Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

В лютому 2016 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 27 вересня 2012 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» та фізична особа - гр. [PERSON] уклали кредитний договір № 700000052, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 521855,29 грн. Позивач свої зобовязання виконав в повному обсязі, а відповідач свої зобовязання належним чином не виконує і станом на 17.12.2015 року має прострочену заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом 403396,60 грн., за відсотками 2,24 грн., по комісії 69139,26 грн., яку просив стягнути з відповідача, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 7088,07 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 472538,11 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 403396,61 грн., по відсотках 2,24 грн., по комісії 69139,26 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 7088,07 грн. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 травня 2017 року у задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 700000052 від 27.09.2012 року за період з 27.09.2012 року по 17.12.2015 року відмовлено. З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», подав апеляційну скаргу. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, суд першої інстанції при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми процесуального права. Просить апеляційний суд скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк». В судове засідання апеляційного суду представник Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність (том № 2, а.с. 27). В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність (том № 2, а.с. 88). Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк». підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції послався на те, що суд враховує наданий представником позивача розрахунок заборгованості станом на 17.12.2015 року, згідно якого позивачем за цей період погашено суму комісії у розмірі 205844,83 грн., та оскільки судом нарахування комісії визнано несправедливим та таким, що не підлягає задоволенню, суд вважає, що сплачена відповідачем сума у розмірі 205844,83 грн. підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості. З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № 700000052 відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 521855,29 грн. Позивач свої зобовязання по вказаному вище договору виконав в повному обсязі, а відповідач свої зобовязання належним чином не виконує і станом на 17.12.2015 року має прострочену заборгованість в розмірі 472538,11 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 403396,60 грн., за відсотками 2,24 грн., по комісії 69139,26 грн. Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Системний аналіз наявних документів дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що відповідач [PERSON] 27.09.2012 року уклав з позивачем кредитний договір на відповідну суму, своєчасно не виконував зобовязання по поверненню кредиту та оплаті за користування ним, має заборгованість по договору, тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. Після подання позовної заяви позивачем, відповідач сплачував суму кредиту. Як вбачається із платежів, наданих позивачем, заборгованість відповідача станом на 17.12.2015 року складає 193555,63 грн., яка складається із тілу кредиту 130438,95 грн., проценти 0%, комісії 63116,68 грн. (том № 1, а.с. 213). Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості підлягають частковому задоволенню. Крім того, суд першої інстанції визнав нарахування комісії несправедливим і зарахував в рахунок погашення заборгованості, що є безпідставним, оскільки таких вимог не заявлялось. За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо обґрунтованості відмови у задоволенні позову. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом 130438,95 грн., заборгованість за комісією 63116,68 грн. Згідно з ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2903 грн. 34 коп. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial