Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

В листопаді 2018 [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив скасувати наказ № 441-п від 29.10.2018, виданий ПП «Флексосервіс» про звільнення [PERSON] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач має кваліфікацію Налагоджувальник термопластавтоматів. ПП «Флексосервіс» запросив позивача на співбесіду, де йому було запропонувано посаду налагоджувальник устаткування, на яку у позивача не було досвіду, з випробувальним терміном 1 місяць з 26.09.2018. 19.10.2018 начальник виробництва [PERSON] сказала, що позивач звільнений, так як не пройшов випробувальний термін. Позивач запропонував перевести його на посаду згідно досвіду роботи, але йому було відмовлено. За сімейними обставинами позивач не з`явився з заявою на звільнення з 22.10.2018 по 26.10.2018. 29.10.2018 прийшовши із заявою про звільнення за власним бажанням, начальник виробництва [PERSON] повідомила, що звільнила за прогул і записала це у трудовій книжці. Позивач вважає, що причини його звільнення наведені в наказі № 441-п від 29.10.2018, а саме п. 4 ст. 40 КЗпП України, не відповідають дійсним обставинам справи і вважає, що взявши його на роботу на випробувальний термін ПП «Флексосервіс» в лиці [PERSON] не мали права звільняти його за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи наведене, своє звільнення позивач вважає незаконним, а наказ про звільнення таким, що підлягає скасуванню. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.11.2018, у справі відкрито провадження призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно позивач 26.09.2018 прийнятий на роботу в ПП «Флексосервіс» налагоджувальником устаткування в паперовому виробництві, з випробувальним терміном 1 місяць. Дані про результати випробувального терміну зафіксовані в таблиці, яка діє на підприємстві. Також зауважив, що звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, виконано з дотриманням вимог чинного законодавства України. Про це свідчать пояснювальні записки позивача від 18.10.2018 та від 29.10.2018: неодноразове грубе порушення трудової дисципліни за малий період часу, а саме прогулів без поважних причин 15.10.2018 та з 22.10.2018 по день звільнення. Крім того, позивач не пройшов випробувального терміну, про що головним інженером Бойцов А.В. 19.10.2018 зроблено відповідний запис. Враховуючи викладене, відповідач просить залишити позовну заяву без руху і не скасовувати наказ про звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. Згідно ч. 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до ч. 1, 2 п. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін. При цьому, у відповідності до ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 7 ст. 279 ЦПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно наказу № 405-п від 25.09.2018 [PERSON] прийнятий до Приватного підприємства «Флексосервіс» на посаду налагоджувальник устаткування в паперовому виробництві з 26.09.2018 зі строком випробування 1 місяць. З правилами внутрішнього розпорядку підприємства під час укладання трудового договору та прийому на роботу [PERSON] ознайомлений, про що свідчить підписка від 26.09.2018. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно частин 1, 3 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 26 КЗпП України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. Відповідно ч. 1, ч. 3 до ст. 27 КЗпП України, строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини. В листі Міністерства соціальної політики України від 04.04.2012 № 54/06/187-12 роз`яснюється, що умова про випробування буде вважатися законною у таких випадках: 1) умова про випробування внесена в письмово оформлений трудовий договір і повторена у наказі про прийняття на роботу; 2) умова про випробування застережена в заяві про прийняття на роботу і повторена в наказі про прийняття на роботу; 3) умова про випробування не міститься в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений під розписку до початку роботи; 4) умова про випробування не застережена в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений після початку роботи і при цьому він не заперечував проти внесення в наказ такої умови. За змістом указаних норм умова про випробування при прийнятті на роботу позивача, є законною, що не заперечується жодною із сторін. Як встановлено нормами ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно ч. 2 до ст. 28 КЗпП України, у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. На підставі записів в трудовій книжці та наказу (розпорядження) № 441-п від 29.10.2018 ПП «Флексосервіс» про припинення трудового договору (контракту) звільнено [PERSON] за п. 4 ст. 40 КзпП України, за прогул без поважних причин, підстава: службова записка, про що було під розпис повідомлено [PERSON] (а.с. 3). Згідно ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними. Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування, або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи, судом не повинні прийматися. Отже, кожна особа, яка бере участь у справі, повинна доказувати ті обставини, які входять до предмету доказування, інші судом не повинні прийматися. Так, судом встановлено, що позивача було звільнено 29.10.2018 за п.4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулами роботи без поважних причин згідно наказу № 441-п від 29.10.2018. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відсутність [PERSON] на робочому місці 15.10.2018, що не оспорюється сторонами по справі підтверджується тільки пояснювальною запискою позивача, в якій зазначено, що йому не було повідомлено, що у вихідний день треба вийти на роботу. Відповідно до результату проходження випробувального терміну ПП «Флексосервіс» від 19.10.2018 зроблено запис, що [PERSON] налагоджувальник устаткування в паперовому виробництві випробувального терміну не пройшов. Як вбачається із службової записки інспектора з кадрів [PERSON] від 22.10.2018 р. на ім`я директора ПП «Флексосервіс», зазначено, що позивачу у зв`язку із відсутністю на робочому місці з нез`ясованих причин просить продовжити випробувальний термін ще на один місяць. Згідно службової записки інспектора з кадрів [PERSON] від 29.10.2018, зазначено, що з 22.10.2018 по 29.10.2018 [PERSON] відсутній на робочому місці. Виправдувальні документи про відсутність на роботі не надав. У рішенні від 28.03.2018 по справі № 522/5656/16-ц Верховний Суд зазначає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Належне звільнення - це передбачена законодавством та складеною практикою послідовність дій. При звільненні працівників за ініціативою роботодавця слід ретельно фіксувати підстави для звільнення. Наприклад, при звільненні працівника за прогул, недостатньо лише видати наказ по підприємству, а й слід у встановлені строки зафіксувати прогул, провести розслідування по підприємству, надати можливість працівнику надати пояснення. Документально підтвердити факт відсутності працівника на робочому місці. Підтвердними документами можуть бути доповідна записка безпосереднього начальника працівника на ім`я керівника підприємства та акт про відсутність на робочому місці, підписаний комісією, що складається не менше ніж із трьох осіб. Тобто факт відсутності [PERSON] не зафіксовано відповідачем актами у встановленому законодавством порядку. Визначаючи тривалість відсутності працівника, потрібно враховувати тільки його робочий час, до якого не включається перерва для відпочинку та харчування. Враховуючи зазначене, суд зазначає, що зміст оскаржуваного наказу №441-п від 29.10.2018 не відповідає вимогам діючого законодавства, та вважає їх такими, що складені із істотними його порушеннями, а саме: у наказі №441-п від 29.10.2018 - не зазначені дні прогулу та їх час, а вказано лише: «…прогул без поважних причин… », не вказаний час прогулу 15.10.2018 та в інші дні. Також в зазначеному наказі зазначено причина звільнення «п. 4 ст. 40 КЗпП України», проте не зазначено частину статті, а саме: п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також не надано відповідачем на підтвердження доказів ані табель робочого часу, ані акти, які мають бути підписані комісією, що складається не менше ніж із трьох осіб. Встановивши вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову суд прийшов до висновку про визнання оскаржуваного наказу такими, що не відповідає вимогам діючого законодавства, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору, підлягають стягненню з відповідача на користь держави 704,80 грн.

Outcome: approved