Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

В квітні 2011 року перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, який неодноразово уточнював під час судового розгляду справи, та з урахуванням остаточних уточнених позовних вимог просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS], укладений 20.10.2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лорбук»; витребувати від [PERSON] на користь Київської міської ради нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, № 1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] звільнити нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, № 1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS], повернувши їх Київській міській раді; визнати недійсним договір оренди нежитлових приміщень з № 1 по № 6 групи приміщень №96, № 1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS], укладений 04.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON]; усунути перешкоди у здійсненні права власності на майно - нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перевіркою, проведеною прокуратурою, встановлено, що в результаті організованих та проведених товарною біржею торгів 16.07.2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м. Києві ради та ТОВ «Лорбук», як переможцем торгів, був укладений договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, а відповідно до договору-купівлі-продажу від 20.10.2008 року ТОВ «Лорбук» продало вказані спірні нежитлові приміщення [PERSON], яка 03.11.2008 року зареєструвала на них право власності в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». Проте, рішенням Господарського суду м. Києва від 20.05.2009 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2010 року, аукціон з продажу спірних нежитлових приміщень, оформлений протоколом № 05-05/08 від 15.07.2008 року про хід біржових торгів з продажу майна, відповідно до якого переможцем торгів було обрано ТОВ «Лорбук», а також договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень від 20.10.2008 року, укладений між ТОВ «Лорбук» та [PERSON], визнано недійсними. При цьому, у подальшому прокуратурою також було встановлено, що відповідно до договору від 04.01.2011 року [PERSON] передала спірні нежитлові приміщення в оренду [PERSON] Разом з тим, на думку позивача, у зв'язку з порушенням порядку проведення приватизації, ТОВ «Лорбук» не набуло права власності на спірне майно у розумінні положень ст. 328 ЦК України, що в свою чергу свідчить про відсутність у вказаного товариства належного обсягу правоздатності та виключає саму можливість укладення ним будь-яких угод на законних підстав, а отже договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, укладений 20.10.2008 року між ТОВ «Лорбук» та [PERSON], а також договір оренди спірного майна, укладений 04.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON], не відповідають вимогам, передбаченим ст. 203 ЦК України, та на підставах, визначених ст. 215 ЦК України, підлягають визнанню недійсними. При цьому, позивач зазначає, що [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна, оскільки вона, будучи особою, наближеною до директора ТОВ «Лорбук», була обізнана про незаконність набуття товариством права власності на спірне приміщення, а отже й знала про відсутність в нього права відчужувати спірне майно на законних підставах. Відтак, за вказаних обставин та враховуючи те, що [PERSON] незаконно заволоділа спірним майном, право на власності на яке належить територіальній громаді міста Києва, вказані нежитлові приміщення у відповідності до положень ст.ст. 387, 388 ЦК України піддягають витребуванню від неї на користь Київської міської ради. Крім того, оскільки на даний час для позивача в особі Київської міської ради існують перешкоди у реалізації свого законного права власності на спірні нежитлові приміщення, [PERSON] зобов'язана звільнити вказані приміщення, а [PERSON] підлягає виселенню з них. Також, під час розгляду справи в суді третя особа - Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України (надалі - Товариство «Знання») звернулася до суду із самостійними позовними вимогами на предмет спору, згідно яких просила визнати за нею право користування нежитловими приміщеннями з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS] на умовах договору оренди № 08/00 від 01.03.2000 року, а також витребувати на свою користь вказані нежитлові приміщення від [PERSON] та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Товариство «Знання» відповідно до умов договору оренди нежилого приміщення № 08/00, укладеного 01.03.2000 року з Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району м. Києва зі строком дії до 01.01.2011 року, орендує нежитлові приміщення загальною площею 133 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] При цьому, протягом всього часу Товариство «Знання» використовувало вказані орендовані приміщення для розміщення заснованих ним редакції засобів масової інформації - журналу «Трибуна» та щорічника «Наука і культура». Проте, всупереч вимог закону, 16.07.2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ТОВ «Лорбук» було укладено договір купівлі-продажу вказаних нежитлових приміщень, який в подальшому, так само як і аукціон з їх продажу, були визнані недійсним рішенням Господарського суду м. Києва від 20.05.2009 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2010 року. Разом з тим, 24.01.2011 року третій особі стало відомо, що 22.01.2011 року було здійснено самовільне незаконне заволодіння спірним приміщенням, заміна замків та вивезення майна орендаря в невідомому напрямку. При цьому, третя особа зазначає, що як їй стало відомо в подальшому, не зважаючи на вищевказані рішення судів, 20.10.2008 року між ТОВ «Лорбук» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаних приміщень, про існування якого Товариству «Знання», як орендареві, який все час знаходився в цих приміщеннях та своєчасно сплачував орендні платежі, більше ніж двох років нічого не було відомо, а 04.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди спірного майна. Однак, на думку третьої особи, заволодіння майном, в якому перебувало Товариство «Знання», є незаконним, оскільки таке заволодіння, в силу визнання договору купівлі-продажу від 16.07.2008 року недійсним, по-перше, відбулось без відома власника, яким є територіальна громада міста Києва, а по-друге, особою, яка не набула права власності на вказане майно, оскільки договір купівлі-продажу від 20.10.2008 року та договір оренди від 04.01.2011 року є нікчемними та не тягнуть правових наслідків для сторін. При цьому, третя особа вважає, що оскільки єдиним правомірним власником спірних нежитлових приміщень є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, яка не заперечує проти оренди вказаних приміщень саме Товариством «Знання», майно вибуло з володіння останнього поза його волею та неправомірно, в той час як в силу вимог ст.ст. 764, 777 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Постанови Верховної Ради України від 16.01.2009 року «Про запровадження мораторію на виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси», термін дії договору оренди продовжений. На підставі викладеного та враховуючи те, що [PERSON] не є добросовісним набувачем вказаних спірних приміщень, так як є родичкою директора ТОВ «Лорбук» та була обізнана щодо незаконності всіх правочинів, на думку третьої особи, існує необхідність відновлення становища, яке існувало до порушення її права, відповідно до ст.ст. 387, 396 ЦК України, у спосіб витребування на користь Товариства «Знання» майна від відповідачів, як недобросовісних набувачів, та визнання за Товариством «Знання» права користування вказаними приміщеннями. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та представники третьої особи, яка заявила самостійні вимоги ВГОТ «Знання» - Наконечна Я.С. та Мешун В.І, позов Київського місцевої прокуратури № 10, поданий в інтересах держави в особі КМР та Департаменту культури виконавчого органу КМР (КМДА) та позов третьої особи з самостійними вимогами ВГОТ «Знання» України підтримали та просили задовольнити. Представник Департаменту культури виконавчого органу КМР (КМДА) Панасенко І.І. позов Київського місцевої прокуратури № 10, поданий в інтересах держави в особі КМР та Департаменту культури виконавчого органу КМР (КМДА) , підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Позов третьої особи з самостійними вимогами ВГОТ «Знання» підтримав частково та зазначив, що спірні приміщення підлягають витребуванню від відповідачів на користь КМР. Представник відповідача ТОВ «Лорбук» - Бачинська А.Ю. в судовому засіданні щодо позову Київського місцевої прокуратури № 10, поданого в інтересах держави в особі КМР та Департаменту культури виконавчого органу КМР (КМДА) та позову третьої особи з самостійними вимогами ВГОТ «Знання» України заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» свого представника в судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду пояснення з проханням розглядати справу у свою відсутність згідно чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 01.03.2000 року між Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району м.Києва та Правлінням товариства «Знання» був укладений договір оренди нежилого приміщення за № 08/00 зі строком дії до 01.01.2011 року (з урахуванням Протоколу погодження змін умов договору оренди нежитлового приміщення від 01.03.2000 року за № 1 від 11.04.20101 року). За даним договором Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України (надалі - ВГОТ «Знання») отримало в оренду нежиле приміщення загальною площею 133,0 кв.м., яке знаходиться по [ADDRESS], під розміщення редакції (т.1, а.с. 114-122). 16.07.2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ТОВ «Лорбук» був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, відповідно до умов якого право власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, №1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS], перейшло до ТОВ «Лорбук» (т.1, а.с. 11-12). У подальшому відповідно до договору купівлі-продажу від 20.10.2008 року ТОВ «Лорбук» продало вказані нежитлові приміщення [PERSON] (т.1, а.с. 20-22), яка 03.11.2008 року 2008 року зареєструвала своє право власності на них в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 03.11.2008 року за №026420. Відповідно до договору оренди нежилих приміщень від 04.01.2011 року [PERSON] надала в платне орендне користування [PERSON] спірні нежитлові приміщення строком на 26 місяців (т.2, а.с. 21-25). Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2009 року, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду м. Києва від 13.10.2010 року, визнано недійсним аукціон з продажу нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] (літера А), з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, №№ 1, 2, 3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв.м., оформлений протоколом № 05-05/08 від 15.07.2008 року про хід біржових торгів з продажу майна, відповідно до якого переможцем торгів було обрано ТОВ «Лорбук», а також визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16.07.2008 року, укладений між Управлінням з питань комунального майна приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради та ТОВ «Лорбук» (т.1, а.с. 33-39). При цьому, як встановлено в судовому засіданні, нежитлові приміщення які знаходяться по [ADDRESS] та нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (літера А), є одними й тим самими нежитловими приміщеннями, про що свідчить копія листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» № 6908 (И-2010) від 03.03.2010 року (т.1, а.с. 16). Звертаючись з позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, укладеного 20.10.2008 року між ТОВ «Лорбук» та [PERSON], позивач посилається на те, що у зв'язку з порушенням порядку проведення приватизації, ТОВ «Лорбук» не набуло права власності на спірне майно у розумінні положень ст. 328 ЦК України, що в свою чергу свідчить про відсутність у вказаного товариства належного обсягу правоздатності та виключає саму можливість укладення ним будь-яких угод на законних підстав, а отже вказаний договір не відповідає вимогам, передбаченим ст. 203 ЦК України, та на підставах, визначених ст. 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним. Так, за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Водночас, згідно роз'яснень, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відтак, враховуючи вищевказані положення законодавства, а також те, що договір купівлі-продажу від 16.07.2008 року, укладений між Управлінням з питань комунального майна приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради та ТОВ «Лорбук», було визнано недійсним вищевказаним рішенням господарського суду, суд приходить до висновку, що вимоги прокурора, заявлені ним в інтересах держави в особі КМР, Департаменту культури виконавчого органу КМР (КМДА), в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.10.2008 року, укладеного між ТОВ «Лорбук» та [PERSON], не ґрунтуються на вимогах закону, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. При цьому щодо вимог позивача про витребування від [PERSON] на користь Київської міської ради спірних нежитлових приміщень з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України, слід зазначити наступне. У відповідності до положень ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як вже зазначалось, на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2008 року [PERSON] придбала у ТОВ «Лорбук» спірні нежитлові примішення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому відповідно до ст. 12 ЦК України та виходячи з приписів п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 добросовісність набувача презюмується. В обґрунтування позовних вимог про витребування спірних нежитлових приміщень від [PERSON] позивач посилається на те, що [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна, оскільки остання, будучи наближеною особою до директора ТОВ «Лорбук», знала про незаконність набуття ТОВ «Лорбук» права власності на спірні нежитлові приміщення, а отже й про відсутність права у цього товариства відчужувати спірне майно на законних підставах. Однак, посилання позивача на вказані обставини судом не беруться до уваги, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу спірних приміщень між ТОВ «Лорбук» та [PERSON], нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, № 1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку № [ADDRESS] належали на праві власності ТОВ «Лорбук», а договір від 16.07.2008 року про їх придбання останнім був чинним. У зв'язку з зазначеним, враховуючи відсутність жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне, [PERSON] в силу положень ст.ст. 328, 388 ЦК України є добросовісним набувачем. За правилами ч. 3 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Основним процесуальним обов'язком позивача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, є обов'язок доказування, тобто позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач повинен надати докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених ст. 388 ЦК України, тому що вона встановлює спеціальні правила для захисту такого права. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. З огляду на вищенаведене, та з урахуванням ст. 10 ЦПК України, при зверненні до суду з позовом про витребування майна на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, позивач повинен довести факти й обставини, що мають значення для справи, а саме: факт, що майно вибуло з його володіння як власника не з його волі; факти й обставини, що підтверджують яким шляхом майно вибуло з його володіння. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має права вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що майно вибуло з володіння Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради, не з його волі. При цьому, як вбачається з копії рішення Господарського суду м.Києва від 20.05.2009 року, ухваленого у справі № 16/621, підставою для задоволення позову було те, що Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради в порушення ч. 2 ст. 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» майже через рік повідомило особу, яка орендує нежитлове приміщення про те, що це приміщення підлягає приватизації, а також, в порушення ст. 15 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств(малу приватизацію)», інформація про продаж на аукціоні спірного приміщення розміщена в газеті «Я споживач», яка не є ані бюлетенем органу приватизації, ані ні місцевою пресою, а є виданням громадської організації «Київська спілка захисту прав споживачів». Отже, з тексту вказаного рішення не вбачається того, що майно вибуло з володіння Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради не з його волі. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що посадова особа Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, при укладенні договору купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16.07.2008 року діяла не в інтересах Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради чи поза його волею. Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині витребування від [PERSON] на користь Київської міської ради спірних приміщень також не підлягають задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з копії реєстраційного посвідчення від 03.11.2008 року за № 026420, на даний час спірні нежитлові приміщення належать [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2008 року. В свою чергу, відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відтак, оскільки вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу від 20.10.2008 року, укладеного між ТОВ «Лорбук» та [PERSON], недійсним та витребування спірних нежитлових приміщень від [PERSON] на користь Київської міської ради, задоволенню не підлягають, а також враховуючи ті обставини, що на даний час спірні нежитлові приміщення зареєстровані на праві приватної власності за [PERSON], позовні вимоги позивача про зобов'язання [PERSON] звільнити нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, № 1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS], повернувши їх Київській міській раді, є такими, що порушують конституційні права [PERSON] як власника цих приміщень, а тому задоволенню не підлягають. Окрім того, враховуючи ту обставину, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради на даний час не є власником спірного майна, вимога позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності на спірні нежитлові приміщення шляхом виселення [PERSON] зі з спірних нежитлових приміщень також не підлягає задоволенню. Разом з тим, щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди спірних нежитлових приміщень, укладеного 04.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON], слід зазначити наступне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 759 та ч. 1 ст. 763 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Договір найму укладається на строк, встановлений договором. За договором оренди нежилого приміщення № 08/00, укладеним 01.03.2000 року між Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району м.Києва та Правлінням товариства «Знання» на строк по 01.01.2002 року, ВГОТ «Знання» України отримало в оренду нежиле приміщення загальною площею 133,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] Розпорядженням Старокиївської районної державної адміністрації м.Києва № 161 від 12.03.2001 року термін використання вищевказаного приміщення, виділеного в орендне користування ВГОТ «Знання», було продовжено до 01.01.2011 року. 11.04.2001 року на підставі вказаного розпорядження були внесені зміни до договору оренди нежилого приміщення від 01.03.2000 року. Разом з тим, під час дії вказаного договору нежитлове приміщення, яке є предметом оренди, в результаті організованих та проведених товарною біржею торгів (аукціону) було відчужено Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м. Києві ради шляхом його продажу ТОВ «Лорбук», яке в подальшому відповідно до договору купівлі-продажу від 20.10.2008 року продало вказане спірне майно [PERSON] При цьому, судом достовірно встановлено, що з 03.11.2008 року по даний час право власності на спірне нежитлове приміщення належить лише [PERSON] Водночас, у відповідності до положень ч. 1 ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Таким чином, враховуючи вищевикладене, всі права та обв'язки Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради як сторони договору оренди нежилого приміщення № 08/00 від 01.03.2000 року, перейшли до [PERSON] як нового власника спірних нежитлових приміщень. Як вже зазначалось, на підставі договору від 04.01.2011 року [PERSON] передала в оренду вказані нежитлові приміщення [PERSON] Однак, вимогами ст. 764 ЦК України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи в їх сукупності, ВГОТ «Знання» України на момент укладення вищевказаного договору між [PERSON] та [PERSON] користувалось спірними приміщеннями. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів, як свідчили б про те, що [PERSON] заперечувала проти продовження договору оренди №08/00 від 01.03.2000 року та повідомляла про це ВГОТ «Знання» України, до суду не надано. Більш того, слід зазначити, що у відповідності до положень ч.1 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право переді іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Однак, в порушення вищенаведених вимог закону, [PERSON] уклала договір оренди спірних нежитлових приміщень з [PERSON] Водночас, як вже зазначалось, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, серед іншого, ч. 1 ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У зв'язку з зазначеним, суд прийшов до висновку, що договір про оренду спірних нежитлових приміщень, укладений 04.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON], підлягає визнанню недійсним, оскільки його зміст суперечить вимогам ст.ст. 764, 777 ЦК України. Щодо позовних вимог третьої особи про визнання за нею права користування спірними нежитловими приміщення та витребування їх на свою користь від [PERSON] та [PERSON], слід зазначити наступне. Як встановлено в судовому засіданні, термін дії договору оренди № 08/00 від 01.03.2000 року сплинув 01.01.2011 року. При цьому, оскільки відповідач протягом місяця не надіслав позивачу попередження про припинення дії договорів, а доказів зворотного суду не надав, ВГОТ «Знання» продовжувало користуватися орендованим об'єктом на тих самих умовах, що були передбачені вищевказаним договором від 01.03.2000 року. Водночас, як вказує третя особа із самостійними вимогами щодо предмету спору в своїй позовній заяві 24.01.2011 року ВГОТ «Знання» України було виселено з займаного приміщення у зв'язку з тим, що, як в подальшому стало відомо, новим орендарем спірних нежитлових приміщень стала [PERSON] на підставі договору оренди від 04.01.2011 року, укладеного між нею та [PERSON] Вказані обставини також не заперечувались у судовому засіданні сторонами по справі. Однак, виходячи з аналізу вищевказаних положень ст. 764 ЦК України, а також враховуючи той факт, що [PERSON], як новий власник спірних приміщень, після закінчення строку дії договору у встановлений строк не надіслала ВГОТ «Знання» повідомлення про свій намір розірвати укладений договір оренди, суд приходить до висновку, що строк дії договору оренди № 08/00 від 01.03.2000 року є таким, що був продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. При цьому, судом встановлено, що ВГОТ «Знання» України з 22.01.2011 року по теперішній час на має можливості користуватися орендованим приміщенням, оскільки дані приміщення займає [PERSON] на підставі договору оренди від 04.01.2011 року. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). В свою чергу, згідно вимог ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та припинення дії, яка порушує право. З огляду на викладене, враховуючи положення ст.ст. 388, 395, 396 ЦК України, суд приходить до висновку, що порушене право ВГОТ «Знання» України на користування спірними нежитловими приміщеннями, які є предметом договору оренди від 01.03.2000 року, підлягає захисту шляхом визнанням за ним такого права та витребування вказаних нежитлових приміщень від [PERSON] на користь ВГОТ «Знання» України для їх подальшого використання на умовах оренди. Крім того, оскільки судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення знаходяться в фактичному користуванні [PERSON], вимога третьої особи про витребування вказаних приміщень на свою користь від [PERSON] задоволенню не підлягає. Також, в порядку, визначеному ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь держави судові витрати в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок, які не були сплачені при подачі позовів, в рівних частках, тобто по 121 (сто двадцять одна) гривні 80 копійок з кожної. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 12, 16, 203, 215, 321, 387, 388, 396, 763, 764, 770, 777 ЦК України,

Outcome: partial