Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

В листопаді 2018 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки виплат. Посилався на те, що 01.09.2016 позивач був прийнятий згідно Наказу від 31.08.2016 № 1/ОС на посаду головного інженера у виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 17.07.2017 позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату, про що зроблена відмітка в трудовій книжці. На день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість в сумі 25300,40 грн, позивач неодноразово звертався до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (м. Лиман) з заявами про виплату йому заборгованості, однак його заяви залишалися без відповіді. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в розмірі 25300,40 грн та стягнути суму середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 по 31.10.2018 в розмірі 105722,50 грн та донарахувати по день фактичного розрахунку. З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в розмірі 26437,23 грн та стягнути суму середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 по 15.10.2019 в розмірі 160325,51 грн та донарахувати по день фактичного розрахунку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.11.2018 прийнято позовну заяву до провадження судді Мазур Ю.Ю. та призначено справу в підготовче судове засідання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.01.2019 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів по даній справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.06.2020 закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Надали до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що за фактом захоплення невідомими особами адміністративних будівель виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», а саме структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» за заявою відповідача було порушено кримінальне провадження № 12017050420000286 за ознаками ст. 341 КК України, тому у відповідача був відсутній доступ документації підприємства, до всіх комп`ютерних баз, втрачено контроль над господарською діяльністю підрозділу. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач був прийнятий згідно Наказу від 31.08.2016 № 1/ОС на посаду головного інженера у виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 17.07.2017 позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату, на підставі Наказу № 7199/ДН-ОС від 10.07.2017. Згідно довідки від 21.09.2018 № 0000620422 позивач взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У частині другій статті 233 КЗпП України, передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат». Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 18034 грн. 73 коп. необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачу [PERSON] було видано розрахунки заробітної плати за лютий-липень 2017, в якій зазначено, що компенсація за 22 днів відпустки; узгодження звільнення з профспілковою організацією Х; номер постанови профкому № 13; дата постанови профкому 20.06.2017; вихідна допомога Х з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Таким чином, при звільненні [PERSON] з займаної посади у зв`язку із скороченням штату, дане звільнення було узгоджено з профспілковим комітетом, що спростовує твердження відповідача про те, що позивач надав суду неналежні докази «сумнівного походження». Тобто, розрахунки заробітної плати за березень- липень 2017, які були видані [PERSON] , були здійснені у відповідності до норм чинного законодавства. Позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами про виплату йому заборгованості, останній раз позивач звернувся 25.09.2018, дана заява отримана відповідачем 03.10.2018, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013), згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належним звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Виходячи з того, що дата звільнення 17.07.2017, останніми календарними місяцями перед звільненням були травень та червень 2017, але у зв`язку з тим, що в квітні, травні та червні 2017 не було відпрацьовано кількість днів, частково у березні 2017 на підприємстві було встановлено простій, беремо для розрахунку два календарні місяці - лютий та березень 2017. Згідно розрахунків середньомісячний середній заробіток складає: (353,76 - (353,76 х 18%=63,68) -353.76 х 1,5% = 5,31)), що становить 284,77 грн. Також відповідачем надано до суду копію платіжної відомості, з якої вбачається, що позивачем [PERSON] отримано на руки заробітну плату за березень 2017 в розмірі 2543,17 грн з чим погодився і позивач. Згідно відомості інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків станом на 08.02.2019 зазначена інформація про доходи, отримані від податкових агентів за період з 1 по 3 квартал 2017 [PERSON] , в якій зазначено сума нарахованого доходу 24493,62 грн. Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених ст.ст. 36, 38-41 КЗпП визначено статтею 44 КЗпП України. На день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість в сумі 26437,23 грн, а саме: за березень 2017 - 4601,71 грн (7144,88 грн заробітної плати до виплати за мінусом виплаченого авансу за березень 2017 у розмірі 2543,17), тому сума до сплати складає 4601,71 грн (7144,88 - 2543,17); за квітень 2017 - 2419,58 грн заробітної плати; за травень 2017 - 4179,26 грн; за червень 2017 - 1261,66 грн; за липень 2017 - 13975,02 грн. (складається із суми заробітної плати за липень 2017, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КзПП України). Згідно додатків до листів Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік», з урахуванням розрахункового періоду, кількість робочих днів разом складає 563 дні за період з 18.07.2017 по 15.10.2019. Тобто, сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів з 18.07.2017 по 15.10.2019 складає: 563 дні х 284,77 грн/на день = 160325,51 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю України, встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України «Про оплату праці», передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Частиною 3 статті 129 Конституції України, визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки, то позивачем не надано доказів, що на день звільнення у позивача ще залишалась невикористана відпустка. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КзПП України та середнього заробітку за час затримки виплат підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1867,62 грн.

Outcome: approved