до подання позову), оскільки позивачкою не доведено належними доказами того, що вона вживала заходи щодо отримання від відповідача аліментів за минулий час. Також на думку сторони відповідача є безпідставними вимоги позивачки про визначення проживання їх спільного сина разом з нею. 19 березня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд не брати до уваги відзив на позов, в якому відповідач фактично визнав факт того, що після розірвання шлюбу ним не здійснюються будь-які витрати на утримання та виховання сина. Крім того, на думку сторони позивача, стороною відповідача взагалі не мотивовані доводи щодо відмови в задоволенні вимог про місце проживання спільної дитини сторін. 12 лютого 2021р. на адресу суду надійшов Висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання сина сторін від 09 лютого 2021р. за № 109/04/40-808. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві на позов, зазначивши, що відповідач взагалі не повинен сплачувати аліменти на утримання сина, оскільки під час розірвання шлюбу, він домовився з позивачкою, що не буде заперечувати проти розірвання шлюбу, а остання в майбутньому не буде вимагати від нього сплати аліментів на утримання сина. Також на думку представника відповідача спір між сторонами в частині вимог про визначення місця проживання дитини сторін вже вирішений, оскільки Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у відповідному висновку зазначив про доцільність проживати сину сторін саме з позивачкою. Представник третьої особи, в судовому засіданні підтримала позов в частині вимог про визначення місця проживання дитини сторін разом з позивачкою. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2003р., який було розірвано за рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 23 липня 2013р. по цивільній справі № 706/756/13-ц. В шлюбі у сторін, [INFO] народився син [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що спільна дитина сторін знаходиться на її утриманні, а батько дитини - відповідач по справі ухиляється від покладених на нього обов`язків щодо утримання дитини починаючи з часу розірвання шлюбу між сторонами. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував вказані обставини, зазначивши, що між сторонами існувала усна домовленість, що позивачка не буде в майбутньому пред`являти вимоги до відповідача про стягнення аліментів на утримання їх спільного сина. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України). Судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні, при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було подано до суду належних і допустимих доказів виконання відповідачем аліментних зобов`язань відносно сина. Відповідно до положень ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги матеріальний стан сторін, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині вимог про стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання їх сина за період часу з вересня 2013р. по листопад 2019р. у розмірі 60244,0 грн. не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не надано доказів того, що в позасудовому порядку стороною вживались заходи щодо отримання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Разом з тим, слід стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина: [PERSON] , [INFO] у розмірі 4236,0 грн. (виходячи з подвійного розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який діяв на час звернення до суду з вказаним позовом) щомісячно, з індексацією стягуваних сум відповідно до Закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 21 листопада 2019р. (часу подання позову до суду) та до досягнення дитиною повноліття ( [INFO] ). Доводи сторони відповідача, щодо домовленості між сторонами, як батьками дитини, що відповідач після розірвання шлюбу не повинен сплачувати аліменти на утримання сина не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. За змістом ч. 1-3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Враховуючи положення ч. 3 ст. 29 ЦК України, а також те, що дитина сторін досягла вже чотирнадцяти років, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивачки про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з нею в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,4 грн., а також на користь позивачки пропорційно до частини задоволених вимог витрати а професійну правничу допомогу у розмірі 5000,0 грн. Вимоги сторони відповідача про стягнення з позивачки на його користь витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно до частини задоволених вимог, судом оцінюються критично, оскільки стороною відповідача не було надано суду належного допустимого доказу понесення цих витрат, при цьому судом враховано позицію, сформульовану Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018р. у справі № 821/1594/17, з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017р. договорів у відповідність до вимог діючого ЦПК України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013р. № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013р. за № 1686/24218. Згідно із п. 1) ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині вимог про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial