Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про визнання права власності та витребування майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року помер брат позивача [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина, зокрема, на ? частини квартири [ADDRESS]. Оскільки позивач є спадкоємцем, він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини на належну ? [PERSON] частку у вказаній квартирі, проте вказану заяву було залишено без розгляду, оскільки позивач пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини. Проте, рішенням суду [PERSON] було визначено додатковий строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Разом із тим, нотаріусом було відмовлено в оформленні спадкових прав позивача у зв'язку із тим, що спадщину було прийнято спадкоємцями першої черги. Водночас, було встановлено, що [PERSON] не є сином [PERSON] та не мав право на спадкування після його смерті. Також, свідоцтво про право на спадщину на ? частини квартири [ADDRESS] йому не видавалось. А тому позивач вважав наявність підстав для визнання за ним права власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Інша частина квартири на праві власності належить відповідачу [PERSON], разом із тим, за позивачем теж необхідно визнати право власності і на іншу ? частини вказаної квартири за набувальною давністю, оскільки відповідач-1 в спірній квартирі не проживала більше ніж 22 роки та не несла тягар утримання майна. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] та витребувати її у [PERSON] на користь [PERSON] 06.07.2017 року представник позивача також звернувся до суду із заявою про зміну та доповнення підстав позову, в яких також посилався, що в нього є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач має також паспорт громадянки республіки Узбекистан [PERSON], яка в свою чергу вже заволоділа частиною спадкового майна померлого. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням додаткових пояснень по суті позовних вимог. В судовому засіданні відповідач-1 та її представник позов не визнали та заперечували проти його задоволення з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому посилались на безпідставність вимог позивача, оскільки за життя померлий жодного разу не згадував по наявність у нього рідного брата. Також вважали безпідставними вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, оскільки померлий створював [PERSON] перешкоди у користуванні її частиною квартири, з метою усунення яких вона зверталась до суду із позовом. Відповідач-2 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із матеріалі справи вбачається, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (т.2, а.с. 6). Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема на ? частину квартири № 7 та квартиру [ADDRESS]. 04.05.2016 року до нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, мотивуючи її тим, що він є рідним сином померлого (т.2, а.с. 5). 03.06.2016 року державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 32). 30.03.2016 року [PERSON] звернувся до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т. 2, а.с. 39). Нотаріальна контора надала позивачу відповідь про те, що спадкоємцем першої черги є син померлого [PERSON] та запропоновано звернутись до суду за захистом свого порушеного права (т.1, а.с. 40). Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на спірну ? частину квартири [ADDRESS] в матеріалах спадкової справи відсутнє (т.2., а.с. 2-75). У силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 1 ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Разом із тим, згідно із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25.01.2017 року у справі № 761/35230/16-ц, яке набрало законної сили та в силу ст.ст. 14 та 61 ЦПК України має преюдиційний характер та є обов'язковим до виконання, було задоволено позов [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визначено [PERSON], [INFO], додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його рідного брата - [PERSON] ([INFO]), який помер 14 листопада 2015 року, тривалістю 3 (три) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] від прийняття спадщини не відмовлявся та є єдиним спадкоємцем після померлого [PERSON] за законом, оскільки як було встановлено в судовому засіданні [PERSON], який звернувся до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON], використав підроблені документи, що підтверджують його родинний зв'язок з померлим [PERSON] та в подальшому на їх підставі отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємець першої черги на частину спадщини померлого [PERSON] - квартиру [ADDRESS]. Таким чином, судом було визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, а також встановлено те, що він є єдиним спадкоємцем після померлого [PERSON] за законом. З огляду на викладене, оскільки у позивача існують перешкоди в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Щодо вимог про визнання права власності на іншу ? частину квартири [ADDRESS] за набувальною давність та її витребування суд зазначає наступне. Із матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що померлий [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 21.02.1987 року по червень 1995 року (т.1, а.с. 131, 132). 09.06.1993 року Фондом комунального майна радянського району було видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право власності на житло (т.1, а.с. 123). Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Слід зазначити, що вказана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Проте, матеріалами справи не підтверджено того, що померлий [PERSON], як фактичний володілець спірного майна не знав та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю - ? частиною квартири, навпаки, матеріалами справи підтверджується, що в період набуття відповідачем-1 спірного майна, з померлим вони перебували в зареєстрованому шлюбі. Окрім того, в 2009 році відповідач-1 зверталась до суду із позовом до [PERSON] про вселення, що підтверджує її бажання користуватись належним їй майном. За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Що ж стосується вимог про витребування майна на користь позивача, то з урахуванням задоволення позовних вимог щодо визнання права власності [PERSON] на ? частину спірної квартири, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Таким чином об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову, тобто лише індивідуально визначена річ. Оскільки станом на час розгляду справи відсутні докази на підтвердження того, що ? частина квартири виділена в натурі як окремий об'єкт, то у задоволенні вказаних вимог про витребування майна суд також відмовляє. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Враховуючи викладене та

Outcome: partial