Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати його право на укладання трудового договору з 12.02.2014 року по 24.09.2015 року та поновити його на роботі до відповідача на посаді водія 1 класу з 24.09.2015 року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що він працював у відповідача з 12.02.2014 року по 23.09.2015 року на посаді водія 1 класу по пасажирським перевезенням. Відповідач запевнив його, що він буде оформлений на роботі відповідно до Кодексу законів про працю України. Проте, 24 вересня 2015 року відповідач, не пояснюючи причин, повідомив його, що він звільнений, а оскільки відповідач не оформив позивача офіційно на роботі, то відповідно ні трудової книжки ні заробітної плати не видав. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які в казані в його позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. Раніше надала суду письмові заперечення, в яких просила відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. При цьому, вказала, що трудовий договір може вважатися укладеним тільки з моменту видання наказу/розпорядження про прийняття на роботу або фактичного допуску до роботи. Водночас і саме видання наказу про прийняття на роботу не є достатнім для висновку про укладення трудового договору і виникнення трудових правовідносин , якщо сторонами не досягнуто згоди щодо умов праці. Докази надані в позовній заяві не підтверджують перебування позивача та відповідача у трудових відносинах. Як вбачається із матеріалів справи, позивач заяву про укладення трудового договору не писав і в центрі зайнятості такий договір не реєструвався, не вносилися такі записи і в трудову книжку позивача. А відтак, не міститься будь-яких інших доказів того, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, зокрема, ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце тощо. При цьому, при укладенні трудового договору з фізичною особою, яка використовує найману працю, обов'язок належного оформлення трудових відносин покладено на обидві сторони трудового договору. А відтак, немає передбачених законом підстав вважати, що між сторонами укладався трудовий договір. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з цими вимогами. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач стверджував, що він перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Автотрансфер», де, з його слів, він працював з 12.02.2014 року по 23.09.2015 року на посаді водія 1 класу по пасажирським перевезенням. При цьому, зазначив, що відповідач його офіційно не працевлаштовував, у звязку з чим просив визнати його право на укладання трудового договору з 12.02.2014 року по 24.09.2015 року та поновити його на роботі до відповідача на посаді водія 1 класу з 24.09.2015 року. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем на підтвердження своїх вимог надані ксерокопії подорожніх листів: № 300172 від 12.02.2014 року; № 020975 від 12.09.2015 року; № 020975 від 13.09.2015 року. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Разом з тим, позивачем на надано належних та допустимих доказів того, що він дійсно у період з 12.02.2014 року по 24.09.2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Надані же ним ксерокопії подорожніх листів, про які зазначено вище, належним чином не завірені. Але ж, згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, суд не вважає ксерокопії зазначених подорожніх листів допустимим та достовірним доказом по справі, а інших доказів позивачем не представлено. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тобто, з вищевказаного вбачається, що трудовий договір може бути укладений за згодою обох сторін, але позивачем не надано доказів того, що між ним та відповідачем велися перемовини щодо укладання трудового договору, як не надано доказів й того, що він взагалі звертався до відповідача з такими питаннями (щодо укладання трудового договору). За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed