Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Військовий прокурор Чернівецького гарнізону звернувся до суду з позовною заявою про стягнення безпідставно отриманих коштів в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини [NUMBER] до [PERSON] , якій мотивує тим що відповідач був військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходив військову служби на посаді водія автомобільного відділення взводу забезпечення роти матеріально-технічного забезпечення військової частини [NUMBER] у [ADDRESS] . 16 січня 2017 рок [PERSON] самовільно залишив розташування військової частини та вибув до свого постійного місця проживання. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 16 січня 2017 року №25 було призначено службове розслідування з метою встановлення причин та обставин відсутності на військовій службі солдата за контрактом [PERSON] .. 29 березня 2017 року вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці [PERSON] був визнаний винним за ч.3 ст.408 КК України і призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст..75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на один рік. Разом з тим проведеною перевіркою встановлено, що [PERSON] безпідставно та без достатньо правових підстав виплачувалась грошове забезпечення після 16 січня 2017 року по травень 2017 року включно в загальній сумі 28909 грн. 54 коп.. Прокурор посилаючись на вимоги ст..1212 ЦК України просить суд стягнути з відповідача на користь військової частини [NUMBER] безпідставно виплачені кошти в сумі 28909 грн. 54 коп. та сплачені судові витрати в сумі 1600 грн.. В судовому засіданні прокурор підтримав подану заяву в повному обсязі та суду додатково пояснив, що у відповідності до вимог ст..23, 24 Закону України «Про прокуратуру» позов поданий в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини [NUMBER] про стягнення безпідставно отриманих коштів відповідачем якій з 16 січня 2017 року самовільно залишив військову частину. Безпідставність отримання коштів доказується вироком Першотравневого районного суду від 29 березня 2018 року яким відповідач визнаний винним за ч.3 ст.408 КК України та призначено відповідне покарання. Представник військової частини [NUMBER] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі суду пояснив, що відповідно до наказу командира В/ч [NUMBER] від 16 січня 2017 року фактично мала би бути призупинена виплата грошового забезпечення відповідачу, однак із-за того що даний наказ не довели до відома фінансової частини йому продовжували нараховувати грошове забезпечення яке він отримав. На даний час контракт укладений між командиром В\\ч [NUMBER] та [PERSON] не розірваний, він продовжує рахуватися за штатом у військовій частині. Відповідач в судовому засіданні суду пояснив, що він 16 січня 2017 року самовільно залишив В\\Ч [NUMBER] за що поніс відповідне покарання, кошти зазначені в позовній заяві він отримав в повному обсязі але вважає що його вини в цьому не має. На даний час не має матеріальної можливості їх повернути. Суд вислухавши пояснення сторін дослідивши надані сторонами докази дійшов наступних висновків. Наказом командира В/ч [NUMBER] від 16 січня 2017 року за №25 встановлено, що 16 січня 2017 року солдат [PERSON] відсутній за місцем проходження служби та доручено старшому лейтенанту [PERSON] провести службову перевірку по даному факту до 25 січня 2017 року. Актом Службової перевірки від 27 січня 2017 року старший лейтенант [PERSON] встановив, що 16 січня 2017 року солдат військової служби за контрактом [PERSON] самовільно залишив військову частину та у зв`язку з чим пропонується його притягнення до відповідальності та припинення виплати грошового забезпечення. Наказом командира по В/ч [NUMBER] за №17 від 26 січня 2017 року [PERSON] знято з продовольчого забезпечення та призупинено виплату грошового забезпечення. Відповідно до відомостей та довідки розрахунку Командира В/ч [NUMBER] [PERSON] було виплачено по відомості №19 -\~828 грн., в січні 2018 року, у лютому 2017 року по відомості №40- 7003 грн. 74 коп., у березні 2017 року по відомості №58- 7003 грн. 74 коп., у квітні 2017 року по відомості №66 7003 грн. 74 коп., у травні 2017 року по відомості №87 7069 грн. 94 коп., що в загальній сумі складає 28909 грн. 54 коп.. Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 березня 2018 року [PERSON] визнаний винним за ч.3 ст.408 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст..75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком в один рік. Прокурор у відповідності до вимог ст..23 Закону України «Про прокуратуру» 17 серпня 2018 року звернувся з листом №02-2193 до Міністерства Оборони України а листом №02-2194 до В/ч [NUMBER] з приводу отримання інформації чи вживалися заходи представницького характеру щодо стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих коштів на суму 28909 грн. 54 коп.. Позовна заява до Новоселицького районного суду направлена поштою 17 серпня 2018 року, що вбачається з штампу якій міститься на конверт та на опису вкладення Кореспондентського відправлення з Військової прокуратури Чернівецького гарнізону Західного регіону України на адресу Новоселицького районного суду. Зареєстрована в Новоселицькому районному суді 21 серпня 2018 року. 28 серпня 2018 року Тимчасово виконуючий1 обов`язки начальника Північного територіального юридичного управління підполковник юстиції Цицюра В.І. на лист від 17 серпня 2018 року за №02-2193 відповідає, що за результатами опрацювання встановлено, що протягом 2017-2018 років стягнення безпідставно отриманих коштів з [PERSON] . Міністерством Оборони України не проводилось, разом з тим на сайт Судової влади України обліковано цивільну справу за №720/697/18 за позовом Військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини [NUMBER] до [PERSON] , про стягнення безпідставно отриманих коштів. Частиною 2 ст.54 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з частинами третьою та четвертою ст..56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Разом з тим, частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Аналіз частин третьої, четвертої статті 56 ЦПК України у взаємозв`язку з частиною третьою статті 23 Закону України Про прокуратуру дає підстави вважати, що участь прокурора в судовому процесі в судах загальної юрисдикції стає можливою за умови, крім іншого, обгрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу. Таким чином, згідно з частиною третьою статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою. Аналіз частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обгрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. Крім того, відповідно до пункту статті 10 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство Оборони України взаємодіє з органами державної влади та громадськими організаціями, контролює дотримання законодавства у Збройних Силах України; \ Абзац шостий частини першої статті 10 в редакції Закону N 1003-IV ( 1003-15 ) від 19.06.2003 \ тобто має право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Суд враховує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі Ф.В. проти Франції (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27). Пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, у наданому суду позові прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обгрунтовано підстави звернення до суду, від імені суб`єкта владних повноважень, до компентенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України Про прокуратуру. З урахуванням вищенаведеного суд прийшов до висновку, що підстави для звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави відсутні. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10 травня 2018 року у справі № 918/323/17, ухвалах від 07 травня 2018 року у справі № 910/18283/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 826/13768/16. Щодо правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутністю рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» та у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2018 року у справі №556/1231/17 зроблено висновок, що лічильника (рахункова) помилка це помилка, яка допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок наприклад належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Позивач не надав суду жодного доказу за яким можна було б з`ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою, як стверджує представник В/ч [NUMBER] є неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування грошового забезпечення, а також контрольних та ревізійних функцій. Також позивач не надав жодного доказу за яким можна було б з`ясувати факт недобросовісності відповідача. Відповідно до укладеного контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 17 березня 2016 року між командиром В/ч [NUMBER] та [PERSON] , контракт укладається строком на три роки, та станом на день розгляду справи в суді контракт не розірваний. Наказом Міністерства Оборони України від 11 червня 2008 року за №260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» діючий на час виникнення правовідносин роз`яснено у п. 34.4., що Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини. Пунктом 71 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу. Помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вини стосуються, аналогічний висновок також мітиться у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Гаші проти Хорватії» та у справі «Трго проти Хорватії». Статтею 89\~ЦПК України\~установлено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Викладене дає суду підстави дійти висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed