Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

В лютому 2015 року позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою, в якій просили визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлої [INFO] року, на 1/6 частину за кожною з них на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з: земельної ділянки площею 670 кв.м. (по фактичному користуванню) на якій знаходиться: А-1 житловий будинок, шлакоблок обкладений цеглою, житловою площею 59,6 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м., Б - сарай дерев'яний, Г, Д - сарай (тимчасовий) дерев'яний, У - душ цегла, Ж - вбиральня - цегла, З - навіс, 1-6,І - споруди; та визнати недійсним договір дарування від 16.02.2008 року, який посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., але підписаний державним нотаріусом Яноквой І.В. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали на те, що їхні батьки - [PERSON] та [PERSON] - за час подружнього життя за спільні кошти збудували будинок в домоволодінні [ADDRESS] та у 1987 році оформили право власності на це домоволодіння за батьком - [PERSON] Таким чином, майно придбане подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю. У 1996 році шлюб між батьком та матір'ю було розірвано, але вони продовжували проживати однією сім'єю в домоволодінні [ADDRESS]. [INFO] року їхня мати [PERSON] померла. На момент смерті матері позивачі мешкали і користувались спірним домоволодінням, чим фактично прийняли спадщину у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакціїї1963 року), однак в силу правової необізнаності до нотаріальної контори вони не зверталися і право власності не реєстрували, сподіваючись на те, що у будь-якому випадку вони є єдиними спадкоємцями по 1/6 частині домоволодіння. Проте, у грудні 2014 року вони випадково дізнались від батька про існування договору дарування від 16 лютого 2008 року, згідно якого їхній батько [PERSON] з незрозумілих обставин подарував спірне домоволодіння своїй сестрі [PERSON], чим позбавив їх права на спадкування за законом на материнську спадщину, що суперечить умовам п. 6 договору дарування, де йдеться про те, що прав у третіх осіб немає. Про існування спадкоємців відповідачка була усвідомлена, оскільки є їхньою тіткою. З дня оформлення договору дарування та права власності, [PERSON] не користувалась та не утримувала це домоволодіння, оскільки ним продовжували користуватись та утримувати позивачки та їхній батько, як своєю власністю. Ухвалою суду до участі у дану справу був залучений в якості співвідповідача та виключений з кола третіх осіб по справі [PERSON]. Позивачки в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог позивачів. При цьому, [PERSON] пояснила, що спірний договір був укладений у відповідності з законом, позивачі знали про цей договір. Коли вони звернулися до неї з цим питанням, то вона погодилася піти до нотаріуса та переоформити спірне домоволодіння на позивачів, але вона замість запрошення до нотаріуса отримала повістку до суду. Також, вказала, що у спірному будинку позивачі не жили та будинок був у занедбаному стані і лише завдяки їй він зараз перебуває у належному стані. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER], виданим 30.03.2006 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 2676 (а.с.20). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивачки є рідними дочками померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження Серії [NUMBER], виданим 13.01.1981 року Ленінським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 96, та Серії [NUMBER], виданим повторно 18.07.2006 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1021 від 06.04.1989 року (а.с.8,13), та свідоцтвами про шлюб Серії [NUMBER], виданим 07.04.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 101, та Серії [NUMBER], виданим 20.09.2014 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 2, згідно яких позивачка змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.9,11). Позивачки вказали, що спадщина після смерті їхньої матері складається з 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS], яку успадкували вони та відповідач. При цьому, позивачки вказали, що вищевказане домоволодіння побудували їхні батьки - [PERSON] та [PERSON] (відповідач по справі) під час шлюбу. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 1979 року (шлюб зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1544) по 30 липня 1996 року (шлюб розірваний у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 328), що підтверджується довідкою Ленінського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 07.12.2005 року за № 1792/03-89 (а.с.15) Судом також встановлено, що 16 лютого 2008 року [PERSON] подарував [PERSON] спірний житловий будинок домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування від 16.02.2008 року, посвідченим державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 5-285 (а.с.16-17). Проте, позивачками не надано доказів того, що спірне домоволодіння було збудоване їхніми батьками під час шлюбу та взагалі не надано доказів, на підставі чого спірне домоволодіння належало їхньому батьку. При цьому, згідно абзаців 8, 9, 12 п. 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Так, позивачки не надано доказів того, що вони у встановленому Законом порядку зверталися до нотаріуса для отримання спадщини після смерті їхньої матері. Відповідно до абзаців 14-17 п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до абзацу 5 п. 3.4 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Проте, позивачками вищевказані вимоги Закону не виконані. Крім того, відповідно до п. п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК (в редакції 2003 року), цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення зазначеного кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно з п. 1 Розділу VII Сімейного кодексу України «Прикінцеві положення» - цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Так, мати позивачів померла [INFO] року, в період дії нового ЦК України. Разом з тим, позивачки серед підстав своїх позовних вимог визначили також ЦК України (в редакції 1963 року). При цьому, згідно технічного паспорту на спірне домоволодіння, воно було збудоване в період з 1983 року по 1990 рік, шлюб батьки позивачів розірвали 30 липня 1996 року, тобто в період дії Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного у період зазначених відносин), але позивачі в цій частині підставами своїх вимог визначили новий СК України, який не діяв на той період часу, а Закон зворотної дії в часі не має. А також, з пояснень відповідачки, судом вбачається, що між сторонами фактично виникли інші правовідносини ніж ті, які вони вказали у своїй позовній заяві. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачам в задоволенні їхніх позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed