Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, [PERSON], разом із [PERSON], [PERSON] і [PERSON] є співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Страклівська (раніше вул. Карбишева), 81, м. Дубно, Рівненської області. За наявними в нього документами розмір його частки складає 19/100. Однак, з таким розміром частки у праві власності на згаданий житловий будинок не згідний, так як вважає, що при розрахунку розміру його частки була допущена помилка, що призвела до зменшення розміру його частки у праві власності на вищевказаний будинок. Свою позицію обґрунтовує наступним. 3 червня 1975 року рішенням Народного суду Дубнівського району Ровенської області в справі № 2-386/75 було встановлено, що частки за співвласниками будинку розподіляються наступним чином: [PERSON] 19/100, [PERSON] 28/100, [PERSON] 23/100, [PERSON] 30/100. Свою частку в розмірі 19/100 житлового будинку отримав від [PERSON] за договором дарування частини будинку від 17.01.2008, посвідченим приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 158. В абз. 2 п. 1 даного договору вказано, що частина 19/100 житлового будинку належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 26.09.1980, виданого на підставі рішення виконкому Дубенської міської ради № 261 від 23.07.1980. У згаданому свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння зазначено, що [PERSON] належить 19/100 будинковолодіння по вул. Карбишева, 81 в м. Дубно. Звідси можна зробити висновок, що за договором дарування [PERSON] мала намір відчужити йому всю наявну у неї частку в праві власності на відповідний житловий будинок Оскільки, у свідоцтві про право особистої власності [PERSON] був зазначений розмір частки 19/100, то і нотаріус записав у договорі дарування, що відчужується саме такий розмір частки. Хоча, насправді, за згаданим вище рішенням Народного суду Дубнівського району Ровенської області від 03.06.1975 в справі № 2-386/75 розмір частки [PERSON] становить не 19/100, а 23/100. Враховуючи той факт, що з 03.06.1975 (з часу винесення рішення суду) по 26.09.1980 (по час оформлення свідоцтва про право власності) жодних підстав для зміни розміру часток не було, то станом на час видачі даного свідоцтва [PERSON] насправді належало 23/100 житлового будинку. У рішенні виконкому Дубнівської міської Ради народних депутатів від 23.07.1980 про підтвердження права особистої власності за співвласниками будинку зазначено, що дане рішення прийнято, в тому числі на основі заключення бюро технічної інвентаризації. У заключенні про реєстрацію домоволодіння від 08.07.1980 встановлено такий розподіл часток: [PERSON] 33/100; [PERSON] 35/100; [PERSON] 19/100; [PERSON] 13/100. Згідно заключення, частка [PERSON] чомусь зменшилася із 23/100 до 19/100. При цьому, в заключенні вказано, що вказані частки встановлюються з наступних документів: договорів купівлі-продажу від 28.04.1971 і 22.02.1964; рішення нарсуду Дубнівського району Ровенської області від 03.06.1975; виписки із погосподарської книги № 216, 217, 218, 219. У рішенні нарсуду Дубнівського району Ровенської області від 03.06.1975 чітко вказано, що [PERSON] належить 23/100, але аж ніяк не 19/100, тому це рішення не може бути підставою для перерахунку розміру часток співвласників у будинковолодінні. 28.04.1971 було укладено не договір купівлі-продажу, як вказано в заключенні від 08.07.1980, а договір дарування. Згідно з цим договором [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться в с. Страклів-ІІ Дубнівського району. У цьому ж договорі є відмітка про те, що 1/3 частина вказаного в договорі будинковолодіння записана в погосподарській книзі Страклівської сільської ради за № 217. 1/3 частки будинку = 33/100, а не 19/100. Ні згаданий у заключенні договір дарування від 28.04.1971, ні згадана виписка з погосподарської книги № 217 не свідчать про зміну розміру частки, що належить [PERSON] Залишається лише договір купівлі-продажу будинку від 22.02.1964. Однак, у цьому договорі йде мова про відчуження [PERSON] [PERSON] 1/3 жилого будинку, який знаходиться в с. Страклів-ІІ. На вказаному договорі наявна відмітка про те, що частку 1/3 змінено на 30/100 тим же рішенням суду від 03.06.1975 і записано в погосподарській книзі за № 220. Отже, і цей договір не є документом, що підтверджує зміну розміру майнової частки [PERSON] із 23/100 на 19/100. Таким чином, жоден із документів, на який міститься посилання у заключенні бюро технічної інвентаризації від 08.07.1980, не надає підстав для висновку про зменшення розміру частки [PERSON] до 19/100. Отже, при розрахунку розміру часток у даному документі була допущена помилка, яка в подальшому призвела до прийняття неправомірного рішення виконкому № 261 від 23.07.1980 та видачі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 26.09.1980 із невірним зазначенням розміру частки співвласника [PERSON] В свою чергу, це призвело до того, що власник частки, бажаючи подарувати йому всю належну їй частку, змогла переписати на нього лише задокументовані 19/100 замість належних їй в дійсності 23/100 житлового будинку. З огляду на вищевказане, рішення виконкому та видане на його підставі свідоцтво є недійсними, оскільки дані документи базуються на недостовірному та помилковому заключенні БТІ. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається із договору дарування та правовстановлюючому документі дарувальник мав намір передати обдаровуваному всю належну йому частку в праві власності на будинок. Однак, у звязку із невірним відображенням частки у правовстановлюючому документі, в договорі дарування були відображені умови лише про передачу офіційно закріпленої за особою частки 19/100, замість дійсно належних [PERSON] 23/100. Таким чином, умови договору (зокрема обсяг предмету договору), що попередньо визначив для себе дарувальник, були відображені в договорі дарування неправильно, тобто вся належна дарувальнику частка, яку мала намір відчужити [PERSON], не була відображена в договорі дарування, а була зменшена до 19/100. Тобто, має місце невірне відображення у пимьмовій формі справжнього змісту договору. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, вважає, що офіційно відображене у письмовій формі договору дарування волевиявлення дарувальника не в повній мірі відповідає його внутрішній волі (замість усієї насправді належної особі частки, яку вона має намір подарувати (23/100), закріплюється відчуження лише 19/100). За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір дарування частини будинку від 17.01.2008 слід визнати недійсним в частині зафіксованого розміру частки, що відчужується за даним договором. Про порушення власних прав дізнався в лютому 2016 року, коли на адвокатський запит його представника Рівненське обласне БТІ надало копії документів, на підставі яких готувалося заключення бюро технічної інвентаризації від 08.07.1980. Лише тоді зміг вивчити документи, що стали основою для даного заключення і зрозумів, що це заключення є безпідставним, а відтак, частково недійсними є і оспорювані ним рішення виконкому, видане свідоцтво та договір дарування від 17.01.2008. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, окрім того пояснили, що відповідачами у справі [PERSON] та [PERSON] було подано заяву щодо застосування строків позовної давності. У позовній заяві чітко зазначається, що про порушення власних прав позивач дізнався в лютому 2016 року, коли на адвокатський запит Рівненське обласне БТІ надало копії документів, на підставі яких готувалося заключення бюро технічної інвентаризації від 08.07.1980. Лише тоді позивач зміг вивчити документи, що стали основою для даного заключення і зрозумів, що це заключення є безпідставним, а відтак, частково недійсними є і оспорювані ним рішення виконкому, видане свідоцтво та договір дарування від 17.01.2008. З огляду на вищевикладене, всі закиди відповідачів про те, що позивач дізнався про порушення власних прав, прочитавши і підписавши договір, є безпідставними, оскільки в договорі не містилося безпосередньо тієї інформації, яка стала відомою для позивача значно пізніше і виявилася причиною предявлення даного позову. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. 22 грудня 2009 року [PERSON] доповнив власний позов про усунення перешкод в користуванні майном, про який згадують відповідачі у своїй заяві, новою позовною вимогою про визнання права власності на 23/100 частини житлового будинку № 81 на вул. Страклівській у м. Дубно (а. с. 20, справа № 2-202/10). Тобто, навіть якщо вважати, що перебіг позовної давності для [PERSON] почався з 2008 року (з моменту укладення договору дарування частини будинку), як про це зазначають відповідачі, то в 2009 році він перервався у звязку з поданням до суду відповідного позову. У вересні 2012 року [PERSON] звертався також з позовом до Дубенської міської ради про визнання дій органу місцевого самоврядування протиправними та зобовязанням вчинити певні дії. 24 грудня 2012 року було винесено судове рішення у даній справі (№1705/2847/2012). Постанова набрала законної сили після її перегляду судом апеляційної інстанції (Житомирським апеляційним адміністративним судом) 11.03.2013 року (через 5 днів після направлення копій ухвали особам, які беруть участь у справі). Однак, навіть після цього позивач сподівався на відновлення його порушених прав і оскаржував дану ухвалу до Вищого адміністративного суду України, який розглянув дану справу (К/800/18713/13) лише 27 березня 2014 року. Оскільки, своєю ухвалою суд касаційної інстанції залишив оскаржувані судові рішення без змін, то про те, що порушені права [PERSON] залишаються досі не відновленими, і таким є остаточне судове рішення в його справі, позивач дізнався лише після надсилання йому даної ухвали суду касаційної інстанції, тобто не раніше початку квітня 2014 року. Суть даного позову зводилася до того, що [PERSON] вважав безпідставною відмову Дубенської міської ради внести зміни в правовстановлюючі документи щодо розміру часток, просив суд зобовязати міську раду внести зміни до рішення виконкому від 23.07.1980 року № 261 та в свідоцтво про право власності, видане КП «Архітектор». На той час позивачу ще не було відомо про незаконність заключення обласного БТІ. В позові, який розглядається на даний час, підставою для скасування рішення виконкому є необґрунтоване заключення Рівненського обласного БТІ, тобто підстава позову зовсім інша, і крім того, інший предмет позову оскаржується договір дарування частини будинку від 17.01.2008 року. Строк позовної давності у 2012 році знову переривався поданням позову (при умові, що його слід відраховувати з 2008 року, як пишуть відповідачі). Позов, що розглядається на даний час, не тотожний позову, що подавався у 2012 році, ні за предметом, ні за складом осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Тобто, навіть якби позивач і не подавав позов до суду, і позовна давність не переривалася б, то порушене право [PERSON] все одно підлягає захисту, адже весь час з моменту, коли позивач довідався, що його право на справедливий перерахунок часток субєктом владних повноважень порушено (17.08.2012 року відмова міськради про внесення змін у правовстановлюючі документи), він не сидів, склавши руки, а активно оскаржував порушення власних прав до міської ради, КП «Архітектор», до прокуратури (від яких дізнався, що вони не мають повноважень на перерахунок розміру його часток). Не маючи юридичної освіти і достатніх коштів, [PERSON] не мав можливості оскаржити порушення свого права таким способом, яким це слід було б зробити відразу. Вважають, що перебіг позовної давності якщо відраховувати з 2008 року, і навіть якби перебіг позовної давності і не переривався б, то позовну давність слід було б вважати пропущеною з поважних причин, тобто в будь-якому випадку позивач арґументовано розраховує на захист власного порушеного права, а підстав для застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] немає. Представник виконавчого комітету Дубенської міської ради Рівненської області вважає позовні вимоги необгунтованими та такими, що до задоволення не підлягають. Відповідач [PERSON] в зал судового засідання не з»явився, хоча про день та час слухання справи повідомлявся належним чином судовими повістками. Представник відповідачів та відповідачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили, що [PERSON] звернувся до суду із вище зазначеним позовом і просить визнати недійсним та скасувати рішення №261 виконкому Дубенської міської Ради народних депутатів від 23.07.1980 року в частині визначення розміру часток за співвласниками жилого будинку: визнати недійсним та скасувати видане 26.09.1980 року виконкомом Дубенської міської Ради народних депугатів на ім'я [PERSON] свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння в частині встановлення розміру частки, що належить [PERSON] - 19/100; визнати недійсним договір дарування частини будинку від 17.01.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №158 в частині дарування [PERSON] 19/100 жилого будинку, розташованого за адресою: вул.Страклівська, 81 м.Дубно; визнати за [PERSON], право власності на 23/100 жилого будинку, розташованого за адресою: вул.Страклівська, 81 м.Дубно Рівненської області. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог, так як позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] є співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Страклівська, 81, м. Дубно Рівненської області. Відповідно до витягу про реєстрацію права влансоті на нерухоме майно КП «Архітектор» Дубенської міської ради розмір частки позивача [PERSON] складає 19/100 (а.с.10). [PERSON] свою частку в розмірі 19/100 житлового будинку отримав від [PERSON] за договором дарування частини будинку від 17.01.2008, посвідченим приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 158, в абз. 2 п. 1 даного договору вказано, що частина 19/100 житлового будинку належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 26.09.1980, виданого на підставі рішення виконкому Дубенської міської ради № 261 від 23.07.1980, у свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння зазначено, що [PERSON] належить 19/100 будинковолодіння по вул. Карбишева, 81 в м. Дубно (а.с.12, 13). 3 червня 1975 року рішенням Народного суду Дубнівського району Ровенської області в справі № 2-386/75 було встановлено, що частки за співвласниками будинку розподіляються наступним чином: [PERSON] 19/100, [PERSON] 28/100, [PERSON] 23/100, [PERSON] 30/100 (а.с.11). У рішенні виконкому Дубнівської міської Ради народних депутатів від 23.07.1980 про підтвердження права особистої власності за співвласниками будинку зазначено, що дане рішення прийнято на основі заключення бюро технічної інвентаризації. У заключенні про реєстрацію домоволодіння від 08.07.1980 встановлено такий розподіл часток: [PERSON] 33/100; [PERSON] 35/100; [PERSON] 19/100; [PERSON] 13/100, згідно заключення вказано, що вказані частки встановлюються з наступних документів: договорів купівлі-продажу від 28.04.1971 і 22.02.1964; рішення нарсуду Дубнівського району Ровенської області від 03.06.1975; виписки із погосподарської книги № 216, 217, 218, 219 (а.с.14, 15). Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У рішенні народного суду Дубнівського району Ровенської області від 03.06.1975 чітко вказано, що [PERSON] належить 23/100, а не 19/100, вказане рішення набрало законної сили та не скасоване, в судовому засіданні не встановлено з яких підстав у рішенні виконкому Дубнівської міської Ради народних депутатів від 23.07.1980, змінено частку [PERSON] з 23/100 на 19/100, що дає підстави суду вважати про обгрунтуваність посилань позивача в цій частині. Проте, відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали суду заяву щодо застосування строків позовної давності, як встановлено в судовому засіданні [PERSON] не вперше звертається в суд з позовом про визнання права власності на 23/100 жилого будинку №81 по вул.Страклівська в м.Дубно. В жовтні 2009 року [PERSON] звертався в суд із позовом до [PERSON], про усунення перешкод у користуванні майном та із заявою про доповнення позовних вимог, однією із позовних вимог була вимога про визнання права власності на 23/100 на жилий будинок №81 по вул.Страклівська в м.Дубно, що підтверджується матеріалами справи 2/202/10. Враховуючи положення ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до норм ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи документи, подані позивачем до позовної заяви про визнання права власності на частину жилого будинку, право на звернення у позивача виникло 17 січня 2008 року, початок перебігу строку позовної давності є день, коли [PERSON] ознайомився із змістом договору дарування і підписав його. Відповідно до норм ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позивач звернувшись із позовною заявою 21 березня 2016 року, пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed