Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] (надалі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (надалі - відповідач), про стягнення заборгованості. Предметом позову є стягнення з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), грошові кошти в сумі 3 817 480,00 (три мільйони вісімсот сімнадцять тисяч чотириста вісімдесят) євро, з яких: сума боргу - 200 000,00 (двісті тисяч) євро; сума процентів - 17 480,00 (сімнадцять тисяч чотириста вісімдесят) євро; сума штрафу - 3 600 000,00 (три мільйони шістсот тисяч) євро. Підставою позову є невиконання зобов`язання щодо повернення коштів згідно договору позики, строк виконання якого настав 01 січня 2020 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 18-19). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 35-36) Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 січня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого, позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у сумі 200 000,00 (двісті тисяч євро 00 євроцентів) євро на строк з 02.01.2019 р. до 01.01.2020 р., а позичальник зобов`язався у цей же строк повернути таку ж суму грошових коштів позикодавцеві (п. 1). Однак, відповідач зобов`язання не виконав та не повернув позики, у зв`язку із чим, позивачем на підставі п. 2 договору до 01 січня 2020 року нараховано проценти за договором у розмірі 7 відсотків річних, а також 7 відсотків річних за період з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2020 року, а також нараховано штрафні санкції, зазначені у п. 1 договору, у розмірі 20 відсотків від суми заборгованості, яка залишилася неповернутою, за кожний день прострочення (п. 3 договору). На підтвердження укладення договору та його умов, позивачем надано розписку з умовою повернення до 01 січня 2020 року. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, позивач звернувся із вказаним позовом до суду. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до договору позики, укладеного 02 січня 2019 року, укладеного між [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Мінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 04 квітня 1996 року, який мешкає за адресою: [ADDRESS] , іменований надалі позикодавець, і [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] виданий Радянським РУ ГУ МВС України в місті Києві 19 листопада 1999 року, реєстраційний номер облікової картки платника податку: [NUMBER] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , іменований надалі позичальник, сторони домовились про такі умови договору: 1.Позикодавець передає позичальникові у власність грошові кошти у сумі 200000,00 євро (двісті тисяч євро 00 євроцентів) на строк з 02 січня 2019 року до 01 січня 2020 року включно, а позичальник зобов`язується у цей же строк повернути таку ж суму грошових коштів Позикодавцеві. 2.Проценти за цим договором нараховуються у розмірі 7% (сім відсотків річних) та сплачуються до 01 січня 2020 року. 3.У випадку прострочення повернення суми грошових коштів, зазначеної у п.1 цього договору, позичальник виплачує позикодавцеві штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від суми заборгованості, яка залишилася неповернутою, за кожний день прострочення. Відповідно до п.5 договору, цей договір вважається укладеним з моменту фізичної передачі позикодавцем позичальникові обумовленої у п. 1 цього договору суми грошових коштів, що підтверджується розпискою позичальника (а.с. 9). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії розписки, позивач виконав свій обов`язок щодо передання коштів 02 січня 2019 року із зобов`язанням повернути кошти та сплатити проценти в тій самій валюті до 02 січня 2020 року (а.с. 10). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 - 545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У частині 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 2 ст.527 ЦК України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Із договору позики та розписки, які підписані [PERSON] від 02 січня 2019 року вбачається, що він взяв на себе зобов`язання повернути позивачу грошові кошти, сплатити проценти та штраф у разі порушення зобов`язання. Таким чином, зобов`язання з повернення коштів, сплати процентів та штрафних санкцій відповідач підтвердив своїм підписом. Крім того, відповідачем не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли інші правовідносини, а не із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 200 000,00 (двісті тисяч) Євро суми боргу за договором позики, 14000,00 (чотирнадцять тисяч) Євро - суми процентів та 200 000,00 (двісті тисяч) Євро суми штрафу, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення процентів, нарахованих за період з 02 січня 2020 року по 01 квітня 2020 рік, то у задоволенні цієї частини позовних вимог потрібно відмовити, виходячи з наступного. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Отже право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 28.03.2018 року у цивільній справі № 444/9519/12. Крім цього, у постанові від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки щодо застосування норми права, викладені у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у цивільній справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім цього слід зазначити й таке. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У справі, що розглядається, сторонами зазначена дата повернення суми позики - 01 січня 2010 року. У позовній заяві, поданій до суду у квітня 2020 року, позивач просив стягнути з відповідача, як заборгованість з позики, так і відсотки за користування грошовими коштами під час дії договору та за період з 02 січня 2020 року по 01 квітня 2020 рік. Однак, оскільки позовна вимога про стягнення відсотків, нарахованих після закінчення дії договору, суперечить вимогам законодавства, та висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, то в її задоволенні потрібно відмовити. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial