Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

В обґрунтування поданої заяви [PERSON] вказував, що він народився в м. Єреван в 1969 році та був громадянином СРСР. На весні 1987 року його призвали до лав Збройних Сил СРСР, та він проходив строкову військову службу в м. Новоград-Волинський, на Україні, до весни 1989 року. Після демобілізації він залишився жити поблизу м. Орбіта Черкаської області, в Україні, та працював трактористом. З серпня 1991 року він постійно проживав в м. Харкові, отже станом на 24 серпня 1991 року, як це передбачено Законом України «Про громадянство України» він постійно проживав на території України. Встановлення цього факту необхідно йому для підтвердження громадянства України. В судовому засіданні [PERSON] подану ним заяву підтримав та просив її задовольнити. Він пояснив, що з 1987 по 1989 рік проходив строкову військову службу в Збройних Силах СРСР на території Житомирської області. Після демобілізації залишився на території України та познайомився з дівчиною, [PERSON] , з якою почав спільно проживати в с. Стецівка Черкаської області. В той час він проживав без реєстрації та без паспорта, працював в місцевому колгоспі трактористом та отримував зарплатню. В серпні 1991 року він переїхав проживати до м. Харкова, де й проживав постійно. Але згодом повернувся до Вірменії, де в 1993 році отримав посвідчення водія, в 1996 році зареєстрував шлюб. Після того він повернувся до м. Харкова, де й проживав разом з дружиною і дітьми. Представник Люботинського МС ГУ ДМС України в Харківській області Штих І.В. проти задоволення заяви заперечувала з тих підстав, що паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] був виданий у 2010 році на підставі підробленої довідки про реєстрації громадянином України, тому це паспортний документ було вилучено у заявника як недійсний. Натомість для встановлення факту постійного проживання в Україні станом на 1991 рік, на думку представника [PERSON] , заявником не надано жодного документального доказу на підтвердження вказаних ним обставин. Від так, показання свідків не можна вважати достатніми доказами по даній справі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані заявником докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з записів у військовому квитку [NUMBER] , виданого 24 квітня 1987 року на ім`я [PERSON] , останній народився [INFO] в м. Єреван Вірменської РСР. Заявника було призвано на строкову військову службу Шаумянським РВК м. Єреван, яку він проходив з 24 квітня 1987 року по 10 травня 1989 року. По завершенню строкової служби 10 травня 1989 року [PERSON] було зобов`язано прибути в строк до 15 травня 1989 року до Шаумянським РВК м. Єреван для постановки на облік. Інший запис, на 26 аркуші військового квитка, засвідчує, що [PERSON] був прийняти на облік у військовому комісаріаті 29 травня 1989 року. В розділі військового квитка [NUMBER] «Особливі відмітки», на аркуші 23, є дві відмітки, перша - про прийняття військовим комісаріатом 24 квітня 1987 року від [PERSON] паспорту [NUMBER] , друга про повернення [INFO] [PERSON] паспорту [NUMBER] . Досліджені судом записи у військовому квитку в їх сукупності підтверджують той факт, що [PERSON] з 24 квітня 1987 року по 10 травня 1989 року проходив строкову військову службу в лавах в Збройних Силах СРСР, та після демобілізації протягом короткого періоду часу, з 10 по 29 травня 1989 року, повернувся до постійного місця проживання, у м. Єреван Вірменської РСР, де отримав на руки паспорт. Заявник стверджував, що після демобілізації одразу залишився на території України та постійно проживав в Черкаській області в м. Орбита, як вказано в заяві, або в с. Стецівка, як повідомлено у вступному слові, та постійно проживав до серпня 1991 року. Але належних і допустимих доказів, які б підтверджували обставини, на яких наголошує заявник, та які б одночасно усунути протиріччя між цим обставинами та записами у військовому квитку, [PERSON] суду не представив. В судовому засіданні за ініціативою заявника в якості свідка були допитані гр. [PERSON] і гр. [PERSON] , які пояснили наступне. Кожен з них окремо, в серпні 1991 року, перебуваючи в м. Харків, за різних обставин познайомились з [PERSON] та святкували 23 серпня 1991 року День міста. В подальшому, кожен з них, періодично бачився з [PERSON] в м. Харків під час зустрічі зі спільним друзями. Аналізуючи показання свідків, суд вважає їх неналежним доказом, оскільки в них не міститься інформація про обставини постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року в певних умов адреса місця проживання, уклад життя, побутові умови, підтримання сімейних відносин з іншими особами тощо. Таким чином, сукупність доказів, наданих заявником, не підтверджують обставини постійного проживання на території станом на 1991 рік, як про це вказано в заяві. Щодо факту постійного проживання заявника на території України станом на 01 вересня 2017 року, суд вважає, що такий факт заявник має змогу підтвердити шляхом отримання від уповноважених державних органів довіку про постійне місце проживання, так як він з липня 2010 року має зареєстроване місце проживання. До того ж, заявник не зміг обґрунтувати мету встановлення такого факту в судовому порядку. На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні заяви в повному обсязі.

Outcome: dismissed