Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

В листопаді 2015 року Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору довічного утримання, укладеного 03.05.2009 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №3526 та визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що після смерті його батька - [PERSON] він прийняв спадщину у встановлений законом строк. Але отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не зміг через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно. В процесі розгляду цивільної справи про встановлення факту перебування чоловіка та жінки у зареєстрованому шлюбі йому стало відомо, що 03.05.2009 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, відповідно до умов якого остання отримує у власність квартиру [ADDRESS] та зобов'язується довічно забезпечувати відчужувачів утриманням. Вважає, що сторони не мали права укладати зазначений договір довічного утримання від імені двох відчужувачів, оскільки відчужуване майно - квартира [ADDRESS], не було обєктом спільної сумісної власності подружжя відчужувачів. Окрім того, зазначає, що дружина його батька на момент підписання Договору не мала цивільної дієздатності і не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждала на важке онкологічне захворювання задовго до дати укладення Договору, постійно перебувала на лікуванні та під наглядом лікарів поліклініки №2 КУ ЦМЛ №1. [PERSON] погіршенням стану здоровя за день перед посвідченням Договору зверталась до лікарів. Зважаючи на зазначені обставини Позивач вважає, що Договір довічного утримання є недійсним, порушує його законні права та інтереси як спадкоємця після смерті свого батька та його дружини та за ним має бути визнано право власності на квартиру в подяку спадкування. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надійшла письмова заява представника Позивача з проханням проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду свого Представника, який проти задоволення позову заперечував. Відповідач [PERSON] міська рада до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надіслав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до суду не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судову - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Така позиція викладена в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» від 27.09.2012 р. N 10-1390/0/4-12. З огляду на зазначене положення доказуванню в таких спорах підлягають обставини, що свідчать про наявність такого стану особи на момент укладення правочину. Судом встановлено, що 03.05.2009 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3526. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] та [PERSON], передали у власність в рівних частках кожний [PERSON] належну їм на підставі свідоцтва №34559 про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду м. Житомира 24.01.2000 року, квартиру [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобовязується забезпечувати довічно [PERSON] та [PERSON]. Із копії оскаржуваного договору вбачається, що нотаріусом особу сторін встановлено та дієздатність перевірено, а при його посвідченні розяснено сторонам всі умови укладення договору та його правові наслідки. Судово психіатрична експертиза по вказаній справі не проводилася. Наявна в матеріалах справи медична документація [PERSON] містить записи про те, що остання хворіла, зокрема: злоякісне новоутворення сигмовидної кишки кл.гр. IV , що свідчить про її важкий фізичний стан, однак, не підтверджує наявність такого психічного розладу, який би позбавляв чи обмежував її у здатності усвідомлювати свої дії чи керувати ними. В медичній документації також не міститься відомостей про те, що [PERSON] приймала будь-які препарати, які б впливали на її психічний стан. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на час укладення договору довічного утримання [PERSON] перебувала в емоційному стані який би суттєво впливав на її дії. Доказів, які б підтверджували, що її цивільну дієздатність обмежено або вона визнана у встановленому законом порядку недієздатною в матеріалах справи також відсутні. Відтак, судом на підставі поданих Позивачем та витребуваних доказів не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання [PERSON] не мала цивільної дієздатності та не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. Не заслуговують на увагу і твердження Позивача, що договір має бути визнано недійсним, оскільки сторони не мали права укладати зазначений договір утримання від імені двох відчужувачів, оскільки відчужуване майно не було обєктом спільної сумісної власності подружжя відчужувачів. [PERSON] ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 17.12.1997 року) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). З свідоцтва про право власності на житло від 24.01.2000 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду м. Житомира вбачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. [PERSON] з Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Доказів, які б свідчили про те, що запис про реєстрацію права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] скасовано чи визнано недійсним в частині відомостей про форму власності, надано не було. Також варто зазначити, що законодавство не містить заборони виступати на стороні відчужувача особам, яким майно належить на праві спільної часткової власності. З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору довічного утримання від 03.05.2009 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] недійсним. Оскільки, позовні вимоги Позивача щодо визнання права власності на спірну квартиру є похідними та залежать від позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним, то їх задоволенні також слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed