Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати запис державного реєстратора - нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровського районного нотаріального округу Кобрусєвої Л.В. №33627315 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49117731 від 10.10.2019 про право власності [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 100,2 кв.м., що розташований по [ADDRESS] ; визнати за нею, [PERSON] право власності на 74,9 кв.м., що дорівнює 81/100 частини житлового будинку (літера А) [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1934680112214), загальною площею 100,2 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 1221411000:02:044:0593, а саме: А1-1 коридор площею 3,2 кв.м., А1-2 санвузол площею 4,1 кв.м., А1-3 кухня площею 21,9 кв.м., А1-4 кімната площею 9,7 кв.м., А1-8 коридор площею 4,0 кв.м., А1-9 коридор площею 3,7 кв.м., А1-10 кімната площею 12,3 кв.м., А1-11 кімната площею 16,0 кв.м.; стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. Позивачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала (а.с.87). Відповідач державний нотаріус Дніпровської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кобрусєва Л.В. надала суду лист про розгляд справи без присутності представника нотконтори та просила ухвалити рішення згідно чинного законодавства (а.с.70). Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. За інформацією з офіційного сайту «Укрпошта» поштові відправлення №5120601858871 та № [NUMBER] на ім`я [PERSON] перебувають у точці видачі/доставки, тобто відповідачка до точки поштового зв`язку для отримання поштових відправлень не з`являється (а.с.81,85), відзив на позовну заяву не подала. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. За інформацією з офіційного сайту «Укрпошта» поштові відправлення №5120601858863 та № [NUMBER] на ім`я [PERSON] перебувають у точці видачі/доставки, тобто третя особа до точки поштового зв`язку для отримання поштового відправлення не з`являється (а.с.80,86). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі договору дарування від 28.05.1983 року (а.с.19-20) [PERSON] (а.с.14) стала власником 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами. Рішенням Народного суду Дніпропетровського району від 15.09.1983 року (а.с.21) [PERSON] у вказаному домоволодінні було виділено в натурі: сіни І-І, кухню І-5, кімнату І-2, кладову І-6, загальною площею 35,3 кв.м., що склало 12/19 частини всього домоволодіння, а іншому власнику будинку [PERSON] , було виділено кімнати - І-3 та кімнату І-4, що складає 18 кв.м. та становить 7/19 частини всього домоволодіння. Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння станом на 20.07.1982 року загальна площа спірного будинку становить 53,3 кв.м., з яких 22,0 кв.м. - житлової площі (а.с.17-18). У подальшому, належна [PERSON] частина домоволодіння за договором купівлі-продажу від 26.12.1986 року (дублікат договору від 14.03.2002 року) перейшла у власність [PERSON] . На підставі рішення Підгородненської міської ради №85 від 16.04.1997 року [PERSON] набула у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1 га (кадастровий номер 1221411000:02:044:0593) та площею 0,0102 га (кадастровий номер 1221411000:02:044:0592) для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані по [ADDRESS] , що підтверджується державним актом серії ДП №032902 від 30.05.1997 року (а.с.22) та Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.25,30) та Реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради №34 від 16.02.2000 року [PERSON] було дозволено добудову до житлового будинку по [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат, коридору та ванни (а.с.29). В результаті проведеної [PERSON] добудови належної їй частини житлового будинку його площа збільшилася з 53,3 кв.м. на 100,2 кв.м. Так, відповідно до Технічного паспорту від 06.02.2002 року (а.с.33-36), виготовленого та зареєстрованого у КП Новомосковськ міжрайонне бюро технічної інвентаризації, належна [PERSON] квартира [ADDRESS] складається з кухні 1-1 площею 5,6 кв.м., кімнати 1-2 площею 11,5 кв.м. та сіней 1-3 площею 8,2 кв.м., що разом становить 25,3 кв.м. А належна [PERSON] квартира №2 отримала наступні характеристики: сіни II-1 площею 3,7 кв.м., коридор ІІ-2 площею 4,0 кв.м., кімната ІІ-3 площею 12,3 кв.м., кімната ІІ-4 площею 16,0 кв.м., коридор ІІ-5 площею 3,2 кв.м., санвузол ІІ-6 площею 4,1 кв.м., кухня ІІ-7 площею 21,9 кв.м та кімната ІІ-8 площею 9,7 кв.м., і загальна площа по квартирі №2 склала 74,9 кв.м. За зверненням [PERSON] зміна загальної площі домоволодіння пройшла реєстрацію в БТІ, що підтверджується також довідкою КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризаційні 85 від 09.04.2019 року (а.с.38). З метою виділення часток у власності на домоволодіння у 2007 році [PERSON] звернулася до КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» та в результаті замірів та розрахунків було визначено, що частка [PERSON] становить 81/100, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 26.11.2007 року (а.с.33-36), а також довідкою відчужуваної частини у [ADDRESS] від 12.07.2006 року (а.с.39-40), оригінал якої міститься в інвентарній справі довідкою КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації». Протягом усього часу володіння майном, [PERSON] безперешкодно здійснює володіння та користування будинком, будь-які спори з суміжним власником щодо будинку були відсутні. Проте, 17 грудня 2019 року з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що 10 жовтня 2019 року державним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кобрусєвою Л.В. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на 1/2 спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] (співвласника спірного домоволодіння) та проведено реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку площею 100,2 кв.м., а також на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером 1221411000:02:044:0070, за місцем розташування вищевказаного домоволодіння, та 1/4 частини земельної ділянки кадастровий номер 1221411000:02:044:0071 для ведення особистого селянського господарства (а.с.44-45). [PERSON] , як дочка померлого [PERSON] також є спадкоємцем після його смерті та має право на оформлення права власності у порядку спадкування на 1/4 частину спадкового майна [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Верховний Суд у своїй постанові від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17 визначив, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакші як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження,за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Пунктом 7 вказаного Порядку №1127 визначено, що для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Згідно із ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Пунктом 66 Порядку №1127 закріплено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Так, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого е нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи його дубліката, виданого до 01 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державного акта на право приватної власності на землю або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Встановлено, що також підтверджується матеріалами справи, відповідно до відомостей БТІ, з урахуванням рішення суду від 1983 року, [PERSON] у 1986 році придбав 7/19 частин домоволодіння, що дорівнює 18,0 кв.м., а станом на 2002 рік площа належної йому частини будинку склала 25,3 кв.м. Будь-які документи, що підтверджують збільшення розміру площі частини домоволодіння, що перебувала у власності [PERSON] з 2002 по 2019 рік - відсутні. Реєстрація права власності за [PERSON] відбулася на підставі довідки БТІ №185 від 09.04.2019 року та Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] від 25.09.2019 року. Будь-які інші документи, щодо майна, яке перебувало у власності [PERSON] відсутні. Під час видачі КП «БТІ» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» довідки №185 від 09.04.2019 року (а.с.38), було не вірно вказано розмір часток співвласників у вказаному будинку без врахування проведеної перебудови та перерозподілу часток як 1/2 частина замість 19/100 ( [PERSON] ) та 81/100 ( [PERSON] ), внаслідок чого із власності [PERSON] безпідставно вибула у власність [PERSON] у порядку спадкування після смерті [PERSON] належна позивачці частина домоволодіння по [ADDRESS] у розмірі 12,4 кв.м. Окрім цього, у Технічному паспорті виготовленому на замовлення [PERSON] площа квартири №1 , що належала її померлому сину [PERSON] , як і раніше має площу 25,3 кв.м., а належна [PERSON] квартира №2 має площу 74,9 кв.м. Вищевказана довідка КП «БТІ» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області» №185 від 09.04.2019 року не є правовстановлюючим документом у розумінні ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», відтак відомості зазначені у ній щодо часток співвласників у домоволодінні безпідставно враховані державним нотаріусом під час визначення частки у спірному домоволодінні та проведенні державної реєстрації речових прав на частину спірного будинку за [PERSON] . З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що за відсутності документів, що підтверджують право [PERSON] на 50,1 кв.м. замість 25,3 кв.м. домоволодіння по [ADDRESS] , у державного нотаріуса були відсутні правові підстави для визнання за спадкодавцем [PERSON] такого права, а реєстрація права власності на 1/4 домоволодіння за [PERSON] у порядку спадкування відбулася без проведення реєстрації права власності на частину домоволодіння за померлим [PERSON] , що є порушенням ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, п. 66 вищевказаного Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Окрім цього, під час проведення реєстраційних дій державним нотаріусом помилково визначено місце розташування спірного житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 1221411000:02:044:0070, тоді як фактичне місце розташування домоволодіння є земельна ділянка з кадастровим номером 1221411000:02:044:0593, яка належить [PERSON] . Внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про наявність у [PERSON] права власності на 1/4 частину спірного домоволодіння в порядку спадкування після смерті [PERSON] порушує права та охоронювані інтереси [PERSON] , якій на праві власності належить 81/100 частин спірного будинку, що позбавляє позивачку можливості вільно користуватися, розпоряджатися вказаним майном та провести реєстрацію свого речового права у встановленому Законом порядку. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальних характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Зокрема, така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 904/9169/17. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди. У випадку якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача. Вказана позиція також викладена в Постановах Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15-ц, від 22.08.2018 року №925/1265/16, від 04.08.2018 року у справі №915/127/18. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що записи державного реєстратора - державного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кобрусєвої Л.В. про державну реєстрацію права власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] № [NUMBER] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49117731 від 10.10.2019 року) порушують право [PERSON] на належне їй майно, а відтак підлягають скасуванню. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену Державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав заявник подає органу державної реєстрації прав або нотаріусу, заяву та рішення суду, що набрало законної сили. Статтею 392 ЦК України закріплено право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України у постанові від 04.04.2011 року у справі №3-18гс11 зазначив, що згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У п. 35 рішення від 12.03.2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно правил ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мають місце, заявлені вимоги є доведеними, а зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність у позивача суб`єктивно підтвердженого факту невизнання відповідачем права власності на частку спірного будинку по [ADDRESS] , відповідачем не доведено обставин, що спростовують факт належності [PERSON] спірного майна на праві особистої власності, порушені права позивачки як співвласника спірного нерухомого майна потребують захисту, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно правил п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до правил ч. 6 ст. 141 ЦПК України в разі, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору як інвалід 2-ї групи (а.с.15). Тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved