Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. Вказувала, що з 16.01.2016 року являється власницею квартири [ADDRESS]. Посилаючись на те, що відповідачі проживають в її квартирі без реєстрації, на її неодноразові звернення добровільно висилитися не бажають та не пускають її у квартиру, просила ухвалити рішення щодо усунення перешкод у здійсненні її права користування та розпорядження своїм майном, шляхом примусового виселення з квартири [ADDRESS] - [PERSON] та [PERSON]. В судове засідання позивач та його представник не зявились, останній подав до суду заяву в якій позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити та проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в тому числі шляхом розміщення відповідного оголошення в газеті «Час Київщини», тому суд вважає за необхідне провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 15.01.2015 року укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] отримав у власність спірну квартиру від [PERSON] та [PERSON] 06.01.2016 року укладено договір дарування, за яким позивач отримала у власність спірну квартиру від [PERSON] [PERSON] та [PERSON] до 02.08.2016 року були зареєстровані у спірній квартирі, реєстрацію скасовано згідно аб. 8 п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 року. Відповідно до копії довідки від 18.01.2016 року № 5013 управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, станом на 18.10.2016 року у спірній квартирі зареєстрованих не значиться. З копії акту від 26.10.2016 року вбачається, що відповідачі проживають в спірній квартирі, зі слів сусідів стало відомо, що громадяни [PERSON] та [PERSON] присутні в даному помешканні з січня 2015 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини зазначені в позовній заяві, а доказів на їх спростування суду не надано. Таким чином, у відповідачів немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням - квартирою № 19 по вул. Полковника Коновальця, буд. 9 в м. Біла Церква. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити заявлений позов та виселити [PERSON] та [PERSON] із зазначеного приміщення. На підставі наведеного,

Outcome: approved