Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

В лютому 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-5 т.1) до відповідачки [PERSON], в якому просила суд, з урахуванням поданих 12 березня 2018р. доповнень та уточнень до позову (а.с. 21-26 т.1): - розірвати договір довічного утримання (догляду) укладений 30 грудня 2013р. між сторонами, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В.; - повернути сторони в первісний стан; - зняти з реєстрації із квартири [ADDRESS] відповідачку, яка не виконувала умови договору довічного утримання (догляду) від 13 грудня 2013р., оскільки у відповідачки є місце проживання - [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, де зареєстрована та проживає її мати [PERSON], оскільки позивачка не може проживати в одній квартирі з відповідачкою. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 13 грудня 2013р. між нею та відповідачкою, яка є її онукою, був укладений договір довічного утримання (далі по тексту - договір). Згідно умов договору вона передала у власність відповідачці належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], а відповідачка взяла на себе зобов'язання довічно її утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, ліками, необхідною медичною, іншою допомогою та доглядом, зберігаючи її право довічного безкоштовного проживання в квартирі. Вартість матеріального забезпечення визначено було сторонами в розмірі 500,0 грн. з подальшою індексацією. Вона є людиною похилого віку, укладаючи договір розраховувала, що відповідачка буде надавати їй належне матеріальне забезпечення відповідно до умов договору. Разом з тим з 2014р. відповідачка не підтримує з нею жодного зв'язку, позивачка проживає в дачному будинку, а розмір пенсії, яку вона отримає є недостатнім, вона голодує. На думку позивачки, відповідачка не виконує належним чином свої зобов'язання за договором довічного утримання, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2018р. позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018р. позовну заяву визнано неподаною і повернуто позивачці. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2018р., ухвалу суду першої інстанції від 26 березня 2018р. скасовано, а справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2018р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 11 липня 2018р. на адресу суду стороною відповідача було подано відзив на позов (а.с. 105-184 т.1), в якому сторона відповідача категорично заперечувала проти позову, зазначаючи, що відношення позивачки до відповідачки змінилося після того, як останньою було проведено відновлювальний ремонт в квартирі. При цьому, як до укладення договору, а також і після, стосунки між позивачкою та відповідачкою були дружні та відверті, утримання позивачки здійснювалось відповідачкою не тільки придбаванням продуктів харчування та одягу, а і здійснення оплати всіх комунальних послуг, що значно перевищує суму допомоги визначену умовами договору. Крім того, сторона відповідача за власний рахунок здійснила ремонт в квартирі, в якій сторони постійно проживають, а також здійснювала оплату вартості лікування позивачки, пов'язаної з хірургічною операцією на очах позивачки. Крім того, відповідачкою також сплачувалась вартість спожитого газу у садовому будинку позивачки, яка періодично в ньому проживала. При цьому сторона відповідача звертала увагу суду, що стороною позивача взагалі не надано жодного доказу в обґрунтування позову, як і не було подано жодної вимоги чи претензії в досудовому порядку з боку сторони позивача до сторони відповідача. Крім того, сторонами були подані заяви про допит свідків, які були задоволенні судом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2018р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавалась. 25 січня 2019р. на адресу суду надійшло клопотання від сторони позивача про приєднання до матеріалів справи письмової претензії від 15 січня 2019р., яку сторона позивача надіслала на адресу сторони відповідача щодо невиконання стороною умов договору. В судовому засіданні позивачка та її представники - адвокати: [PERSON], [PERSON] (в процесі розгляду справи з останнім було розірвано договір на правову допомогу), заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що відповідачкою взагалі не виконуються умови договору, а позивачці допомагає її син. В судовому засіданні відповідачка та її представник проти позову заперечили, з підстав, викладених у відзиві на позов, зазначаючи, що в процесі розгляду справи стороною позивача взагалі не було надано до суду належних і допустимих доказів, в обґрунтування заявлених вимог, а з претензією позивачка звернулась до відповідачки вже після того, як сторони надали пояснення по суті заявлених вимог, та допиту свідків обох сторін в судовому засіданні. Також відповідачка зазначала, що з боку свідка [PERSON] були намагання увірватись до квартири, і якимось чином спровокувати відповідачку, оскільки на думку сторони ініціювання зазначеного позову йде саме від нього, а не від позивачки. Крім того, відповідачка зазначала, що позивачка проживає постійно в квартирі, вживає продукти харчування придбані відповідачкою, як і вдягається в речі, отримані від відповідачки. У зв'язку з чим сторона відповідача просила суд відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий з позивачкою з 2000р., поруч з земельною ділянкою останньої знаходиться його земельна ділянка, Крім того, позивачка є хрещеною матір'ю свідка. Свідку відомо, що позивачка не проходила ніякого медичного обстеження. Відповідачка ніколи не провідувала позивачку, коли вона проживала у дачному будинку, при цьому саме відповідачка занедбала квартиру, що психологічно впливає на позивачку та змусило переїхати на дачу. Зі слів позивачки, суперечки з відповідачкою виникли з 2015р. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивачки по дачі, відповідачку свідок бачила рідко. Взимку 2015р. у позивачки в будинку було холодно, та майже не було чого їсти, бо в неї були відсутні кошти. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір'ю відповідачки, та знайома з позивачкою. Свідку відомо, що позивачку дуже вразило, що відповідачка розпочала відновлювальний ремонт в квартирі. Потім позивачка почала всім розповідати, що відповідачка не здійснює за нею догляд. Твердження позивачки, що свідок проживає у квартирі разом зі сторонами є неправдивими. Крім того, позивачка завжди пишалась своїм приватним будинком, в якому проживає більшу частину року. Зазначений будинок обладнаний опаленням та водопостачанням. Свідку відомо, що відповідачка періодично відвідувала позивачку у її будинку, привозячи продукти харчування, взуття та сплачувала частково вартість природного газу. На теперішній час позивачка проживає в квартирі, разом з відповідачкою. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає у задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 13 грудня 2013р. між сторонами було укладено договір (а.с. 218 т.1). Згідно п. 1 умов договору позивачка передала у власність відповідачці належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Положеннями ч. 1 ст. 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач може забезпечувати відчужувача. Згідно п. 7 договору відповідачка зобов'язувалась довічно повністю утримувати позивачку, що визначається у вигляді: - забезпечення її харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом. Необхідною допомогою, в тому числі медичною, надання побутових послуг, сплачувати комунальні платежі - грошова оцінка такого матеріального забезпечення складає 500,0 грн., які щомісячно набувач буде передавати готівкою відчужувачу. У випадку інфляції така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом; - забезпечення відчужувача безоплатним довічним проживанням у квартирі [ADDRESS]; - проживати з відчужувачем в зазначеній квартирі з метою надання необхідної допомоги в разі потреби; - в разі смерті відчужувача, забезпечити організацію поховання та ритуальних послуг. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог про розірвання договору, посилається, на те, що відповідачка не виконує свої зобов'язання за договором щодо її щомісячного матеріального утримання, та догляду. Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. При цьому, як вбачається з п. 11 договору, сторонами при укладенні договору було обумовлено можливість його розірвання з вищенаведених підстав, як за згодою сторін, так і за рішенням суду. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Так, на підтвердження обставин, що відповідачка не виконує взяті на себе зобов'язання за договором, позивачка не надала до суду жодного належного і допустимого письмового доказу. Так, в обґрунтування своїх вимог, стороною позивача були надані копії письмових доказів (а.с. 17-43 т.1), які підтверджують право користування та проживання позивачки, як квартирою, так і дачним будинком, відомості про їх набуття у власність. Разом з тим, стороною відповідача було надано на адресу суду, разом з відзивом на позов докази (а.с. 112-194, а.с. 212-215 т.1), які підтверджують, що відповідачка виконувала умови договору, щодо утримання позивачки. Так, позивачкою не були спростовані відомості несення стороною відповідача витрат на комунальні послуги, супроводження позивачки до медичної установи, для проведення хірургічної операції, відомості несення відповідачкою витрат на придбання продуктів харчування, ліків тощо.. Надіслана до суду, в якості письмово доказу сторони позивача, щодо невиконання відповідачкою умов договору письмова претензія від 15 січня 2019р., то даний доказ суд оцінює критично і не приймає до уваги, оскільки така претензія була складена і направлена стороні відповідача вже після того. як судом було розпочато розгляд справи по суті. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивачка за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту розірвання договору з підстав неналежного виконання відповідачкою умов щодо утримання відчужувача, позивачка у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язана довести, що відповідачка не виконує умов договору по її утриманню. Разом з тим, позивачкою в порушення ст. ст. 77-81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту невиконання відповідачкою зобов'язань за договором, і таких доказів в судовому засіданні не здобуто. Так допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] не підтвердили не виконання стороною відповідача умов договору. Критично судом оцінюються і покази свідка [PERSON], як матері відповідачки, яка зацікавлена у розгляді справи на стороні відповідача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки позивачка не довела факту невиконання чи неналежного виконання відповідачкою своїх обов'язків за договором довічного утримання, у суду відсутні правові підстави для розірвання вказаного договору за ст. 755 ЦК України. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачки про розірвання договору, суд вважає, що є безпідставними вимоги позивачки про повернення сторін в первісний стан. Враховуючи умови п. 7 договору; положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог про зняття з реєстрації із квартири [ADDRESS] відповідачки.

Outcome: dismissed