Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

В квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання відсутнім права вимоги та припинення іпотеки. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 18.04.2008 року було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На підставі договору № 3579 було передано в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про іпотечний кредит № TG-000000012646 від 18.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк». [INFO] [PERSON] померла. Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину згідно якого спадкоємцями після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] , за якими визнано право власності на квартиру по 1/2 частині. В той же час, позивач зазначає, що у ДРРП наявний запис про обтяження квартири на підставі іпотечного договору № 3579 від 18.04.2008 року до виконання кредитного зобов`язання перед банком. Проте позивач вважає, що на момент подання позову право вимоги відповідача до спадкоємців [PERSON] за кредитним зобов`язанням та іпотекою, якою воно забезпечене, відсутнє, у зв`язку із чим основне та додаткове зобов`язання припинилися. Враховуючи вищезазначене, позивач просить визнати АТ «Укрсоцбанк» таким, що втратило право вимоги до [PERSON] та [PERSON] за Договором про іпотечний кредит № TG-000000012646 від 18.04.2008 року та іпотечним договором № 3579 від 18.04.2008 року як спадкоємців після смерті [PERSON] ; визнати іпотечний договір № 3579 від 18.04.2008 року, яким встановлено заборону на відчуження квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 6005070880000, припиненим. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.04.2019 року відкрито провадження по справі та призначено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.04.2019, року постановлено клопотання представника позивача про витребування доказів у даній цивільній справі задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.06.2020, заяву представника АТ «Альфа-Банк» про заміну сторони відповідача правонаступником у даній цивільній справі задоволено. У судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, просив провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, про що свідчать матеріали справи. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 18.04.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана [PERSON] . Зазначене нерухоме майно на підставі договору № 3579 було передано в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про іпотечний кредит № TG-000000012646 від 18.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». Як зазначає позивач, пізніше у порядку реструктуризації боргу у 2015 році сторонами узгоджено, що кредитний договір розділено на 2 договори, суми яких позивачам достеменно невідомо. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 31.10.2017 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 16953. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 5 стаття 3 Закону України «Про іпотеку», визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку», передбачені підстави припинення іпотеки. Так, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Згідно із ст.23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до вимог ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, застава, встановлена первісним боржником зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (п. 5 ст. 1219, ст. 1282 ЦК України). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.36 постанови № 5 від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (ст.23 Закону України «Про іпотеку»). Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов`язки іпотекодавця, а й обов`язки за основним зобов`язанням у межах вартості спадкового майна. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.06.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори Праведник Н.О. спадкоємцями після померлої [PERSON] є її чоловік [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Як вбачається зі свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 03.02.2012 року [PERSON] народилась [INFO] , батько « [PERSON] », мати « [PERSON] ». Згідно виконавчого напису від 19.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2269 запропоновано звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] , а загальна сума боргу становить 507266,21 грн. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.03.2019 року наявний напис про обтяження квартири [ADDRESS] , на підставі іпотечного договору № 3579 від 18.04.2008 року до виконання кредитного зобов`язання перед банком. Як передбачено п. 2.3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Отже, з огляду на чинність виконавчого напису, нотаріусом встановлено, що станом на 19.02.2018 року строк виконання кредитного зобов`язання настав, оскільки: банк надсилав вимогу про дострокове повернення кредиту; 30-денний строк її виконання сплив. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов`язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо кредитним договором не визначено інших умов виконання основного зобов`язання, то в разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором у кредит коштів потрібно обчислювати з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зазначена позиція висловлена постановами Верховного суду України, а також підтримана Великою палатою Верховного суду у постановах від 20.06.2018 року по справі № 758/6863/14-ц та від 26.04.2018 року по справі № 408/8040/14-ц. Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 лютого 2019 Верховний Суд, за результатом розгляду справи про стягнення суми боргу постановив рішення про відмову у задоволенні позову банку. Звернення із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою заявою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Отже, річний строк пред`явлення вимоги Банком до спадкоємців необхідно відраховувати з моменту настання строку виконання зобов`язання за вимогою, надісланою перед вчиненням виконавчого напису. Вимога, згідно змісту виконавчого напису, містила розрахунок боргу до 10.10.2017 року, відтак надіслана після цієї дати, а 30-денний строк сплив до 19.02.2018 року. Таким чином, строк згідно ч. 3 ст. 1281 ЦК України сплив 19.02.2019 року або раніше. Так, частина четверта статті 1281 ЦК України, визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Оскільки Банк не звертався до спадкоємців із вимогами у цей строк, він є таким, що втратив право вимоги цієї кредитної заборгованості. Суд зазначає, що заперечень чи протилежних доказів відповідачем не надано. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2018 року (справа № 752/26126/17) про стягнення з померлої [PERSON] кредитних коштів на користь ПАТ «Укрсоцбанк» за цим же кредитним договором (а саме другою його частиною) у розмірі 230756,71 грн. Зі змісту рішення вбачається, що Банк звернувся до суду із позовом 12.12.2017 року. У відповідності до позиції Великої палати Верховного суду, висловленої у постанові від 04.07.2018 року по справі № 310/11534/13, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України, строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України, та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що вирішальне значення для правильного вирішення справи є встановлення моменту початку перебігу строку, встановленого ст. 1281 ЦК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що кредитором ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого являється АТ «Альфа-Банк» було пропущено преклюзивні строки звернення до спадкоємців боржника із вимогами про погашення заборгованості, що в свою чергу свідчить про припинення кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Суд відзначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Приймаючи до уваги те, що суд дійшов висновку про припинення кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою, суд також вважає припиненою іпотеку за договором іпотеки № TG-000000012646 від 18.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого являється АТ «Альфа-Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України, визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80 грн.

Outcome: approved