Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Агенція безпеки». В обґрунтування позову зазначив, що з 01.01.2016 року працював на підприємстві відповідача на посаді контролера на КПП, де з грудня 2015 року були організовані гоніння для примусового звільнення у звязку із похилим віком. 19 січня 2016 року з боку керівництва підприємства було запропоновано звільнення за угодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України з 01 квітня 2016 року, на яке позивач погодився та написав письмову заяву про звільнення за угодою сторін з 01.04.2016 року без дати підпису заяви. Таку заяву вважає неналежним оформлення угоди сторін, оскільки відсутній обовязковий реквізит дата подачі заяви та вказує на відсутність підстав для звільнення. Також вказував, що у звязку із продовженням тиску з боку адміністрації підприємства 15 березня 2016 року письмово доповідав про небажання проставляти дату на своїй заяві про звільнення. 31 березня 2016 року його було викликано до керівництва та повідомлено про наявність наказу про звільнення за ст.36 КЗпП України, з яким позивач не погодився та написав заперечення. 02 квітня 2016 року позивач прибув на роботу, проте його не було допущено через звільнення 01 квітня 2016 року. Повідомлення від 04 квітня 2016 року про необхідність отримання трудової книжки позивач отримав, але воно було без підпису. Після цього позивач в досудовому порядку намагався вирішити спір і звертався до відповідача та інші інстанції, проте отримував відмови. На підставі зазначеного просив скасувати наказ №64 л/с від 09.03.2016 року в частині звільнення [PERSON] за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін); поновити позивача на роботі з моменту протиправного відсторонення з 02 квітня 2016 року; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з урахуванням корегування заробітної плати за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення посадових окладів та тарифних ставок; стягнути моральну шкоду в сумі, що дорівнює нарахованому середньому заробітку, для компенсації завданої шкоди; стягнути з відповідача судові витрати. Згодом позивач доповнив позов та просив визнати заяву [PERSON] від 19.01.2016 року Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представники відповідача позовні вимоги не визнали та пояснили, що [PERSON], працюючи на підприємстві ТОВ «Агенція безпеки», 19 січня 2016 року написав власноручну заяву про звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін з 01 квітня 2017 року та подав заяву до керівнику. Вказана заява була прийнята та зареєстрована на підставі чого 09 березня 2016 року виданий наказ про звільнення [PERSON] В день звільнення 01 квітня 2016 року [PERSON] на підприємство за трудовою книжкою не прибув, розрахунок був проведений в повному обсязі своєчасно. 01 квітня та 04 квітня 2016 року підприємство направляло [PERSON] заяви із проханням прибути забрати трудову книжку. Однак [PERSON] за трудовою книжкою не зявився. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] з 01 січня 2016 року за переводом був працевлаштований на підприємство ТОВ «Агенція безпеки» на посаду контролера, що підтверджується відповідним наказом про прийняття від 30 грудня 2015 року №6 л/с. 19 січня 2016 року [PERSON] звернувся до директора ТОВ «Агенція безпеки» [PERSON] із власноруч написаною заявою, в якій просив звільнити його за угодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України з 01.04.2016 року. В цей же день 19.01.2016 року вказана заява була узгоджена та завізована керівником із резолюцією відділу кадрів «до наказу», а також зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції за №203а. 09 березня 2016 року підприємством був виданий наказ №64 о\\с про звільнення [PERSON] за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін з 01 квітня 2016 року. Із вказаним наказом [PERSON] був ознайомлений за його вимогою 31 березня 2016 року, що не заперечується сторонами та підтверджується наявною у справі перепискою. Крім того, 31 березня 2016 року [PERSON] був вручений лист з підприємства ТОВ «Агенція безпеки» від 31 березня 2016 року вих.№71м, в якому позивачу повідомлялось про наявність наказу про звільнення від 09 березня 2016 року та наступне звільнення [PERSON] з 01 квітня 2016 року. У зв'язку із цим позивачу пропонувалось прибути 01 квітня 2016 року до підприємства, проте [PERSON] відмовився та в цей же день направив листа про відмову від заяви про звільнення та висловив свою незгоду із звільненням. Також позивач перед звільненням 15 березня 2016 року звертався із аналогічною письмовою заявою про відмову від звільнення за угодою сторін. При надані оцінки вказаним доказам суд виходить з наступних положень діючого законодавства. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Угода сторін про розірвання трудового договору може бути оформлена в загальному порядку шляхом подачі відповідної заяви працівником та її погодження (акцептування) керівництвом підприємства із наступною видачею відповідного наказу. При цьому анулювання такої домовленості після видачі наказу працедавцем можлива лише за добровільною згодою обох сторін. Відповідно до розяснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Разом з тим у матеріалах справи відсутня згода Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки» на анулювання попередньої домовленості з позивачем про звільнення за угодою сторін з 01 квітня 2016 року. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника. З огляду на відсутність такої згоди з боку ТОВ «Агенція безпеки» домовленість сторін про звільнення залишається в силі та [PERSON] на законних підставах був звільнений за угодою сторін з 01 квітня 2016 року. Подібні висновки також були зроблені Верховним судом України в постанові від 15 жовтня 2013 р. у справі N 21-320а13, які є обовязковими для застосування в аналогічних відносинах. Також доводи позивача щодо відсутності обовязкового реквізиту на заяві про звільнення, а саме - дати підпису, суд не приймає як підставу незаконного звільнення, оскільки з пояснень позивача та письмових матеріалів справи слідує, що [PERSON] 19 січня 2016 року виклав всі суттєві умови свого звільнення у власноручній заяві та передав її особисто керівнику. Після цього заява була прийнята, зареєстрована, погоджена керівником та виданий наказ із яким, відповідач на його вимогу був ознайомлений 31 березня 2016 року. Отже положення чинного законодавства не передбачають обовязкового реквізиту для подачі і прийняття заяв про звільнення дату підписання такої заяви, а достатнім є лише викладення в заяві з якого числа та підстав працівник просить провести припинення трудових правовідносин та передача цієї заяви до відповідного відділу підприємства або керівнику для прийняття рішення за нею. Щодо ознайомлення із наказом про звільнення суд виходить із положень статті 47 КЗпП України, згідно якої у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У звязку із тим, що звільнення [PERSON] відбувалось не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому копія наказу була видана позивачу на його усну вимогу перед звільненням 31 березня 2016 року, що свідчить про дотримання його трудових прав. З урахуванням цього доводи позивача про незаконність звільнення 01 квітня 2016 року не знаходять підтвердження та спростовуються матеріалами справи і положеннями пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Разом із тим суд вважає, що відповідачем не повній мірі були виконані обовязки працедавця у своєчасній видачі трудової книжки [PERSON] після його звільнення. Так згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з положеннями п.п.4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці та соцполітики № 58 від 29 липня 1993 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Отже, за положеннями трудового законодавства саме на роботодавця, в даному випадку ТОВ «Агенція безпеки», покладено обовязок видати звільненому працівнику трудову книжку в день звільнення або направити повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Підприємством цих норм права не дотримано та допущено прострочення направлення письмового повідомлення [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні стверджував, що повідомлення про необхідність отримання трудової книжки позивачу було направлено 01 квітня 2016 року і на підтвердження цього факту суду представлено лист на імя [PERSON] від 01 квітня 2016 року вих.№ 56/04. Проте будь-яких обєктивних доказів того, що [PERSON] таке повідомлення отримав до суду представлено не було, що свідчить про порушення строків направлення письмового повідомлення. Водночас лише 04 квітня 2016 року позивачем було належним чином рекомендованим листом з повідомленням направлено лист вих.№59/04 від 04.04.2016 року із проханням прибути за трудовою книжкою до підприємства або направити письмову згоду на відправлення її поштою. Вказаний лист був отриманий [PERSON] 09 квітня 2016 року, що не заперечується позивачем та підтверджується оригіналом поштового конверту і поштовим повідомленням. Проте на даний час [PERSON] так і не зявився за отриманням трудової книжки до підприємства ТОВ «Агенція безпеки». Згідно з вимогами ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Інших доказів дати отримання позивачем трудової книжки суду не представлено. Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Оскільки позивачу, який був звільнений 01 квітня 2016 року, письмове повідомлення про видачу трудової книжки було направлено лише 04 квітня 2016 року, то це свідчить про вину відповідача у затримці видачі трудової книжки. Тому, суд вважає, що є порушення вимог статті 235 КЗпП України і позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки в період з 01 квітня 2016 року по 04 квітня 2016 року. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розраховується за останні два повних робочих місяці позивача, а саме, лютий та березень 2016 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Згідно п.8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно довідки ТОВ «Агенція безпеки» №316/81Б від 31 липня 2017 року про середню заробітну плату [PERSON], з якою позивач погодився, середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи лютий, березень 2016 року становила 118,98 гривень. Згідно пояснень обох сторін графік роботи позивача складав «сутки через троє», що свідчить про один робочий день за період з 01 квітня 2016 року по 04 квітня 2016 року. Тому, розмір середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки складає 118,98 гривень, що дорівнює одному робочому дню за період прострочки. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав під час звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України та [PERSON] безпідставно так і не зявився за отриманням трудової книжки до підприємства ТОВ «Агенція безпеки». Частинами 1, 3 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а його позовні вимоги задоволені частково, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 320,00 грн.

Outcome: partial