Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Головченко А.В. звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості та неустойки (пені) по сплаті аліментів. В обґрунтування позову зазначено, що із 19.07.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.07.2018 року, із відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання спільної дитину та видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні в Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Відповідно до довідки Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, станом на 01.11.2019 року відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 59554,90 грн. Позивач вважає, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась з вини відповідача. Відповідач працездатного віку, проте не виконує рішення суду належним чином, в зв`язку з чим утворилась зазначена заборгованість та він має сплатити неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів. Згідно розрахунку, проведеного у відповідності до позиції Верховного Суду від 25.04.2018 року, сума неустойки (пені) за період з 13.11.2017 р. по 30.09.2019 р., включно, по сплаті аліментів на утримання дитини становить суму в розмірі 20594,05 грн. З огляду на те, що відповідач в добровільному порядку заборгованість по сплаті аліментів не сплачує, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь в примусовому порядку заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 59554,90 грн. та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, яка станом на 01.11.2019 року становить суму в розмірі 20594,05 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача після відкриття провадження у справі надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач з клопотаннями про розгляд справи в порядку загального позовного провадження або в порядку спрощеного позовного провадження, однак, із повідомленням викликом сторін, - до суду не звертався. Відзив на позов зі сторони відповідача до суду не надходив, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 19.07.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.07.2018 року у справі № 756/15213/17, із відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 4000,00 грн., щомісячно, починаючи стягнення із 13.11.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття. На виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист, який на даний час перебуває на примусовому виконанні в Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 27.10.2018 року позивачем було укладено шлюб із [PERSON] , та після державної реєстрації шлюбу змінено прізвище із [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Відповідно до довідки Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 05.11.2019 року, станом на 01.11.2019 року відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 59554,90 грн. Розмір зазначеної заборгованості відповідачем не спростовано, та доказів на підтвердження належної та вчасної сплати аліментів у визначеному судом розмірі, матеріали справи не містять. При вирішення позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 3 ст. 194 СК України, заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. При цьому, згідно положень ч. 4 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Отже, аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментам надано державному виконавцю, і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження в праві оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Як вбачається зі змісту позовних вимог, спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не з приводу обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, суд звертає увагу сторони позивача на те, що сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам, розмір якої не оспорються ані стягувачем, ані боржником у порядку, встановленому законом, не може бути прийнятий судом в якості підстави для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, оскільки, права стягувача аліментів, в даному випадку це права позивача, є захищеними в силу закону, оскільки, виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, по сплаті яких і виникла ця заборгованість. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, а також приймаючи до уваги те, що стягнення аліментів, в тому числі і заборгованості по аліментам, яка визначена державним виконавцем, вже проводиться відповідним відділом державної виконавчої служби, задоволення цієї вимоги призведе до фактичного подвійного стягнення заборгованості по аліментам, а тому суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів відсутні, а відтак в їх задоволенні слід відмовити. В частині позовних вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. При цьому, право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили. Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов`язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов`язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню. З матеріалів справи вбачається, що відповідач знав про судове рішення про стягнення аліментів, частково сплачував аліменти, а тому заборгованість по аліментам, на думку суду, виникла з вини відповідача, як особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, а тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та це право позивача піддягає захисту. Верховний Суд у складі Великої Палати у Постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц зазначив, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Приймаючи до уваги те, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, а тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивачем надано розрахунок, відповідно до якого за період з 13.11.2017 р. по 30.09.2019 р., включно, проведено розрахунок відповідно до формули, яка була визначена Великою Палатою Верховного Суду, та загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів становить суму в розмірі 20594,05 грн. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Слід зазначити, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження належної сплати аліментів, спростування твердження позивача щодо наявної заборгованості та наданого суду розрахунку, а тому суд вважає доводи сторони позивача в цій частині обгрунтованими та доведеними. Крім того, доказів на підтвердження звільнення відповідача від сплати неустойки, останнім, не надано. Враховуючи викладене, а також перевіривши подані суду розрахунки заборгованості аліментів та неустойки (пені) за прострочення їх сплати, враховуючи межі заявлених позовних вимог, та відсуність будь-яких спростувань з боку відповідача, суд вважає позові вимоги в частині стягнення неустойки (пені) обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Згідно із ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за позовну вимогу про стягнення пені в сумі 768,40 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial