Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

В листопаді 2017 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про порушення прав споживача при наданні банківських послуг та зобов'язання вчинити певні дії в якому просить визнати відмову відповідача надати інформацію щодо відкритих на її ім'я карткових рахунків та умов кредитування за кредитним договором від 29.05.2006 і кредитним договором №SАМDN44000007479506 від 30.05.2006, кредитним договором від 11.06.2013, кредитним договором № SАМDN86000744194123 від 11.06.2015, порушенням її прав споживача починаючи з періоду 24.04.2015 та зобов'язати відповідача надати їй інформацію, щодо відкритих на її ім'я карткових рахунків та умов кредитування цих рахунків, у вигляді копій банківських примірників договорів, укладених між відповідачем та нею [PERSON] а саме: 1) Договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку за карткою типу «Універсальна», виданої 29.05.2006; 2) Договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку за карткою типу «Універсальна», виданої 30.05.2006; 3) Договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку за карткою типу «Універсальна», виданої на підставі Анкети-заяви від 11.06.2013; 4) Кредитного договору від 29.05.2006; 5) Кредитного договору № SАМDN4000007479506 від 30.05.2006; 6) Кредитного договору від 11.06.2013; 7) Кредитного договору №SАМDN86000744194123 від 11.06.2015; Крім того, позивач просить визначити порядок виконання, строк виконання відповідачем прийнятого судового рішення, вжити заходів для забезпечення його виконання та вирішити питання про покладення судових витрат на відповідача. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.05.2006 нею отримано картку типу «Універсальна» № [NUMBER] відповідно її заяви про надання банківських послуг. Кредитні договори між нею та відповідачем при отриманні картки у 2006 році не укладались. Крім того, 11.06.2013 нею підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Починаючи з лютого 2015 року на її телефон надходять повідомлення про наявність простроченої кредитної заборгованості за кредитним договором від 30.05.2006. 24.04.2015 на її заяву про отримання копії банківського примірника договору карткового рахунку картки типу «Універсальна» [NUMBER] вона дізналась про наявність у відповідача укладеного кредитного договору. В подальшому протягом 2015-2017 років вона зверталася до відповідача щодо відновлення її прав на отримання інформації щодо умов кредитування та отримання документів, що підтверджують факт укладення та виконання договорів, учасником яких вона є, копій таких договорів вона не отримала. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги у тому вигляді, який викладений в прохальній частині позову. Наполягає на вирішенні поданого до суду позову. Крім того, [PERSON] пояснила, що 29.05.2006 вона звернулася до відповідача з заявою про надання їй платіжної картки та написала про це заяву. В подальшому, 11.06.2013 вона отримала нову платіжну картку, взамін попередньої, строк дії якої закінчився, про що також написала заяву. Протягом часу з 2015 року, вона почала отримувати повідомлення про наявність у неї заборгованості за кредитним договором. Звернувшись до банку з вимогою надати їй копії укладеного кредитного договору отримала відповідь про те, що підписана нею заява-анкета і є кредитним договором. Стверджує, що ніяких кредитних договорів з відповідачем шляхом підпису не укладала, однак вважає, що запитувані нею документи повинні бути у відповідача, оскільки, останній стверджує про існування укладеного між ними кредитного договору. Ненадання на її вимогу, запитуваних документів, є порушенням її права на інформацію про умови кредитування. На свої запити вона отримала копії заяв які вона дійсно підписувала отримуючи картки в відділенні банку. Вимог про повернення боргу в судовому порядку відповідач до неї не заявляв. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, вважає вимоги позивача надуманими і безпідставними. Стверджує, що підписавши анкету-заяву в 2006 та 2013 роках позивач уклала кредитний договір на умовах, визначених в Умовах та правилах надання банківських послуг. До 2015 року включно позивач активно користувалася кредитними коштами та вчиняла дії з погашення кредиту. Вважає, що всі документи, які підтверджують наявність укладеного кредитного договору між банком та позивачем, останній вже надані. Крім того, представником відповідача подано до суду відгук на позов де він просить в задоволенні позову відмовити, так як позивач звернувся до банку з проханням про видачу кредитної картки «Універсальна», зі свого боку банком потреби позивача було задоволено та надано кредитні кошти у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку - № [NUMBER] з строком дії до 05/13 року, та Кредитну картку № [NUMBER] з строком дії до 08/16. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. За умовами укладеного договору позивач взяв на себе зобов'язання своєчасно сплачувати проценти за користування кредитними коштами, повертати кредитні кошти у визначенні договором терміни, а також виконати інші зобов'язання згідно договору та Умов та правил надання банківських послуг. Позивач виразив свою згоду, що заява позичальника разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис позичальника. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Так судом встановлено, що 29.05.2006 позивач подала до відділення банку відповідача заяву де в п. 6 зазначено про обрання «кредитної карти» з гривневою валютою рахунку та отримала кредитну картку типу «Універсальна» № [NUMBER]. Крім того, 11.06.2013 нею підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських з проханням оформити на її ім'я карту «Універсальна». в 2013 році [PERSON] отримала картку № [NUMBER], що визнається сторонами і підтверджується матеріалами справи. Визначаючи норми матеріального права, що регулюють правовідносини між сторонами та на які посилається позивач як на правову підставу позовних вимоги, суд погоджується з позицією позивача, що правовідносини між сторонами підпадають під дію положень Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Так з позовної заяви [PERSON] вбачається, що фактичною підставою її позову є визнання факту укладення з відповідачем договорів банківських послуг - відкриття банківського рахунку, подавши до банку заяву в травні 2006 року та анкету-заяву в червні 2013 року та заперечення самого факту укладення кредитних договорів. В свою чергу відповідач стверджує, що позивач виразив свою згоду, що заява позичальника разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг та підтверджує існування між сторонами кредитних правовідносин. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час подання позивачем заяви до відповідача - 29.05.2006) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Крім того, ч. 1 ст. 15 вказаного Закону визначає, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому стаття 5 ЦПК України закріплює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 4, 5 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. Разом з тим, наявність чи відсутність права на позов у матеріальному розумінні, так само як і встановлення наявності чи відсутності факту порушення такого права з'ясовуються судом під час розгляду спору по суті заявлених вимог. Таким чином, встановивши зазначені обставини, суд приймає рішення про задоволення позову або відмову у позові. Принцип диспозитивності визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України) Вирішуючи дану справу та зіставивши факти встановлені в судовому засіданні з фактами гіпотези норми матеріального права суд приходить до висновку про безпідставність твердження позивача про існування факту порушення її права на отримання другого примірника кредитних договорів та інших договорі, направлених на укладення таких кредитних договорів, як права передбаченого ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виходячи з того, що сама позивач заперечує факт укладення таких договорів, шляхом підписання окремих документів. Суд приймає до уваги, що відповідач визнає існування укладених з позивачем кредитних договорів у вигляді поданих останньою до банку заяв та подальшого виконання умов кредиту, при цьому, копії таких заяв позивачеві вже надано. Таким чином, оскільки судом не встановлено факту порушення прав та законних інтересів позивача, про порушення яких вона заявляє та які можуть бути захищені в судовому порядку, суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними. Суд не вдається до дослідження та аналізу на предмет дійсності правочинів укладених між сторонами, оскільки таке питання виходить за межі предмета та підстав позову, визначеного [PERSON] в поданій до суду позовній заяві. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed