Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

В обґрунтування позову позивач вказав, що він 03.11.2015 року через мережу інтернет знайшов оголошення про продаж ТОВ лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - відповідач) автомобіля «Skoda Octavia А7» за гроші в сумі 543 000 грн. 04.11.2015 року позивач приїхав до офісу відповідача, що знаходиться в м. Біла Церква, Київської області, де менеджер на ім'я [PERSON], підтвердила оголошення про продаж автомобіля та повідомила, що для того щоб стати власником авто необхідно укласти договір ЛІЗІНГУ та внести гроші в сумі 54 600 грн. завіривши позивача, що залишок коштів в сумі 488 400 грн. можна сплатити протягом року. Після цього на ім'я позивача, співробітник компанії відповідача виписав рахунок на 54 600 грн., як оплату авансового платежу згідно договору фінансового лізингу. Позивачу сказали, що ця лізингова компанія працює безпосередньо із заводом, тому і ціни набагато дешевші. Позивач запитав що таке лізинг і чим він відрізняється від кредиту, відповідач пояснив, що якщо в кредит, то відразу машина оформляється на вас, а тут - спочатку на компанію, поки Ви не викупите авто. Менеджер, завірила позивача, що у разі оплати в той же день (04.11.15), автомобіль протягом 7 днів можна забрати в автосалоні в м. Черкаси по вул. Смілянській, 8. Коли позивач почав читати умови договору, то менеджери відповідача почали його відволікати та підганяти: вже часу немає, треба їхати у справах, загалом, потрібно швидше підписувати, завіривши, що все те про що вони розповіли, в точності прописано в договорі. По суті, умови, які пояснили позивачу в офісі, повністю його влаштували. Як сказали менеджери, спочатку вноситься гроші в сумі 54 600 грн., а на суму, що залишилася від вартості машини, оформляється лізинг на 5 років. З них перший рік, за словами менеджера, - безвідсотковий і з правом дострокового погашення. Але найголовніше - машину клієнтам обіцяють доставити за місцем проживання вже через тиждень. Саме тому, 04 листопада 2015 року позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 001922 предметом якого являвся вказаний автомобіль. Того ж дня, увечері позивач прочитав договір та почав хвилюватись, адже розбіжність між тим, що було сказано на словах, і прописаним на папері, була величезною. Співробітники відповідача ввели позивача в оману щодо положень договору, які в свою чергу порушують Цивільний кодекс України та Закони України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг». Вважає, що укладений договір не відповідає закону щодо предмету договору, містить істотний дисбаланс стосовно прав та обов'язків лізингодавця та лізингоодержувача, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів для фізичних осіб на що у відповідача відсутня ліцензія, нотаріально не посвідчений, містить несправедливі умови. Позивач просив суд визнати договір фінансового лізингу № 001053 недійсним, зобов'язати відповідача повернути сплачені позивачем грошові кошти у сумі 100.000 грн., які були спрямовані на організацію та виконання договору фінансового лізингу, стягнути з відповідача завдану моральну шкоду яка полягає в тому, що позивач вимушений відправляти велику кількість документів, звертатись в різні інстанції, що позначилось на його душевному стані та призвело до погіршення взаємовідносин у сім'ї, внаслідок чого він зазнав моральної шкоди в сумі 20 000 гривень. Позивач до судового засідання подав заяву в якій позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи повторно не з'явився в судове засідання. Відповідно ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов підлягає до часткового задоволення. Так, 04 лиспотада 2015 року позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 001922 предметом якого являвся автомобіль «Skoda Octavia А7» Відповідно до ч. 1 ст. Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зазначений в п. 1.1 укладеного Договору фінансового лізингу, як предмет договору автомобіль«Skoda Octavia А7» не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки не визначений індивідуальними ознаками, зокрема, не визначені виробник, модель, комплектація, рік випуску, колір тощо. Таким чином, договір містить істотний дисбаланс стосовно прав та обовязків лізингодавця та лізингоодержувача, оскільки лізингодавець має право придбати предмет лізингу будь-якої якості, будь-якого року випуску, будь-якої комплектації, що може значним чином змінювати вартість предмету лізингу та його споживчі властивості, будь-якої вартості, а лізингоодержувач не має змоги відмовитися від прийняття такого предмету лізингу (автомобіля), не сплативши значний штраф лізингодавцю та не відшкодувавши йому збитки. Надання послуг при придбанні товару за договором фінансового лізингу № 001922, який укладений між позивачем та відповідачем, та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи у сумі 22 345,68 доларів США, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 543 000,00 грн. 00 коп. відповідно до п. 8.2. Договору, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів для фізичних осіб. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, - може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Жодних ліцензій щодо здійснення фінансових послуг, зокрема фінансового лізингу, відповідачем надано не було. Таким чином при укладенні договору відповідач діяв з порушенням чинного законодавства, надаючи послуги на які немає абсолютно ніяких дозвільних документів. Відповідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Відповідно до п. 1. 1. Договору фінансового лізингу № 001922 від 04.11.2015 року предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб - автомобіль. Нотаріального посвідчення договору не проводилось. Таким чином, договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України уразі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно з ч. 1-2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»: «Споживач - це фізична особа, яка купує, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних і підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника». Відповідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принцип) добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який, однак, не є вичерпним, як це вбачається із змісту частини 4 цієї статті. Так, згідно п. 1.4 укладеного Договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектуючих деталей, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отриманню відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такі умови є несправедливими. Також несправедливими є, зокрема, умови договору про:встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості виконавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Пунктом 10.4. Договору встановлено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного Договору сторони зобов'язуються до купівлі транспортного засобу підписати Додаток № 3 до даного Договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу. Таким чином, споживачеві фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів лізинговою компанією в процесі виконання договору. Розділом 12 Договору фінансового лізингу № 001922 «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» - встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність: лізингодавця перед споживачем. Так, стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу Споживач же навіть в тому випадку, коли не отримує транспортний засіб, має право розірвати Договір за власним бажанням, але в такому випадку поверненню підлягає лише 60% від сплачених авансових платежів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Крім того, позивачеві не було роз'яснено призначення адміністративного платежу, який виявився одноразовим платежем лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а позивач вважав, що це є частковою оплатою вартості автомобіля, що, в свою чергу, означає надання неповної, недоступної та недостовірної інформації. Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: якщо під час пропонування продукції споживачу не надасться або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, яка необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору і вчинення правочину, така діяльність розцінюється як нечесна підприємницька практика і є такою, що вводить споживача в оману. Правочин, укладений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. В ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Також, позивачу було завдано моральної шкоди, адже відповідач повідомив неправдиві відомості про істотні умови укладеного договору: предмет, строк та розмір лізингових платежів, оскільки відповідач добровільно відмовився розірвати договір фінансового лізингу, позивач вимушений відправляти велику кількість документів, звертатись в різні інстанції, що позначилось на його душевному стані та призвело до погіршення взаємовідносин у сім'ї, внаслідок чого він зазнав моральної шкоди. Відповідно ст. 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 р.: «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала фізична особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи вищеперераховані обставини суд вважає, що дійсно позивачу було завдано моральну шкоду, та виходячи з принципів розумності та справедливості вважає необхідним задовольнити позов в цій частині частково, та на підставі ст. 1166 ЦК України стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 гривень. На підставі ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved