Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

В липні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із позовом в якому просить в рахунок погашення заборгованості Фізичної особи-підприємця Авлахової Л.І. за Договором кредитної лінії №НКЛ-2006756 від 29.07.2011 року в розмірі 21497,69 грн. на користь ПАТ «Дельта Банк» звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 29.07.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В., за №5227, а саме: квартиру [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності від 21.12.2006 року, виданого Феодосійським виконкомом міської ради згідно розпорядження №1705 від 19.12.2006 року. Право власності на Предмет іпотеки зареєстроване Комунальним підприємством «Феодосійським міжміським бюро реєстрації та технічної інвентаризації від 09.01.2007 року, за реєстраційним номером 17417574, про що зроблено відповідний запис №6033 в реєстрову книгу №87 та надано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13156692 від 09.01.2007 року. Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600,00 грн. Вказані вимоги вмотивовані тим, що 29.07.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та Фізичною особою-підприємецем [PERSON] був укладений Договір кредитної лінії №НКЛ-2006756. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання надані грошові кошти в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 80000,00 грн., який зменшується щомісяця рівними частинами відповідно до встановленого Графіку (Додаток №1 до Кредитного договору), зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 24,99% річних, з кінцевим терміном повернення до 28.07.2014 року включно. В зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного договору у боржника виникла заборгованість за Кредитним договором, яка станом на 07.07.2017 року складає: суму заборгованості за кредитом прострочену - 4180,00 грн., суму заборгованості по процентам простроченим - 7415,34 грн., розмір пені за несвоєчасне погашення процентів - 7481,87 грн., суму трьох процентів річних від суми прострочених процентів - 20,48 грн., штраф - 2400,00 грн. Всього 21497,69 грн. В якості забезпечення належного виконання умов Договору кредитної лінії №НКЛ-2006756 від 29.07.2011 року, між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір від 29.07.2011 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. за №5227, за умовами якого в забезпечення виконання позичальником зобов`язань перед Банком передано в іпотеку наступне нерухоме тайно: двокімнатна квартира, загальною площею 54,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що п. 7.2 Іпотечного договору, визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення, позивач просить про захист його прав і інтересів у обраний спосіб. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.08.2017 року казану вище справу було залишено без руху. У зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 29.09.2017 року відкрито провадження у справі за позовомПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. до [PERSON] , треті особи: фізична особа-підприємець [PERSON] , Національний Банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. З урахуванням ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та у зв`язку з неможливістю надсилання будь-яких поштових відправлень, зокрема судових повісток про виклик на адресу учасників судового процесу, які знаходяться на тимчасового окупованих територіях, що підтверджується листом підприємства зв`язку (УДППЗ «Укрпошта») відповідач [PERSON] та третя особа: Фізична особа-підприємець [PERSON] про час, день та місце розгляду справи повідомлялися через офіційний веб-сайт Деснянського районного суду м. Києва (офіційний веб-портал судова влада України). Жодного повідомлення про причини неявки до суду від відповідача та третьої особи до суду не надходило. Представник третьої особи: Національного Банку України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся завчасно та належним чином. Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладені вище обставини та думку позивача, Деснянським районним судом м. Києва 29.07.2019 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечував представник позивача в судовому засіданні. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29) Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана норма також закріплена у ст. 12 ЦПК України. Судом встановлено, що 29.07.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений Договір кредитної лінії №НКЛ-2006756. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання надані грошові кошти в межах не відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 80000,00 грн., який зменшується щомісяця рівними частинами відповідно до встановленого Графіку (Додаток №1 до Кредитного договору), зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 24,99% річних, з кінцевим терміном повернення до 28.07.2014 року включно. Кредитні кошти були видані позичальнику в повному обсязі, що підтверджують виписки по рахункам позичальника, на яких обліковується заборгованість за Кредитним договором. Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п. 5.10 - 5.11, плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 30% річних, починаючи з дня невиконання зазначених зобов`язань до дня (включно) усунення порушення. Сторони домовились, що зазначене збільшення розміру відсоткової ставки не потребує додаткового погодження та внесення письмових змін до Кредитного договору. Відповідно до п.1.1.2 Кредитного договору у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, діюча на момент прострочення річна процентна ставка збільшується на 20 одиниць. Сторони домовились, що зазначене збільшення розміру відсоткової ставки не потребує додаткового погодження та внесення письмових змін до Кредитного договору. Відповідно до п.3.3 Кредитного договору сплата відсотків здійснюється щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітнім. Відповідно до п.9.1 Кредитного договору за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або процентів позичальник сплачує пеню із розрахунку 3% річних від простроченої суми за кожний день прострочення. Відповідно до п.9.2 Кредитного договору за ненадання позичальником Кредитору у встановлені цим договором строки будь-яких документів, обов`язковість надання яких передбачено Кредитним договором, а також за невиконання вимог, передбачених п.п.5.1- 5.12, Позичальник сплачує штраф 3% від загальної суми отриманих кредитних коштів. Відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором кредиту №НКЛ-2006756 від 29.07.2011 року, вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного договору у боржника станом на 07.07.2017 року виникла заборгованість, яка становить суму 21497,69 грн., та складається з наступного: сума заборгованості за кредитом прострочена - 4180,00 грн., сума заборгованості по процентам простроченим - 7415,34 грн., розмір пені за несвоєчасне погашення процентів - 7481,87 грн., сума трьох процентів річних від суми прострочених процентів - 20,48 грн., штраф - 2400,00 грн. Також з матеріалів справи убачається, що в якості забезпечення належного виконання умов Договору кредитної лінії №НКЛ-2006756 від 29.07.2011 року, між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір від 29.07.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. за №5227, за умовами якого в забезпечення виконання позичальником зобов`язань перед Банком передано в іпотеку наступне нерухоме тайно: двокімнатна квартира, загальною площею 54,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.7.1. Договору іпотеки Іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином). Відповідно до п.7.2. Договору іпотеки Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: -рішення суду; -виконавчого напису нотаріуса; -переходу права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя; -продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки. Відповідно до п.7.3. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 2.3.3 Договору іпотеки визначено, що загальна заставна вартість предмету іпотеки за погодженням сторін становить 252000,00 грн. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» поняття іпотеки визначається як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду. За нормами ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, у п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз`яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд враховує ту обставину, що загальний розмір заборгованості за Договором кредиту №НКЛ-2006756 від 29.07.2011 року, становить суму 21497,69 грн., у той час як вартість предмета іпотеки за погодженням сторін, станом на момент укладення Іпотечного договору становила 252000,00 грн., що на думку суду не відповідає принципу співмірності. Враховуючи викладене, розглядаючи заяву в межах заявлених позовних вимог, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed