Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], 3-ї особи [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала наступним. 15 жовтня 2015 року вона купила автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT», свідоцтво про реєстрацію СХТ 442276 від 15 жовтня 2015 року у [PERSON] Миколайовича.Факт продажу підтверджується довідкою-рахунком № 2227777 від 15 жовтня2015 року. Згідно довідки територіального сервісного центру № 6344 автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT», свідоцтво про реєстрацію СХТ 442276 від 15 жовтня 2015 року зареєстровано за нею. На час продажу автомобіля продавець [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] 17 травня 2016 року апеляційний суд Харківськоїобласті задовольнити позов [PERSON] частково, в тому що [PERSON] не міг розпоряджатись часткою [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином їй належить 1/2 частка автомобіля «HYUNDAI ACCENT», свідоцтво про реєстрацію СХТ 442276 від 15 жовтня 2015 року, який зареєстрований на її імя. До 20 липня 2017 року вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] та проживали з ним за адресою: м. Ізюм, вул. Бородіна № 5. Спірний автомобіль знаходився за адресою: м. Ізюм, вул. Шмідта № 85 в гаражі її матері. 21 липня 2017 року відповідач незаконно заволодів автомобілем, який зареєстрований на її імя та добровільно автомобіль не повертає. Після чого вона звернулась з заявою до Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області. На її повторне звернення до поліції 14 серпня 2017 року їй повідомили про відсутність достатніх обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Заперечуючи проти задоволення позову,[PERSON] звернувся з зустрічним позовом, в якому зазначив, що з 21 вересня 1984 року до 23 грудня 2015 року він перебував у шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу, а саме 15 липня 2011 року, за 12000 доларів США було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. Згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, по справі № 623/4334/15-ц, яке набрало чинності 05.02.2016 року, шлюб з [PERSON] було розірвано. 15 жовтня 2015 року, вже коли стало відомо про звернення 08.09.15 [PERSON] до суду з заявою про поділ спільного майна подружжя ( справа № 623/4292/15-ц) він разом з відповідачкою за зустрічним позовом - [PERSON] за її пропозицією без згоди іншої співвласниці автомобіля - [PERSON], з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про поділ спільного майна подружжя, здійснили фіктивний правочин з продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску,№ кузова NLHCM41AP8Z098445, свідоцтво про реєстрацію САЕ668910, виданий ВРЕР № 1 м. Харків був зареєстрований 15.07.2011 року за гр. [PERSON]М„ адреса: м. Ізюм, вул. Бородіна,5. Внаслідок цього фіктивного правочину від 15.10.2015 року вищевказаний автомобіль було перереєстровано у центрі надання послуг ДАІ м. Балаклія на його тодішню співмешканку - гр. [PERSON], адреса: м. Ізюм, вул. Оболонна,18 згідно довідки рахунку ААЕ227777, виданої 15.10.2015 року ПП « ВФ « Автолюбитель», на імя- Чміль [PERSON] видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХТ442276, в якому в графі «Особливі відмітки» зазначено, що [PERSON], має право користуватися зазначеним автомобілем. Вартість транспортного засобу згідно довідки рахунки ААЕ227777 склала 40000,00 гривень.( що підтверджується рішенням суду по справі № 623/4292/15-ц). [PERSON] в листопаді 2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнаннянедійсним договору купівлі продажу автомобіля та повернути автомобіль у власність [PERSON]М.( справа № 623/5110/15-ц) Апеляційний суд Харківської області своїм рішенням від 17 травня 2016 року скасував рішення Ізюмського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року, позов [PERSON] задовольнив частково, визнав договір купівлі продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , бежевого кольору, 2008 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2015 року недійсним в 1/2 частки в спільній сумісній власності подружжя . Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року по справі 623/4292/15/ц визнано за [PERSON] право власності на 1/2 автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску,№ кузова NLHCM41AP8Z098445. Всі дії вчинені ним та [PERSON] під час укладення 15 жовтня 2015 року правочину з продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , свідчать про фіктивний перехід права на спірне авто з самого початку, так як його було здійснено умисно за домовленістю між ним та [PERSON] з метою сховати автомобіль HYUNDAI ACCENT, від поділу спільного майна подружжя з колишньою дружиною. Наміру щодо реальної передачі прав на автомобіль чи самого автомобіля сторони не мали, автомобіль фактично не вибував з його володіння та розпорядження, коштів за відчудження автомобіля він від [PERSON], не отримував до того ж, [PERSON] на час вчинення угоди самостійного доходу не мала, до того ж не має посвідчення водія та не має навиків водіння автомобіля, що в свою чергу свідчить про відсутність можливості навіть користуватися придбаним автомобілем. Навіть сума за яку вчинено фіктивний правочин від 15.10.2015 року, також є доказом його фіктивності, згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу, а саме автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску,№ кузова NLHCM41AP8Z098445, реальна вартість якого станом на 16.09.2017 року складає 136827,26 грн, що в чотири рази вище ніж вартість відчуження цього ж автомобіля у 2015 році, що складала-40000 грн. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. В звязку з наведеним, просить визнати договір купівлі продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , бежевого кольору, 2008 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2015 року - недійсним. У судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник свої вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували на тих підставах що спірний автомобіль після купівлі знаходився в гаражі її матері по вул. Шмідта № 85 в м. Ізюмі. Спірний автомобіль вона придбала 15 жовтня 2015 року. Факт продажу підтверджується довідкою-рахунком № 2227777 від 15 жовтня 2015 року. Даний автомобіль зареєстрований в територіальному сервісному центрі. Свідоцтво про реєстрацію СХТ № 442276 від 15 жовтня 2015 року. З дозволу [PERSON] відповідач [PERSON] має право користуватись автомобілем. 21 липня 2017 року [PERSON] незаконно заволодів належним [PERSON] автомобілем, забравши його з гаражу без її відома. Крім того, в автомобілі знаходився техпаспорт. [PERSON] намагалась скасувати дозвіл на керування автомобілем, але оскільки в неї не було цього документу, вона не змогла скористуватись своїм правом. Також, вона вважала, що [PERSON] з [PERSON] не проживають, в шлюбі не перебувають, стосунки не підтримують. Ніяких пропозицій вона щодо вчинення фіктивного договору, йому не пропонувала. Фактично це була купівля-продаж спірного автомобіля. Вона передала [PERSON] кошти згідно довідки-розрахунку. На її імя автомобіль було зареєстровано. Оскільки в неї не було водійських прав то до з її дозволу було вказано, що [PERSON] має право користуватися автомобілем. Автомобіль передано їй і зберігався за її місцем проживання. Виконано всі умови згідно моменту набуття права власності. Також вона зверталась до відділу поліції, коли [PERSON] незаконно заволодів її майном, забравши автомобіль без її дозволу. Тривалий час [PERSON] ніяких розмов про фіктивність договору не вів. Лише після того, як [PERSON] звернулась до суду за захистом свого порушеного права було подано зустрічний позов. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, а позвачу за первісним позовом [PERSON] просили відмовити на тих підставах, що Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада2016року по справі 623/4292/15/ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] Миколайовичата [PERSON] визнано за ОнопрієнкоБогданою [PERSON] право власності на 1/2 автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску,№ кузова NLHCM41AP8Z098445. Тобто спірний автомобіль HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] на даний час знаходиться у спільній частковій власності у [PERSON] 1/2 та [PERSON] 1/2. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до п. 1 ст. 358 ЦПК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Враховуючи вище викладене, за даним позовом має бути два позивача які є співвласниками автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] та їхній спільний намір, щодо розпорядження ним. В самому свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу СХТ442276, виданого на імя - [PERSON], 15.10.2015 року, в графі «Особливі відмітки» зазначено, що [PERSON] має право користуватися зазначеним автомобілем. В зв'язку з вище наведеним, відповідач на цілком законних підставах, за згодою іншого співвласника, користувався HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. що в свою чергу унеможливлює застосувати ст. 387 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, в якій задекларовано право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа цим майном. Слід також зазначити, що позивач не навів жодного доказу, який би підтвердив факт заволодіння або знаходження спірного автомобіля у відповідача, а не у іншого співвласника. Так на їх думку, в даному випадку суд не може задовільнити позовні вимоги позивача за первісним позовом, не порушивши права другого співвласника автомобіля, а саме колишньої дружини відповідача- Онопрієнко [PERSON], до того ж матеріали суду містять докази наявності спору, щодо цього автомобіля, за участю колишнього подружжя [PERSON] (між собою) та позивачкою, яка є/була співмешканкою відповідача , і яка також тепер заявляє свої права на спірний автомобіль. Представник третьої особи [PERSON], - [PERSON] щодо первинного позову поклався на розсуд суду. Просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що спірний автомобіль [PERSON] придбала 15 жовтня 2015 року. Факт продажу підтверджується довідкою-рахунком № 2227777 від 15 жовтня 2015 року. Даний автомобіль зареєстрований в територіальному сервісному центрі на імя [PERSON], свідоцтво про реєстрацію СХТ № 442276 від 15 жовтня 2015 року. На час купівлі автомобіля, [PERSON] вважала що [PERSON] з [PERSON] не одружені та стосунки не підтримують. Після купівлі спірний автомобіль знаходився в гаражі матері [PERSON] по вул. Шмідта № 85 в м. Ізюмі. Оскільки [PERSON] не має посвідчення водія, вона надала право користування [PERSON] Згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, по справі № 623/4334/15-ц, яке набрало чинності 05.02.2016 року, шлюб [PERSON] з [PERSON] було розірвано. [PERSON] в листопаді 2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля та повернути автомобіль у власність [PERSON]М.( справа № 623/5110/15-ц) Апеляційний суд Харківської області своїм рішенням від 17 травня 2016 року скасував рішення Ізюмського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року, позов [PERSON] задовольнив частково, визнав договір купівлі продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , бежевого кольору, 2008 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2015 року недійсним в 1/2 частки в спільній сумісній власності подружжя . Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року по справі 623/4292/15/ц визнано за [PERSON] право власності на 1/2 автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER], бежевого кольору, 2008 року випуску,№ кузова NLHCM41AP8Z098445. 21 липня 2017 року [PERSON] заволодів належним [PERSON] автомобілем та технічним паспортом який знаходився в автомобілі, забравши його з гаражу без її відома, після чогоЧміль М.В. намагалась скасувати дозвіл на керування автомобілем, але оскільки в неї не було технічного паспорту, вона не змогла скористуватись своїм правом. Також [PERSON] зверталась до відділу поліції, з питання незаконного заволодіння [PERSON] її майном, забравши автомобіль без її дозволу. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, подавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Крім цього, відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності ( частина 1-3 ст. 212 ЦПК України). Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ч. 1 ст. 334 ЦК України «Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом». Згідно ст. 665 ЦК України, договір купівлі-продажу передбачає, що одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Саме за таким правочином відбувається перехід права власності на автомобіль. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Належною формою договору купівлі-продажу автомобіля є письмова, що відповідає положенню п. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України, яка передбачає необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Основними ознаками фіктивного правочину є: 1. введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; 2. свідомий намір невиконання зобовязань договору; 3. приховування справжніх намірів учасників правочину. Більше того, ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.(Постанова ВСУ від 21.01.2015 року по справі № 6-197цс14 (№ в ЄДРСРУ 42496157). Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.(Узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). В ухвалах ВСС від 14.09.2011, 3.12.2012, 27.02.2013, 27.02.2013, 20.03.2013, 27.03.2013, 10.04.2013, 5.06.2013, 4.09.2013, 2.10.2013, 13.11.2013, 20.11.2013, 27.11.2013, 27.12.2013, 12.02.2014, 16.04.2014, 23.04.2014, 23.04.2014 25.06.2014, 9.07.2014, 10.07.2014, а також постановах ВГС від 5.12.2006, 18.01.2007 та 18.11.2008 містяться висновки про те, що для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути з обох сторін правочину. Крім того, у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Натомість [PERSON] придбала автомобіль 15 жовтня 2015 року та зареєструвала його на своє імя. Факт продажу підтверджується довідкою-рахунком № 2227777 від 15 жовтня 2015 року. Даний автомобіль зареєстрований в територіальному сервісному центрі на імя [PERSON]В.(а.с.9). Свідоцтво про реєстрацію СХТ № 442276 від 15 жовтня 2015 року. На час купівлі автомобіля, [PERSON] вважала що [PERSON] з [PERSON] не одружені та стосунки не підтримують. Під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля ( справа № 623/5110/15-ц) [PERSON] не вказував щодо того, що договір купівлі-продажу від 15 жовтня 2015 року автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT», свідоцтво про реєстрацію СХТ 442276 є фіктивним. Також [PERSON] зверталась до відділу поліції, з питання незаконного заволодіння [PERSON] її майном, забравши автомобіль без її дозволу. Після купівлі спірний автомобіль фактично перейшов у володіння [PERSON] та знаходився в гаражі її матері по вул. Шмідта № 85 в м. Ізюмі, що вказує на відсутність обовязкових ознак фіктивності при укладенні договору купівлі продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , бежевого кольору, 2008 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2015 року. У звязку з наведеним суд робить висновок щодо відсутності ознак фіктивності правочину, а отже позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним (фіктивним) задоволенню не підлягає. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 387 ЦК України передбачає що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. За своїм змістом стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном, а відповідно до тлумачення й усталеної практики Європейського суду з прав людини (напр. рішення в справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «ІммобільяреСаффі» проти Італії», «East/WestAllianceLimited» проти України», «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» тощо). Поняття «майно», якому надається захист за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, що є ширшим за звичне розуміння правом власності на речі матеріального світу та, відповідно до тлумачення Європейського суду з прав людини (рішення в справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «[PERSON] проти Нідерландів», «[PERSON] Греції та інші проти Греції», «[PERSON] проти Молдови», «Стебницький та «Комфорт» проти України», «Мелахер та інші протиАвстрії», «Беєлер проти Італії», «Амбруозі проти Італії», «Гайдук та інші проти України», «Мюллер протиАвстрії», «ПайнВеліДевелопментЛтд. та інші проти Ірландії», «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та ін.), охоплює низку економічних як матеріальних, так і нематеріальних інтересів (активів). Зокрема, до майна відноситься рухоме майно. Критерій законності втручання означає, що втручання у право власності особи повинно провадитися на підставі закону, Відтак, втручання у право власності в світлі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та її протоколів, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини, є допустимим лише тоді, коли воно ґрунтується на законі, Таким чином, позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] 3-ї особи [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння є законними та обґрунтованими. Твердження відповідача за первісним позовом про те, що спірний автомобіль HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] на даний час знаходиться у спільній частковій власності у [PERSON] 1/2 та [PERSON] 1/2 і згідност.ст. 355, 358 ЦК України, у справі має бути два позивача які є співвласниками автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] та їхній спільний намір, щодо розпорядження ним не відповідає закону. Відповідно дост.356 ЦК Україниправо спільної часткової власності зазначає що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. 2. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Стаття 13ЦПК України щододиспозитивності цивільного судочинства зазначає, що 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Участь у справі кількох позивачів або відповідачів регламентує ст.50ЦПК України. Відповідно ст.51ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Згідно ст.ст.52, 53 треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обовязки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Згідно принципу диспозитивності, позивач сам обирає коло вимог, а також зазначає коло відповідачів та третіх осіб. Таким чином, законом не передбачено право позивача чи суду щодо самостійного чи примусового залучення співпозивача. Оскільки право власності на спірний автомобіль належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], для недопущення порушення прав [PERSON], остання була залучена позивачем за первісним позовом у якості третьої особи. Під час розгляду справи, в судовому засіданні приймав участь представник [PERSON] [PERSON] який від імені [PERSON], клопотань щодо визнання [PERSON] співпозивачем чи третьою особою яка заявляє самостійні вимоги не заявляв, зазначив що при вирішенні питання щодо первісного позову покладається на розсуд суду, тобто фактично не заперечує, як другий співвласник, відповідно до п. 1 ст. 358 ЦПК України, щодо витребування автомобіля від відповідача за первісним позовом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже судовий збір в сумі 684,14 грн. та витрати на проведення оцінки автомобіля в сумі 500 грн підлягають стягненню з відповідача за первісним позовомОнопрієнко В.М. на користь позивача за первісним позовом [PERSON] згідно квитанції № 0.0.862530484.1 від 03.10.2017 року від 29.11.2017 року та квитанції №54 від 27.09.2017 року.

Outcome: approved