Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якої просив визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . На даний час у вказаній квартирі зареєстровані та постійно проживають він та його дочка [PERSON] , [INFO] . Також у вказаній квартирі зареєстрований, однак не проживає його син [PERSON] , тобто відповідач у справі. Дана квартира не приватизована, належить до комунального житлового фонду. Фактично, з моменту реєстрації, а саме з 2003 року та по теперішній час, відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] , втратив інтерес до спірної квартири, комунальні послуги не сплачує та в добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації за вказаною адресою. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки останній вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб, а також можливість вільно укладати цивільно-правові угоди, які стосуються володіння та розпорядженням спірною нерухомістю. Наведене зумовило позивача за первісною позовною заявою звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 квітня 2018 року, головуючим суддею у цивільній справі визначено суддю Волошина Є.В., ухвалою якого від 11 квітня 2018 року відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У зв`язку із закінченням повноважень судді Волошина Є.В., призначеного на посаду судді строком на п`ять років відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року № 571/2013 «Про призначення суддів», на підставі розпорядження керівника апарату Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 131 від 22 жовтня 2018 року проведено повторний автоматизований розподіл вказаної цивільної справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2019 року головуючим у справі визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 26 жовтня 2018 року прийнято цивільну справу до свого провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 28 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача за первісною позовною заявою [PERSON] на позовну заяву позивача [PERSON] , відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявності підстав для застосування норми ст.71 ЖК УРСР для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зокрема не доведено факт відсутності відповідача у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , оскільки надані позивачем акти про не проживання не відповідають вимогам щодо достовірності та допустимості, а тому не можуть бути доказами у справі. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Відповідач у відзиві зауважив, що від самого свого народження протягом багатьох років проживав та прописаний у квартирі [ADDRESS] , яка від початку була надана у користування його матері [PERSON] . Лише у 2003 році [PERSON] переселилася в іншу квартиру, а особовий рахунок на квартиру № 84 був оформлений на його батька [PERSON] , тобто позивача у справі. Також з 2003 року в квартирі проживала сестра відповідача [PERSON] . Приблизно у 2006 році відносини між батьками зіпсувалися настільки, що вони припинили спільне проживання, [PERSON] , оселився у квартирі № 84 , сестра переїхала до матері, а відповідач проживав то з батьком, то з матір`ю. У 2011 році стан здоров`я відповідача по первісному позову дуже погіршився, внаслідок чого [PERSON] потрапив до лікарні, де тривалий час лікувався і проходив реабілітацію. Внаслідок захворювання йому було присвоєно II групу інвалідності. Після закінчення реабілітації у лікарні у 2015 році, відповідач оселився у квартирі матері, оскільки потребував стороннього догляду, адже на той час батько відповідача вдруге одружився та у нього народилася дочка, тому він не зможе доглядати останнього. Відновивши сили після лікування, у липні місяці 2016 року [PERSON] прийшов до позивача обговорити питання його помешкання, на що останній повідомив, що тепер він мешкає разом з дружиною і дочкою та в подальшому [PERSON] був позбавлений у доступі до спірного помешкання. Вважає, тривала відсутність його у помешканні зумовлено поважними причинами, що не залежали від нього, оскільки фактично саме [PERSON] перешкоджає його проживанню у квартирі. На думку відповідача, дійсною причиною пред`явлення позивачем позову про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є намір позбавити [PERSON] права на взяття участі у приватизації квартири. Таким чином, позов у даній справі спрямований не на захист порушеного права позивача, а не перешкоджання відповідачу реалізувати надані йому законом права щодо приватизації державного житлового фонду. 28 грудня 2018 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про вселення, відповідно до якої просив вселити його у квартиру [ADDRESS] . 02 січня 2019 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. 04 березня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив відповідача по первісному позову [PERSON] , яким зазначив, що своїм відзивом [PERSON] фактично визнав факти зазначені у первісному позові, зокрема те, що не проживав у квартирі [ADDRESS] з 2015 року по теперішній час, тобто був відсутній у спірному житловому приміщенні понад шість місяців та звернув увагу суду на те, що протягом останніх чотирьох років [PERSON] ніяким чином не намагався зберегти за собою житлову площу, а тому вважає, що останній втратив право на проживання у ньому. [PERSON] просив суд задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] 05 березня 2019 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровска закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач та представник позивача по первісному позову в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в первісній позовній заяві. Просили відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви, посилаючись на обставини, що викладені позивачем по первісному позову у відповіді на відзив [PERSON] . Відповідач по первісному позову [PERSON] в судових засіданнях вимоги позовної заяви [PERSON] не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, наголошуючи на обставинах, що викладені у відзиві на первісний позов та відповідно задовольнити зустрічну позовну заяву. Представник відповідача по первісному позову в судовому засіданні вимоги позовної заяви [PERSON] не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, наголошуючи на обставинах, що викладені у відзиві [PERSON] на позовну заяву [PERSON] та відповідно задовольнити зустрічну позовну заяву, оскільки саме [PERSON] чинив перешкоди відповідачу по первісному позову у реалізації його права на житло як зареєстрованої особи. На даний час [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні квартирою, оскільки позивач по первісному позову змінив замки до вхідних дверей квартири та не надав їх дублікат [PERSON] . Зауважив, що [PERSON] до теперішнього часу не втратив інтересу до квартири та має намір там проживати. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, натомість директором департаменту на адресу суду надіслано заяву, відповідно до якої просив здійснювати розгляд справи без участі представника департаменту та ухвалити рішення згідно матеріалів справи та відповідного до чинного законодавства України. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи доходить висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] є неприватизованим житловим приміщення, та відповідно до ордеру № 2108 від 15 червня 1984 року, виданого Бюро по обміну житлової площі виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів [PERSON] надано дозвіл на зайняття квартири [ADDRESS] , що складається з 1 (однієї) кімнати загальною площею 18,4 кв.м. та також надано право на вселення у житло [PERSON] , як чоловіку уповноваженого наймача та їх дочці [PERSON] (а.с.58). Рішенням № 426 від 18 липня 2003 року виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті ради, у зв`язку зі зміною місця проживання [PERSON] особовий рахунок на однокімнатну квартиру № 84, житловою площею 18,0 кв.м., будинку [ADDRESS] відкрито на її чоловіка - [PERSON] складом сім`ї з трьох осіб, в тому числі дружина - [PERSON] , син - [PERSON] (а.с.30). Відповідно до довідки Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 8489 від 23 червня 2016 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Будинок [ADDRESS] , в який ввійшла квартира № 84 , зареєстрований за Місцевою радою на підставі рішення виконкому Індустріального району № 512 від 19 вересня 1989 року (а.с.35). Відповідно до довідки про склад сім`ї № 900, станом на 30 січня 2019 року у спірній квартирі зареєстровані з 17 серпня 1984 року [PERSON] , [INFO] , тобто позивач по первісному позову та його діти: з 05 травня 2014 року дочка [PERSON] , [INFO] та з 12 квітня 1987 року син [PERSON] , [INFO] , тобто відповідач по первісному позову (а.с.132). Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини першої статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, [PERSON] , як підставу позову зазначив не проживання його сина [PERSON] у житловому приміщенні, де він є відповідальним наймачем, понад 6 (шість) місяців та відповідно відсутність зацікавленості до спірного житла. На підтвердження або спростування вказаних вище обставин, в судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою [PERSON] , постійно спілкується з його родиною та підтвердила факт того, що він фактично мешкає в квартирі разом з дружиною та дочкою. В свою чергу [PERSON] , у спірній квартирі не мешкає з 2005 року та особисто вона з ним не знайома, внаслідок чого нею був підписаний акт про не проживання. Свідок [PERSON] доповіла, що вона є сестрою відповідача по первісній позовній заяві, тобто [PERSON] та відповідно дочкою [PERSON] , який фактично чинить перешкоди у тому, щоб [PERSON] проживав в квартирі [ADDRESS] . Повідомила, що до розлучення [PERSON] з першою дружиною, тобто її матір`ю, вона також мешкала в цій квартирі, приймала участь в ремонті та купувала меблі. Після розлучення її батьки домовились, що квартира буде належати [PERSON] . Через хронічну хворобу [PERSON] вимушений проходити постійне лікування та реабілітацію у медичних закладах, чим зумовлено його відсутність у спірному помешканні, в інший час [PERSON] вимушений винаймати житло, через те що [PERSON] чинить йому перешкоди шляхом зміни замків на вхідних дверях квартири. Свідок [PERSON] суду доповіла, що вона є подругою матері відповідача по первісному позову та раніше до її розлучення з [PERSON] , вони товаришували сім`ями. В даний же час, свідок не підтримує жодних стосунків із [PERSON] . Також доповіла, що [PERSON] не мешкає у спірній квартирі через те, що [PERSON] чинить йому у цьому перешкоди, замінивши замки на вхідних дверях. Свідок [PERSON] в судовому засіданні доповіла, що вона є хрещеною відповідача по первісному позову, тобто [PERSON] Повідомила, що їх сім`ю знає давно та після розлучення [PERSON] із дружиною домовились, що квартира [ADDRESS] залишиться їх сину [PERSON] . Свідок [PERSON] доповіла, що відповідача по первісному позову [PERSON] вона знає з дитинства та по теперішній час товаришує із ним та на прохання останнього через наявність проблем в сім`ї та відсутність житла, пустила його пожити на деякий час до себе. Свідок [PERSON] доповів, що товаришує з [PERSON] та йому відомо про непрості стосунки із батьками та останній розповідав йому як батько не пускає його додому. Враховуючи вищевикладене, суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , та актів про не проживання від 05 червня 2017 року (а.с.80-81) та від 11 січня 2018 року (а.с.82), оскільки вони спростовуються доказами встановленими у судовому засіданні. Так, сам позивач по первісному позову [PERSON] не заперечував той факт, що його син [PERSON] , тобто відповідач за первісним позовом, не проживає у спірному житлі саме з 2015 року, а не з 2005 року, яке це зазначено в актах про не проживання, долучених до матеріалів первісного позову та зазначено в показах свідка [PERSON] . В подальшому ж [PERSON] проходив тривале лікування та реабілітацією у зв`язку із хронічним захворюванням, що також підтверджено відповідними медичними документами (а.с. 112-123). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, аналізуючи покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд дійшов висновку про те, що відповідач по первісному позову [PERSON] дійсно тривалий час не проживав у спірному житлі, однак його відсутність була зумовлена обставинами, які від нього не залежали та останній не втратив інтерес до житла та має намір ставитися до вказаного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Доводи позивача по первісному позову щодо несплати [PERSON] житлово-комунальних послуг по квартирі, не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили що саме позивач по первісному позову [PERSON] поніс такі витрати та відповідно за доведеності понесення ним таких витрат одноособово, не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування. Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач за первісним позовом [PERSON] набув право власності або право постійного користування на інше житло, суду не надано. Отже, за вищевказаних обставин визнання [PERSON] такими, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , призведе до неспівмірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення його житла. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Також, суттєвою є обставина, що спірна квартира не приватизована, тому відповідач по первісному позову [PERSON] , нарівні із позивачем [PERSON] має право на її приватизацію, а отже визнання його таким, що втратив право користування та, як наслідок, зняття його з реєстрації буде порушувати його право на приватизацію державного житлового фонду. З урахуванням наведеного, суд вважає, що підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, відсутні, тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З наведених підстав, суд вважає первісні позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню, в той час як зустрічний позов підлягає задоволенню шляхом вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , оскільки фактичні дані по справі вказують на те, що у позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] відсутній дублікат ключів від вхідних дверей до квартири, що знаходиться за вказаною вище адресою, відповідач у зустрічному позові [PERSON] чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачу за зустрічним позовом [PERSON] , та проживання останнього у спірному житлі ніяк не порушує права [PERSON] , а тому суд дійшов висновку про те, що порушені права [PERSON] , підлягають поновленню, шляхом задоволення зустрічного позову. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного. При поданні первісної позовної заяви позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., відповідно до Закону України «Про судовий збір». З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, які складаються з судового збору, стягненню з відповідача за первісним позовом не підлягають. При зверненні до суду із зустрічною позовною заявою [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., який підлягає стягненню на його користь з відповідача за зустрічною позовною заявою [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved