Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 02.08.1990 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, проте спільне життя у них не склалось через постійні сварки і скандали у зв'язку з несумісністю характерів, різних поглядів на життя. Вказував на те, що з червня 2014 року вони з відповідачкою проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків, а тому їх сім'я остаточно розпалась та подальше її збереження є недоцільним. Крім того, зазначав, що йому та його племінниці на праві спільної часткової власності (по 1/2 кожному) належить на праві власності квартира [ADDRESS] (колишня Ковальчука) в м. Чернівці та відповідач значиться зареєстрованою за вказаною адресою, хоча на протязі тривалого проміжку часу, а саме з червня 2014 року, у зазначеній квартирі не проживає. Реєстрація відповідачки у вказаному житловому приміщенні створює йому перешкоди в користуванні власністю, оскільки він несе додаткові витрати по сплаті комунальних платежів, а також позбавлений можливості відчужити майно. На підставі вище викладеного, просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, а також визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Справа слухалась у відсутності відповідача, яка не з'явилась в судове засідання незважаючи на те, що належним чином повідомлялась судом про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації. Про причини своєї неявки суд не повідомила та не направила відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної справи за відсутності сторін, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що 02.08.1990 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом ЗАГС м. Чернівці, актовий запис №1489 (а/с 6). Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторони підтримують між собою подружні стосунки та ведуть спільне господарство. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Крім того, судом встановлено, що позивачу на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а/с 11). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Окрім позивача у вказаній квартирі також зареєстрована відповідач, що підтверджується копією довідки КЖРЕП №11 від 19.06.2017 року №857 (а/с 10). Згідно роз'яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з акту К;ЖРЕП №11 від 19.06.2017 року відповідач з 2014 року по даний час не проживає у квартирі [ADDRESS] (а/с 15). Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що право позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належній позивачу квартирі понад один рік, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування зазначеним вище житлом.

Outcome: approved