Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання дитини [PERSON] . В обґрунтування позову вказав, що в період перебування з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах у них народився син [PERSON] , [INFO] , батьківство щодо якого позивач визнав. Після припинення шлюбних відносин, протягом останніх трьох років дитина проживає з позивачем та його батьками та перебуває на його утриманні, Зазначає, що [PERSON] , після припинення фактичних шлюбних відносин, має нову сім`ю та при цьому не цікавиться життям сина [PERSON] , не приймає участі у його вихованні та утриманні. Наведені обставини, стверджує позивач, свідчать про ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно дитини. За таких обставин, також просив суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із ним як батьком дитини. Ухвалою судді від 01.08.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 01.10.2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 15.11.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив, з якого вбачається, що [PERSON] означений позов не визнає, вказуючи на відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав, а також на те, що викладені у позовній заяві обставини щодо невиконання нею батьківських обов`язків по вихованню сина [PERSON] є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки як позивач, так і його батьки умисно чинять перешкоди у спілкуванні з сином, в зв`язку з чим просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. 22.11.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача [PERSON] , у якій останній вказує на відсутність доказів виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] та недоведеність твердження відповідача щодо створення позивачем та його батьками перешкод у спілкуванні з сином. 15.11.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , в якій остання просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO]. , з нею. В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказує, що після припинення спільного проживання зі [PERSON] , останній в якості допомоги запропонував на певний час взяти сина [PERSON] проживати до себе, на що вона погодилась. Однак, через деякий час налагодивши особисте життя та побут, звернулась до [PERSON] з проханням повернути сина, на що отримала категоричну відмову. Зазначає, що на даний час, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, батьком якої являється [PERSON] , з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах та проживає у будинку, який належить останньому. Зауважує, що хоча і не має самостійного заробітку, проте співмешканець бажає проживання її сина спільно із матір`ю, якого зобов`язується матеріально утримувати. Ухвалою суду від 28.11.2019 року вказана зустрічна позовна заява була прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження з первісним позовом. 09.12.2019 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від представника [PERSON] адвоката Кримчака О.А., згідно якого позивач вважає зустрічні позовні вимоги необґрунтованими та такими, що суперечать інтересам дитини, звертаючи увагу на відсутність доказів щодо можливості [PERSON] забезпечити дитині належні умови проживання та матеріальне утримання. У зв`язку з цим, просить відмовити в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] .. 27.12.2019 року ухвалою суду означену справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні сторона позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Сторона відповідача, підтримуючи зустрічні позовні вимоги в суді, проти задоволення первісних позовних вимог заперечила з підстав, вказаних у відзиві на позов. Відповідач також вказала, що незважаючи на роздільне проживання із сином, позивач надавав можливість їй бачити дитину, особисто привозив та залишав за місцем її проживання на вихідні. Після створення нею нової сім`ї відношення позивача змінилося, останній постійно створював перешкоди у спілкуванні з дитиною та налаштував дитину негативно по відношенню до неї. Представник органу опіки та піклування Деражнянської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд означеної справи без участі представника служби у справах дітей. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, сторони по справі перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час яких [INFO] народився син [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 22 серпня 2017 року Деражнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області (а.с.85) батьками [PERSON] являються [PERSON] та [PERSON] , відомості про якого зазначені у відповідності до ст. 126 Сімейного кодексу України. Після припинення фактичних шлюбних відносин, з 2016 року неповнолітній [PERSON] проживає спільно з батьком [PERSON] , дідом та бабою у [ADDRESS] . Вказані обставини сторонами не оспорюються. Вирішуючи вимоги позову [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина [PERSON] , суд враховує наступне. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав, передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Згідно довідок виконавчого комітету Вовковинецької селищної ради Деражнянського району від 07.11.2019 року (а.с.60, 76), [PERSON] зареєстрована та проживає зі співмешканцем [PERSON] та дочками [PERSON] , [INFO]., та [PERSON] , [INFO], у [ADDRESS] . За місцем проживання [PERSON] в порушенні правил поведінки не помічалася і зауважень з боку селищної ради не має, про що свідчить довідка-характеристика виконавчого комітету Вовковинецької селищної ради Деражнянського району №2024 від 07.11.2019 року (а.с. 61). З огляду на позовні вимоги [PERSON] , останній як на підставу для позбавлення батьківських прав [PERSON] посилається на її ухилення від виконання батьківських обов`язків, що полягають у відсутності інтересу останньої до життя сина, самоусунення від виховання та забезпечення дитини. З такими доводами позивача суд не погоджується та вважає їх не обгрунтованими та безпідставними з огляду на такі встановлені обставини. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, як влітку [PERSON] приїздила за місцем проживання [PERSON] з метою побачитись з сином. Свідок [PERSON] , яка являється родичкою [PERSON] , підтвердила, що жодного разу не бачила, щоб [PERSON] приїздила за місцем проживання свого сина, при цьому вказала, що остання відвідувала школу, де хлопчик навчається. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду, що [PERSON] неодноразово відвідувала учня [PERSON] за місцем його навчання у Радовецькому НВК та цікавилася його здоров`ям, навчанням та виховними заходами, з метою прийняття участі у них. Крім того, не зважаючи на відсутність підтверджуючих документів у матеріалах цивільної справи, вказані свідки також підтвердили наявність рішення Органу опіки та піклування Деражнянської РДА, прийнятого за результатами розгляду заяви [PERSON] про встановлення графіку зустрічей із дитиною [PERSON] , що також не оспорювалося сторонами по справі. При цьому, згідно інформації, яка надана Службою у справах дітей Деражнянської РДА від 19.12.2019 року №446 (а.с.133) в червні 2019 року [PERSON] зверталася із усними зверненнями з приводу створення [PERSON] перешкод у вихованні сина та спілкуванні з ним. Про наявність спору з приводу участі у вихованні малолітнього [PERSON] свідчить також постанова Деражнянського районного суду Хмельницької області від 07.10.2019 року (а.с.64-65) згідно якої суд закриваючи провадження віносно [PERSON] за відсутністю складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП встановив, що конфлікт між нею та [PERSON] , який мав місце 07.10.2019 року виник саме з приводу бажання матері побачитись із сином. Про те, що [PERSON] періодично телефонувала до дитини та цікавилася його життям, а також інколи мала з ним побачення у вихідні дні в судовому засіданні підтвердив безпосередньо [PERSON] , який був допитаний в якості свідка. З огляду на встановлені судом обставини, суд констатує, що [PERSON] протягом усього часу окремого проживання від сина [PERSON] не втрачала інтересу до нього та в силу своїх можливостей намагалася та намагається підтримувати з ним родинні стосунки, проте з червня 2019 року батько [PERSON] не сприяє у реалізації відповідачкою її прав та обов`язків по відношенню до дитини. Щодо створення перешкод у спілкуванні з дитиною стороною відповідача надано аудіозапис розмови останньої із невідомою особою (а.с.136), в ході якої така у випадку травмування дитини висловлює погрози фізичною розправою в адресу [PERSON] .. Позивач [PERSON] заперечив, що така розмова відбувалася між ним та [PERSON] .. Інших переконливих доказів, які б надали суду можливість поза розумним сумнівом ідентифікувати особу співрозмовника, [PERSON] не надано. За таких обставин вказаний доказ, на думку суду, є неналежним. З метою розв`язання вказаного спору судом була заслухана думка малолітнього [PERSON] , який розповів про своє негативне відношення до матері, пов`язане, зокрема, із травмами, які остання заподіяла йому та, при цьому, висловив своє небажання бачити та спілкуватися із матір`ю. Згідно висновку органу опіки та піклування Деражнянської РДА №46/26-11-931/19 від 28.11.2019 року (а.с.55) встановлено недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина [PERSON] .. Також, судом встановлено, що згідно судового наказу Деражнянського районного суду від 12.06.2019 року із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина стягуються аліменти. Як вбачається з довідки головного державного виконавця ВДВС Деражнянського районного управління юстиції від 04.11.2019 року (а.с.37) аліменти за вказаним судовим рішенням [PERSON] не сплачуються, за період з травня по жовтень 2019 року борг з цього приводу становить 5567,32 грн.. Посилання [PERSON] на існування заборгованості по аліментах у повній мірі не може свідчити про ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Означене відповідає висновку Верховного Суду, викладеного у постанові по справі №465/3694/14-ц від 16.01.2019 року. Таким чином, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні сина, про умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні первісного та зустрічного позовів про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO]. суд враховує таке. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 7 СК України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин. Відповідно до цієї норми жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини 6, 7, 8). За змістом ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Із положень ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України слідує, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьківта самої дитини. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини). Як передбачено п. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» (далі - Конвенція про захист прав людини) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. v. Ukraine» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. При цьому ЄСПЛ зазначав, що наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення (NeulingerandShurukv. Switzerland, заява № 41615/07, п. 135, ECHR 2010). ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Huntv. Ukraine, заява №31111/04, п. 54, ECHR, 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchurv. Ukraine, заява №10383/09, п. 100, ECHR, 16 липня 2015 року). Як вже було неодноразово зазначено у рішенні суду, малолітній [PERSON] тривалий час проживає із батьком [PERSON] , який забезпечує йому повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. [PERSON] працює та має стабільний дохід (а.с. 52, 72-74), за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 8). Відомості про зайнятість [PERSON] на роботі матеріали справи не містять, з огляду на довідку про склад сім`ї остання проживає із співмешканцем [PERSON] та двома дочками, 2016 та 2019 років народження (а.с.60) та зі слів відповідачки перебуває у відпустці по догляду за дитиною. З огляду на ряд характеристик, за місцем проживання [PERSON] , характеризується посередньо (а.с.53,61, 134). При цьому, свідок [PERSON] підтвердила, що особисто була очевидцем перебування [PERSON] з ознаками алкогольного сп`яніння у період вагітності останньої. Із інформації Радовецького НВК від 08.11.2019 року (а.с. 70) слідує, що дитина [PERSON] навчається у першому класі, а до цього часу перебував у дошкільній групі цього ж закладу освіти, батько приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться його навчанням та піклується про дитину. Мати [PERSON] участі у батьківських зборах, виховних заходах не приймала та до закладу не приходила. Згідно акту обстеження умов проживання (а.с.5,128) малолітній [PERSON] проживає разом із батьком, дідом та бабою у приватному будинку [ADDRESS] , який належить батькові, де дитині створено необхідні умови для виховання та розвитку. Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON] (а.с.129), яка спільно із співмешканцем та двома дочками проживають у приватному будинку [ADDRESS] , який належить співмешканцю [PERSON] , встановлено, що у будинку створені умови для проживання двох дітей-дочок [PERSON] та [PERSON] , виділити окреме спальне місце для [PERSON] станом на час обстеження є неможливим. При цьому, [PERSON] не заперечує проти проживання [PERSON] у його будинку, що також було підтверджено ним як свідком в судовому засіданні. Також, належні умови для дитини за місцем проживання матері підтвердив суду свідок [PERSON] .. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Деражнянської РДА №58/26-11-912/19 від 13.12.2019 року щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , комісія з питань захисту прав дитини і орган опіки та піклування вважає можливим проживання дитини як з матір`ю, так і з батьком (а.с.127). Відповідно до ст. 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Вказані норми міжнародного договору кореспондуються з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України, згідно яких дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Будучи вислуханим судом, малолітній [PERSON] зазначив, що він бажає проживати з батьком. Також про негативне відношення сина до матері в суді підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що [PERSON] під час відвідування матір`ю школи не бажає спілкуватися з нею, тікає, ховається та плаче, а після цього тривалий час перебуває у пригніченому стані. Обставини такого відношення дитини до матері також підтверджуються відеозаписом зустрічі [PERSON] із сином, яка відбувалася у приміщенні Радовецького НВК, який наданий позивачем та оглянутий в судовому засіданні (а.с.123). Враховуючи вказані обставини, суд доходить до висновку, що як батько, так і мати прихильно відносяться до сина [PERSON] та виявляють бажання виховувати та піклуватися про нього, проте малолітній протягом тривалого часу проживає із батьком, дідом та бабою, за місцем проживання охоплений навчанням, будь-яких скарг щодо неналежного виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина не надходило, мати ж дитини- [PERSON] має іншу сім`ю в якій виховує двох малолітніх дочок, а тому можливості брати активну участь у житті старшої дитини немає. В зв`язку з цим, у малолітнього [PERSON] налагодилася стійка прив`язаність до батька та його родичів та, в свою чергу, небажання сприйняття [PERSON] як матері. Врахувавши всі обставини, взявши до уваги положення статей 141, 155 СК України, суд вважає, що з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, підтримки її нормального, здорового психологічного стану, гармонійного розвитку слід визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] , залишивши зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини без задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує часткове задоволення первісних позовних вимог, що становить 50% від заявлених в цілому, в зв`язку з чим судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. в силу вимог ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача за первісним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved