Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що в травні 2016 року між ним та відповідачем було досягнуто згоди, щодо укладення договору купівлі-продажу 176/1000 частини квартири [ADDRESS]. Позивач зазначав, що на виконання вказаного правочину, в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу зазначеної вище частини, він частками передав відповідачу в якості задатку 5000,00 доларів США, а останній надав йому три розписки про отримання грошових коштів від 04 травня 2016 року на суму 25000,00 грн., еквівалент 1000,00 доларів США, від 24 травня 2016 року на суму 2000,00 доларів США та від 30 грудня 2016 року на суму 2000,00 доларів США. Зазначав, що загальна сума, яку він передав відповідачу в якості задатку за відчуження 176/1000 частини квартири [ADDRESS], складає 5000,00 доларів США. За змістом вказаних розписок, відповідач зобовязувався в строк до 01 серпня 2016року підготовить всі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу та в січні 2017 року оформити договір купівлі-продажу належної йому частини квартири [ADDRESS], але у зазначений строк з вини відповідача договір купівлі-продажу частини квартирі за вказаною вище адресою, укладено не було, оскільки останній став ухилятися від виконання договірних зобовязань. Стверджував, що 04 травня 2017 року він звернувся до відповідача з претензією про повернення суми внесеного завдатку протягом 7 днів з моменту її отримання, яка 08 травня 2017 року була особисто отримана відповідачем. Вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді. Позивач зазначав, що він неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення ним завдатку, але останній добровільно віддати грошові кошти відмовляється. Станом на теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, що стало причиною його звернення до суду з зазначеним позовом. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму завдатку в розмірі 5000,00 доларів США, та на підставі ст. 571 ЦК України додатково стягнути з позивача суму в розмірі завдатку 5000,00 доларів США, що станом на дату позову за офіційним курсом НБУ еквівалентно 261200,00 грн. та судовий збір. Позивач та його представник, діючий за довіреністю від 20 червня 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі (а.с.4). Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Раніше в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, стверджував, що в останній розписці вказав, що отримав 2000,00 доларів США, але фактично отримав від позивача тільки 1000,00 доларів США. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою пятою розділом 1 главою 49 ЦК України, а саме щодо забезпечення виконання зобовязання. Встановлено, що в травні 2016 року між сторонами була досягнута усна домовленість, відповідно до умов якої відповідач виразив намір продати, а позивач придбати нерухоме майно, а саме 176/1000 частин квартири [ADDRESS]. Відповідно до досягнутої домовленості, відповідач зобовязувався підготувати до 1 серпня 2016 року всі необхідні для угоди документи та продати зазначену частку за 9000,00 доларів США. На виконання вказаного правочину в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS], позивач передав 04 травня 2016 року відповідачу завдаток в сумі 25000,00 грн., що еквівалентно 5000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 04 травня 2016 року та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні (а.с.12). 24 травня 2016 року позивач на виконання вказаного правочину в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS], передав відповідачу 2000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 24 травня 2016 року (а.с.13). 30 грудня 2016 року позивач на виконання вказаного правочину в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS], передав відповідачу 2000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 30 грудня 2016 року (а.с.14). Таким чином, загальна сума, яку позивач передав відповідачу в якості задатку за відчуження 176/1000 частини квартири [ADDRESS], складає 5000,00 доларів США. З матеріалів справи вбачається, що у встановлений сторонами строк договір купівлі-продажу 176/1000 частини квартири [ADDRESS], не був укладений з вини відповідача, оскільки останній не підготував необхідні для оформлення договору купівлі-продажу документи. В судовому засіданні відповідач не заперечував та підтвердив факт отримання ним від позивача на виконання вказаного правочину в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] грошові кошти в розмірі 4000,00 доларів США. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що відповідач повинен повернути йому суму отриманого ним задатку та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості, а саме в розмірі 10000,00 доларів США. Згідно з ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ст.571 ЦК України якщо порушення зобовязання сталося з вини кредитора, він зобовязаний повернути боржнику завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс-це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася. Встановлено, що сума, яку отримав відповідач від позивача є авансом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому ст. 533 ЦК передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Однак згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття193, частина четверта статті 654 ЦК України,Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93,Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Встановлено, що сума, яку отримав відповідач від позивача є авансом, тому, суд вважає, що сума авансу підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у повному обсязі у гривневому еквіваленті. Проте, згідно офіційного курсу НБУ станом на час звернення до суду (день ухвалення рішення), 1 долар США дорівнює грн.. Отже, позов підлягає задоволенню частково, і з відповідача на користь позивача слід стягнути 4000,00дол. США, що еквівалентно 129477,24грн., які були отримані відповідачем по розпискам від 24 травня 2016 року та 30 грудня 2016 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача 25000,00 грн., які відповідач отримав по розписці від 04 травня 2016 року. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 2612,00грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду(а.с.27). На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 533, 570 ЦК України

Outcome: partial