Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Військовий прокурор Івано-Франківського гарнізону, діючи в інтересах держави Міністерства оборони України в особі військової частини [NUMBER] звернувся в серпні 2017р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої злочином в розмірі 490 286.00грн.\~\~\~ У позовній заяві зазначено, що\~ 05.04.2017р. було завершено досудове розслідування кримінального провадження за №42015090780000110 відносно [PERSON] за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. [PERSON] є працівником ЗС України, службовою особою, на посаді старшого інструктора-пілота в/ч [NUMBER] яка пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, та був допущений до польотів у 2015р. на літаку Л-39. Однак, у зв`язку з неналежним виконанням своїх службових обов`язків вчинив службову недбалість за таких обставин. Згідно планової таблиці польотів на 18.09.2015р., що відбувались на аеродромі в/ч [NUMBER] , екіпаж повітряного судна Л-39 (льотчик [PERSON] та старший інструктор-пілот [PERSON] ) в проміжку часу з 17.00год по 18.00год повинен був виконати вправи (№1(5) та №3), передбачені Курсом бойової підготовки винищувальної авіації ВА-99. При виконанні завдання, будучи старшим в екіпажі, [PERSON] недотримуючись вимог п.134 гл.2 Керівництва з льотної експлуатації літака, невірно оцінив ситуацію при виправленні розрахунку на посадку або при грубій помилці в заході на злітно-посадковій полосі, не подав команду льотчику [PERSON] на ухід на друге коло та із запізненням втрутившись в керування літаком, взяв керування на себе.\~ У зв`язку із запізненням із збільшенням оборотів двигуна на глісаді зниження, малим запасом висоти, двигун не встиг набрати необхідної тяги для відходу на друге коло, внаслідок чого\~ відбулось грубе приземлення літака Л-39 за 178м. від початку злітно-посадкової смуги, зазнавши пошкоджень елементів конструкції на 490 286грн. Вироком Івано-Франківського міського суду від 10.08.2017р. [PERSON] визнаний винним в службовій недбалості, тобто неналежним виконанням службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки за ч.2 ст.367 КК України. А тому, за ст.11, 1166 ЦК України, п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України позов слід задовольнити. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, яка передана у зв`язку з звільненням судді [PERSON] у провадженні якого перебувала дана справа, визначено 01.10.2018р. головуючого суддю Польську М.В. Представники військового прокурора та в/ч просили позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та поясненнях. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали в т.ч. з підстав регулювання спірних відносин тільки за КЗпП України, а не цивільним законодавством, окрім того подали заяву 07.06.2017р. про застосування судом строків позовної давності за ст.233 КЗпП України. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що цивільний позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено,\~ що 02.06.2014р.\~ між військовою частиною [NUMBER] та [PERSON] укладено трудову угоду на виконання роботи старшого інструктора-пілота, без зазначення строку дії трудового договору (тобто безстроково), та обумовленням трудових відносин, в т.ч. матеріальної відповідальності за зобов`язаннями (а.с.8). Трудові відносини тривають і на даний час, що зазначили обидві сторони. 03.10.2015р. було складено комісією Акт розслідування серйозного інциденту з літаком Л-39, затвердженого Командувачем Повітряних Сил ЗСУ (а.с.22-25), в якому зафіксовано випадок, який стався 18.09.2015р. 13.04.2016р. призначено службове розслідування по факту пошкодження літака, яке відбулося 18.09.2015р. під час виконання посадки на аеродромі, а 10.06.2016р. результати розслідування викладені в Акті та затверджені Наказом командира в/ч [NUMBER] (а.с.9-21, 30-31). Встановлено, що згідно планової таблиці польотів на 18.09.2015р., що відбувались на аеродромі в/ч [NUMBER] , екіпаж повітряного судна Л-39 (льотчик [PERSON] та старший інструктор-пілот [PERSON] ) в проміжку часу з 17.00год по 18.00год повинен був виконати вправи (№1(5) та №3), передбачені Курсом бойової підготовки винищувальної авіації ВА-99. При виконанні завдання, будучи старшим в екіпажі, [PERSON] недотримуючись вимог п.134 гл.2 Керівництва з льотної експлуатації літака, невірно оцінив ситуацію при виправленні розрахунку на посадку або при грубій помилці в заході на злітно-посадковій полосі, не подав команду льотчику [PERSON] на ухід на друге коло та із запізненням втрутившись в керування літаком, взяв керування на себе.\~ У зв`язку із запізненням із збільшенням оборотів двигуна на глісаді зниження, малим запасом висоти, двигун не встиг набрати необхідної тяги для відходу на друге коло, внаслідок чого\~ відбулось грубе приземлення літака Л-39 за 178м. від початку злітно-посадкової смуги, зазнавши пошкоджень елементів конструкції на 490 286грн. За результатами відкритого кримінального провадження з обвинувальним актом щодо [PERSON] , вироком Івано-Франківського міського суду від 10.08.2017р. його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.367 ч.2 КК України, та призначено покарання з застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу без позбавлення права обіймати певні посади (а.с.32-33). Частиною 6 ст.82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вироком суду встановлено те, що [PERSON] вчинив службову недбалість, тобто неналежне виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що датою з якої починається відлік позовної давності на відшкодування шкоди завданої злочином є вирок суду від 10.07.2017р., що набрав законної сили (дату набрання сторони не вказали, підтвердивши тільки, що такий не оскаржувався), а тому такий строк відшкодування шкоди що підлягає стягненню в порядку ст.1166 ЦК та п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України позивачем не порушено. Заперечив, що дані спірні правовідносини повинні регулюватись\~ трудовим законодавством як відшкодування шкоди завданої підприємству (роботодавцю) його працівником за ч.1 ст.3, п.3 ч.1 ст.134, ч.3,4 ст233 КЗпП України, підтвердивши на запитання суду, що дані спірні відносини є цивільними. Заперечуючи вимоги, сторона відповідача зазначила, що 10.06.2016р. було складено Акт, який і затверджено про результати службового розслідування, отже з цього часу в/ч стало відомо про заподіяну шкоду на суму 490 286грн. їхнім працівником. А тому, з врахуванням саме ч.1 ст.3, п.3 ч.1 ст.134, ч.3,4 ст233 КЗпП України, установа в/ч [NUMBER] мала протягом року право звернутися до працівника [PERSON] про відшкодування ним шкоди, завданої в трудових відносинах, незалежно від прийнятого в майбутньому рішення суду по кримінальному провадженні, окрім того, що у кримінальному провадженні та судовому розгляді такого цивільний позов роботодавцем до винного працівника не заявлявся. Позов ж поданий 31.07.2017р. поза межами строку визначеного трудовим законодавством, що є підставою відмови в позові. Щодо цього є висловлена правова позиція ВС у постанові від 28.03.2018р. з подібних правовідносин а також в постанові ВСУ від 16.11.2016р., 19.04.2017р. щодо позовної давності. Щодо цього суд зазначає таке. Позивач посилається на завдання відповідачем цивільно-майнової відповідальності, завданої злочином. Однак, дані правовідносини врегульовані трудовим законодавством і стосуються за висновком суду матеріальної відповідальності працівника перед установою в якій працює. Так, стаття 130 КЗпП України містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. У частині першій статті 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Але, дані поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України. Майнова ж відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовими договором. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір. У статті 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Ч.1 статті 130 КЗпП зазначає що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.і 130 КЗпП). Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Вина відповідача за КК України встановлена вироком суду, про що зазначено вище. Так, пункт 1 частини першої статті 133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість в т.ч. майна. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна пунктом 5 частини першої статті 134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність. Частина 2 статті 130 КЗпП, передбачає повний розмір заподіяної шкоди як можливість стягнення з працівника, у перед бачених законом випадках, суми, що дорівнює прямій дійсній шкоді. Отже, повний розмір заподіяної шкоди в контексті статті 130 КЗпП є синонімом поняття прямої дійсної шкоди. Разом з тим, у ч.3 ст. 130 КЗпП зазначено, що за наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Отже, згідно з частиною третьою статті 130 КЗпП одночасне притягнення до матеріальної та інших видів відповідальності цілком допустиме, якщо тільки є підстави для притягнення працівника не тільки до матеріальної, а й до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Це правило узгоджується зі статтею 61 Конституції України, яка забороняє двічі притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Правилами статті 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається навіть і в тих випадках, коли шкода, заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності. Зниження розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, не припускається, якщо її заподіяно кримінальним правопорушенням, учиненим із корисливою метою. Зменшення розміру шкоди, заподіяної злочинною халатністю, можливо у виняткових випадках за наявності умов, зазначених у статті 137 КЗпП, з обов`язковим наведенням у вироку мотивів ухваленого рішення. Позивач використовуючи право на отримання матеріального відшкодування шкоди у позовній заяві просив про матеріальну відповідальність відповідача у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника [PERSON] , які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, обґрунтувавши вимоги статтею 1166 ЦК України. Разом зтим відшкодування матеріальної шкоди, що передбачені статтею 1166 ЦК, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Але, підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП. До того ж норми ЦК та норми КЗпП регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності. Тому, вирішуючи спір у даній цивільній справі суд першочергово зобов`язаний був визначитися із характером спірних правовідносин, правовою нормою, що підлягає застосуванню, а тому до трудових правовідносин положення статті 1166 ЦК України, на яку посилається позивач, суд не застосовує. Дійсно, позивачу завдана шкода діями відповідача, як працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, і доказом цього є вирок суду. Тому, за змістом пункту 3 частини першої статті 134 КЗпП працівник повинен нести повну матеріальну відповідальність, оскільки наявність складу кримінального правопорушення в його діях установлено органами досудового розслідування та судом. А статтею 136 КЗпП встановлено порядок покриття шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Відповідно до частини третьої статті 136 КЗпП у решті випадків (не передбачених ч.1,2) стягнення з працівника шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, здійснюється шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Отже, судовому розгляду підлягають: заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у разі припинення працівником трудових відносин із цим підприємством, у зв`язку із закінченням строку на видання розпорядження про відрахування); заяви працівників, не згодних із відрахуваннями, проведеними власником або уповноваженим ним органом, чи з його розміром. Разом з тим, є строки встановлені ч.3,4 ст.233 КЗпП України, а саме для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. 10.06.2016р. було складено Акт, який і затверджено про результати службового розслідування, отже з цього часу в/ч [NUMBER] стало відомо про заподіяну шкоду на суму 490 286грн. їхнім працівником. Позов ж поданий позивачем 31.07.2017р. поза межами строку визначеного трудовим законодавством, що є підставою відмови в позові. Таку ж правову позицію в подібних спірних відносинах висловила і Перша судова палата Касаційного цивільного суду ВС у постанові від 28.03.2018р. справа №132/2083/16-ц. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст.ст. 3,130,132-136, ч.3,4 ст.233 КЗпП України,

Outcome: dismissed