Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

В липні 2013 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання договорів недійсними. З урахуванням неодноразових уточнень своїх позовних вимог просила визнати недійсним кредитний договір від 28 березня 2008 року укладений між нею та банком в особі філії Інгулецького відділення № 7856, та стягнути з банку на її користь коштів у сумі 68 000 грн. сплачених на виконання умов договору. В обґрунтування позовних позивач посилається на те, що 28 березня 2008 року між нею та банком укладено кредитний договорі № 5126. На забезпечення виконання умов вказаного договору між ними укладений договір застави майна, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенко О.І. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику на умовах цього договору кредит у сумі 68 000 грн. Згідно із п. 1.3 кредитного договору кредит надається готівкою в національній валюті. Умовами отримання кредиту позичальником є укладення договору застави майна, укладення страхування майна. Ці умови позивачем виконані. Після чого розпорядженням бухгалтерії банку від 28 березня 2008 року було вирішено в рахунок дозволеного кредиту, згідно з кредитним договором від 28 березня 2008 року № 5126, надати [PERSON] з позичкового рахунку [NUMBER] кредит в сумі 68 000 грн. Однак банк свої зобов'язання не виконав, чим порушив умови даного договору. Для виконання зобов'язань та в рахунок їх погашення за кредитним договором від імені позивача було сплачено кошти у сумі 68 000 грн., що становить тіло кредиту. Тому позивач вважала, що наявні підстави для визнання кредитного договору недійсним та повернення сплачених коштів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року в задоволення позовних вимог було відмовлено. 02 лютого 2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року скасована, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції . 22 червня 2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила застосувати строк давності. Вислухавши думку сторін, дослідивши та перевіривши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 27 березня 2008 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладений біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого продавець продав покупцю транспортний засіб марки Т-25А, рік випуску 2007, заводський № [NUMBER], № двигуна [NUMBER] (т. 1, а. с. 8). Продавець продав транспортний засіб покупцю за 78 200 грн. 28 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] укладений кредитний договір № 5126, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит у сумі 68 000 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 68 000 грн., сплатити відсотки за користування кредитом 15 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (т. 1, а. с. 9-12). Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредит надається на 36 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 28 березня 2011 року. Кредит надається готівкою в національній валюті із кредитного рахунку позичальника для здійснення оплати за новий транспортний засіб Т-25А за договором купівлі-продажу від 27 березня 2008 року, укладеним між позичальником та продавцем транспортного засобу. Згідно із заявою, датованою 27 березня 2008 року, [PERSON] просила банк видати їй кредит у сумі 68 000 грн. строком на 36 місяців зі сплатою 15 % річних для купівлі транспортного засобу (т. 1, а. с. 138). 28 березня 2008 року розпорядженням бухгалтерії банку в рахунок дозволеного кредиту, згідно з кредитним договором від 28 березня 2008 року №5126, було вирішено надати [PERSON] з позичкового рахунку [NUMBER] кредит у сумі 68 000 грн. (т. 1, а. с. 170). Відповідно до видаткового касового ордера № 2203 [PERSON] було видано 68 000 грн., що було завірено підписами сторін (т. 1, а. с. 31). 28 березня 2008 року між банком та [PERSON] укладено договір застави майна № 5126, відповідно до п. 1.1 якого заставодавець [PERSON] з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що виникають із кредитного договору від 28 березня 2008 року № 5126, передає в заставу, а заставодержатель цим приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет застави, що належить заставодавцю на праві власності (т. 1, а. с. 33-36). Предметом застави за цим договором є транспортний засіб Т-25А, року випуску, заводський № [NUMBER], двигун № [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER]. Право власності на майно підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машини серії [NUMBER], виданим підрозділом Держтехнагляду в Софіївському районі від 28 березня 2008 року згідно із біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу від 27 березня року № 037А, що передано в заставу, складає 78 200 грн. На період дії кредитного договору заставне майно залишається в користуванні заставодавця. Відповідно до довідки банку від 30 вересня 2010 року філія Інгулецьке відділення № 7857 ВАТ «Ощадбанк» повідомила про погашення кредиту за кредитним договором від 28 березня 2008 року № 5126 [PERSON] у розмірі 68 000 грн. (тіло кредиту) (т. 1, а. с. 115, 116). Згідно із листом від 23 травня 2013 року № 98-38-13 Великоолександрівською міжрайонною прокуратурою розглянуто звернення [PERSON] від 20 травня 2013 року щодо неправомірних дій директора Приватного підприємства «Т.І.К» [PERSON], пов'язаних з отриманням 28 березня 2008 року кредиту в Криворізькій філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України». Встановлено, що факти, викладені в зверненні, на даний час досліджуються слідчим відділенням Великоолександрівського РВ УМВС України в Херсонській області при проведенні досудового розслідування за кримінальним провадженням стосовно вказаної особи за ст. 190 КК України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] від 10 травня 2013 року. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснює Великоолександрівська міжрайонна прокуратура. За таких обставин підстав для вжиття заходів прокурорського реагування за зверненням [PERSON] від 20 травня 2013 року не вбачається (т. 1, а. с. 118). Відповідно до висновку судового експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області [PERSON] підписи від імені [PERSON], які розташовані в графах: «підпис позичальника» «[PERSON]» кредитного договору від 28 березня 2008 року № 5126; «позичальник» в додатку 2 до договору від 28 березня 2008 року № 5126, виконані [PERSON]; підписи від імені [PERSON], розташовані в графах: «Підпис позичальника» заяви від 27 березня 2008 року; «прізвище та підпис позичальника» кредитної заявки від 27 березня 2008 року, виконані не [PERSON], а іншою особою. Рукописні записи, розташовані в графах: заяви від 27 березня 2008 року; кредитної заяви від 27 березня 2008 року (крім рукописних записів, виконаних друкованим почерком та розташованих в графах «2.1. Паспортні дані», «Відомості про освіту та зайнятість позичальника» даного документа, виконані не [PERSON], а іншою особою (т. 1,а. с 111-114). Відповідно до висновку від 24 липня 2014 року № 1077-14 судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 201/15850/13-ц, виконаного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Соломахою Ю.В., підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис отримувача» видаткового касового ордера від 28 березня 2008 року № 2203, - виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису (т. 1, а. с. 237-245). Згідно ч. ч. 1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договорі позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином при підписанні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Позивач погодилася на умови про надання кредиту як такі, що її влаштовували. Позивача не примушували та не нав'язували їй своїх послуг та не вимагали укладення договору. Це була особиста ініціатива позивача. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою особою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги, пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадку, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовій дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. ПАТ «Державний ощадний банк України» є фінансовою установою та на момент видачі кредиту мав банківську ліцензію та Дозвіл, які дозволяють йому виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність». Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В пункті 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачем було власноручно підписано спірний кредитний договір та їй було відомо про його існування. Спірні кредитний договір був укладений 28 березня 2008 року. Позивач звернулася до суду лише 22 липня 2013 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, який сплинув в березні 2011 року. Позивач пропустила строк позовної давності для подання позовної заяви. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ані повністю, ані частково. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає за необхідне [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним та стягнення на її користь коштів відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і не знайшли свого об'єктивного підтвердження вході судового засідання. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed