Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

В лютому 2017 року публічне акціонерне товариство Кредобанк (далі - Банк) звернулося до суду із позовом до громадянки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 січня 2009 року в загальній сумі 9247 грн. 80 коп., яка складалася з боргу по кредиту в сумі 4092 грн. 83 коп., боргу по процентам в сумі 1038 грн. 80 коп, боргу із комісії в сумі 1520 грн. 00 коп, а також пені в сумі 2596 грн. 62 грн. В обґрунтування свого позову зазначав, що 26 січня 2009 року між Банком та [PERSON] був укладений договір кредиту № 6344, за умовами якого вона отримала в борг 4999 грн. 99 коп. з умовою сплати процентів за користування кредитом, комісії та інших платежів, передбачених договором. Однак позичальниця не виконала умови кредитного договору в частині вчасного повернення кредиту та відсотків з комісією за користування ним, в зв'язку з чим за нею виникла зазначена заборгованість, яку Банк просив стягнути в повному розмірі. В судове засідання представник позивача не зявився, про його час та місце був повідомлений належним чином, від нього до суду надійшла заява, за якою він просив розглянути позов без його участі, а позов задовольнити. Відповідачка та її представник позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Суд, вважаючи за можливе розглянути справу без участі представника позивача, заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, встановив наступні обставини та взаємовідносини сторін та дійшов до викладеного нижче висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, згідно зі ст. 546 та ст. 549 ЦК України зобов'язання може бути забезпечене неустойкою (штрафом, пенею), тобто у разі порушення боржником зобов'язання він повинен передати кредиторові певну грошову суму або інше майно. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі (ст.ст. 551, 552 ЦК України). Відповідно до матеріалів справи 26 січня 2009 року між відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство публічним акціонерним товариством Кредобанк та громадянкою [PERSON] був укладений договір кредиту №6344, за умовами якого Банк надав їй кредит в сумі 4999 грн. зі сплатою 19,2 % на рік. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися щомісячними платежами в розмірі 348 грн. Банком заявлено вимогу про стягнення боргу в загальній сумі 9247 грн. 80 коп., який утворився в наслідок невиконання відповідачкою умов кредитного договору в частині вчасного погашення богу. Цей борг складається з наступного: боргу по кредиту в сумі 4092 грн. 83 коп., боргу по процентам в сумі 1038 грн. 80 коп, боргу із комісії в сумі 1520 грн. 00 коп, а також пені в сумі 2596 грн. 62 грн. На спростування цієї заборгованості відповідачкою доказів не надано. В той же час, відповідачка та її представник заперечували проти цих вимог через пропуск строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так наприклад, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верхового суду України у справі № 6-757цс/1 від 1 липня 2015 року, у справі № 6-16/15 від 11 березня 2015 року, які є обов'язковими для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України. Як вбачається із матеріалів справи з даним позовом Банк звернувся до суду 6 лютого 2016 року, а останній строк повернення кредиту 26 січня 2011 року. Умова зазначена в п. 6.1 договору про те, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань не змінює визначеного законом загального та спеціального строку позовної давності, оскільки зазначене формулювання не може розглядатися як правомірність встановлення строку дії договору, так як це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки в межах трирічного строку позовної давності за основними зобов'язаннями Банк мав право звернутися з позовом до 26 січня 2014 року, а за вимогами про стягнення пені до 26 січня 2012 року, що давно минув. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та Закону України Про судовий збір у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed