Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

В поданій до суду заяві позивач вказує на те, що з 20 грудня 1965 року він працював у Рівненській лінійній СЕС, яка в подальшому була перейменована в державний заклад Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці і 28 грудня 2012 року був звільнений з роботи з посади лікаря-бактеріолога на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією. Згідно наказу про звільнення, відповідач повинен був виплатити йому, крім іншого, вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, яка становить 3438,00 грн., та одноразову допомогу на оздоровлення у розмірі 2600 грн. В грудні 2013 року йому було виплачено вихідну допомогу. На даний час залишилася невиплаченою одноразова допомога на оздоровлення в сумі 2600грн., яку просить стягнути з відповідачів. Також вказує на те, що з відповідачів в звязку з порушенням строків виплати належних йому при звільненні сум підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41256 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та просить задовільнити їх. Представник відповідача - голова ліквідаційної комісії Державного закладу Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці, будучи повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, письмових заперечень проти позову, заяв про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи з причин, що унеможливлюють прибуття за викликом суду не надсилав. Представник Львівського відокремленого підрозділу державної установи Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України в судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмове заперечення проти позову, в якому просить розглянути справу у його відсутності. В своєму письмовому запереченні, вказує на те, що Львівським відокремленим підрозділом державної установи Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України не є правонаступником державного закладу Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці і не порушено жодних прав та інтересів позивача, просить відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог, що стосуються його. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12.03.2014р. провадження у справі за позовом [PERSON] до Львівського відокремленого підрозділу державної установи Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України, державного закладу Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці про визнання бездіяльності протиправною та спонукання до вчинення певних дій в частині стягнення з державного закладу Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці вихідної допомоги на оздоровлення в сумі 2600 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13429 грн. 70 коп. було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦК України, оскільки Рівненським міським судом 06.03.2013р. було постановлено рішення суду, яке набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав Що стосується стягнення коштів з Львівського відокремленого підрозділу державної установи Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України, то такі вимоги є безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудові відносини позивача із співвідповідачем - Львівським відокремленим підрозділом державної установи Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України не виникали, не існували, а відповідно і не припинялися. Позивачем згідно вимог статей 10, 11, 60 та 57-66 ЦПК України не доведено порушення його трудових прав у сфері даних спірних трудових відносин саме Львівським відокремленим підрозділом державної установи Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України. Обов'язок по виплаті заробітної плати, по проведенню розрахунку із працівником при звільненні у визначені строки та відповідальність за затримку такого розрахунку, трудовим законодавством покладено саме на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, із яким працівником укладено трудовий договір, тому Львівським відокремленим підрозділом державної установи Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України не може бути відповідачем у даній справі. За таких обставин заявлені [PERSON] позовні вимоги до Львівського відокремленого підрозділу державної установи Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України не ґрунтуються на вимогах закону, тому не підлягають до задоволення. Безпідставними є і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому. За своєю правовою природою виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку є санкцією за винні дії власника або уповноваженого ним органу в сфері оплати праці. Позивач звільнений з роботи у зв'язку з ліквідацією підприємства. При звільненні [PERSON] було повністю виплачено заборгованість по заробітній платі. Згідно довідки відповідача № 24/01-10Л від 19.02.2013 року вбачається, що кошти позивачу не виплачені у звязку з ліквідацією установи, відсутністю кошторису і фінансового забезпечення для функціонування ДЗ РЛСЕС та ліквідаційної комісії, що не спростовано позивачем в судовому засіданні. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч даній нормі, позивачем не було надано доказів та не доведено в судовому засіданні, що невиплата належних при звільненні сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу сталася з вини відповідачів. При цьому, позивач не вказав в чому саме полягає вина відповідачів у несвоєчасному проведенні розрахунку. За таких обставин, санкція у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника до відповідача застосовуватися не може, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку недоведеними.

Outcome: dismissed