Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про виключення з акту опису майна, власником якого він являється, та про зняття арешту з рухомого майна, який був накладений 03 листопада 2015 року державним виконавцем Деснянського відділу ДВС Чернігівського МУЮ. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги тієї обставини, що майно, на яке накладено арешт, належить позивачу на праві приватної власності та було придбане ним за власні кошти. [PERSON] вказує, що суд також не врахував визнання позовних вимог відповідачем [PERSON], яка є боржником по виконавчому провадженню. Стверджує, що не має боргових зобовязань перед ПАТ «ПриватБанк» та державою, і позбавлення його майна в рахунок погашення грошових зобовязань за третіх осіб є протиправним позбавленням його права власності, а отже висновки суду про законність накладного арешту є безпідставними. Вислухавши суддюдоповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він є власником спірного майна, а отже його майнові права не порушені. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з цим висновком, зважаючи на таке. По справі встановлено, що на примусовому виконанні у Деснянському відділі ДВС Чернігівського МУЮ знаходиться виконавче провадження № 619А про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, яке було відкрито на підставі виконавчого листа № 200/1546/15-ц, виданого 18 березня 2015 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, та наказу № 904/8062, виданого 22 грудня 2014 року Господарським судом м. Дніпропетровська. 03 листопада 2015 року державним виконавцем Деснянського відділу ДВС Чернігівського МУЮ був складений акт опису й арешту майна, що знаходилось за адресою: м. Чернігів, вул. Жовтнева, 24-б та належить боржнику (а.с. 28-29). Статтею 60 ЗУ «Про виконавче провадження» визначений порядок зняття арешту з майна. Так, відповідно ч. 1 вказаної статті особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року врегульовані питання вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень. Так, абз. 4 п. 24 даної постанови визначено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залучений судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. З матеріалів справи вбачається, що арешт на майно накладений в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк», представник якого був присутній складанні акту опису та арешту майна, проте, банківська установа під час розгляду справи не залучалась до участі у справі в якості співвідповідача. В той же час, визначення процесуального становища стягувача та залучення його до участі у справі на стадії апеляційного провадження діючим законодавством не передбачено. Відсутність будь-якого процесуального статусу установи, в інтересах якої накладено арешт, при розгляді даної справи унеможливлює вирішення питання про визнання права власності за позивачем та зняття арешту зі спірного майна, оскільки прямо впливає на права та інтереси стягувача та призведе до порушення його прав під час виконання судових рішень. Таким чином, колегія суддів вважає, що, дійшовши правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно визначив, що підставою такої відмови являється відсутність доказів на підтвердження заявлених [PERSON] вимог. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення районним судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, допущенні порушення у застосуванні норм процесуального права, апеляційний суд вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Outcome: partial