Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, який в грудні 2019 року уточнив та просив суд визнати за ним, [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2330 га, що розташована по [ADDRESS] , передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства на підставі Рішення Виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №260 від 19 листопада 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування». Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляду справи без участі представника міськради (а.с.29). Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області за довіреністю Чернишова Я.С. надала суду письмові пояснення (а.с.82), які просила врахувати при постановленні рішення. Вислухавши позивача та представника третьої особи, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими позивачем доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Положеннями ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України закріплено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Встановлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 19 листопада 1997 року за №260 (а.с.10), [PERSON] було передано у приватну власність та постійне користування земельну ділянку для будівництва площею 800 кв.м., що розташована по [ADDRESS] . Після виділення вищевказаної земельної ділянки, позивач разом з батьками постійно користувалися земельною ділянкою не маючи інших документів, крім рішення виконкому, оскільки на той час чинне законодавство не передбачало отримання державного акту на право власності на земельну ділянку. Будинку чи будь-яких інших споруд на виділеній земельній ділянці, позивач не будував. В подальшому, [PERSON] отримав на своє ім`я Державний акт серії №03116 на право приватної власності на землю загальною площею 0,2330 га з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер №3474 від 25 травня 1998 року, на підставі рішення Підгородненської міської ради №82 від 22 травня 1998 року. На даний час, вищевказаний державний акт було втрачено позивачем і підтвердити своє право власності на вищевказану земельну ділянку, позивач не має можливості, а тому звернувся до суду за захистом своїх майнових прав. Згідно відповідей Відділу у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03 жовтня 2019 року (а.с.13) та від 28 жовтня 2019 року (а.с.14), відповідно до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, станом на 01.01.2013 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, яка розташована на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю: 03116 від 25..05.1998 року, реєстраційний номер 3474, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства на підставі Рішення Виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №260 від 19 листопада 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», загальною площею 0,233 га, а також Відділом було надано копії сторінок книги з записом про реєстрацію на ім`я [PERSON] земельної ділянки (а.с.15-16). Згідно відповіді Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 13 вересня 2019 року (а.с.12), встановлено, що на вищевказану земельну ділянку кадастровий номер не присвоювався, і дійсно відповідно до рішення №260 від 19 листопада 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,08 га, передана саме [PERSON] . Судом встановлено, що вищевказана земельна ділянка зареєстрована в Відділі у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області за [PERSON] , однак через втрату оригіналу Державного акту на право власності на дану земельну ділянку, позивач не має можливості підтвердити своє право власності на земельну ділянку, оформити кадастровий номер та зареєструвати за собою право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Звернувшись до Відділу у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та до Відділу реєстрації прав власності Підгородненської міської ради, з питанням про отримання на своє ім`я Витягу з Державного реєстру прав власності на земельну ділянку, [PERSON] отримав відмову та рекомендацію вирішити дане питання в судовому порядку. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №174998192 від 24 липня 2019 року, відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] - відсутні (а.с.17-18). Згідно ч. 1 ст. 116 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з вимог ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з вимог ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності . Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. У відповідності з вимог ст. 78 ЗК України, зміст права власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. У відповідності з вимог ч.2 цієї статті, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. [PERSON] втратив оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Отримати новий Державний акт або його дублікат не можливо в зв`язку із набранням чинності з 01.01.2013 року Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, враховуючи, що Державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] втрачено, через що право власності позивача неможливо підтвердити, відсутність можливості в позасудовому порядку отримати правовстановлюючий документ на земельну ділянку, а також враховуючи достатньо доказів, які свідчать, що спірна земельна ділянка належить саме позивачу, суд на підставі ст. 392 ЦК України вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2330 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України. Вимог про відшкодування витрат за рахунок відповідача не заявлено, а тому судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved