Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2011 року. У вказаному будинку з 28.08.2006 року зареєстрований відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивачки, проте з 2011 року не проживає за даною адресою, комунальні послуги не сплачує, особистих речей у будинку не має. Дані обставини позбавляють позивачку як власника житла в повні мірі користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном, а саме, наявність реєстрації відповідача впливає на призначення субсидії. З огляду на зазначене, позивачка просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та зняти його з реєстраційного обліку. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області https://iz.od.court.gov.ua, а також за адресою реєстрації, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивачки. Вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст.383 ЦК України\~та\~ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16,\~386,\~391 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст.405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72\~ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку № [NUMBER] , виданого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовою Т.І. 28.05.2011 року, зареєстрованого Ізмаїльським МБТІ в книзі реєстру за №52/3-296 (а.с.8 зворот) [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та з надвірними спорудами [ADDRESS] . Дане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №179825897 від 05.09.2019 року (а.с. 28) та довідкою КП «Ізмаїльське МБТІ» від 10.09.2019 року №1397. Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови від 19.02.2016 року № 57р «Про перейменування [ADDRESS] , провулків та проспекту в м.Ізмаїлі Одеської області» вулицю Грачова перейменовано на вулицю [PERSON] . Згідно технічного паспорту на житловий будинок (Розділ ІІІ Прописка) [PERSON] зареєстрований у вказаному житловому будинку (а.с.12). Зазначене підтверджується також довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 15.07.2019 року (а.с.15). Відповідно до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2011 року (а.с.10) [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2003 року, шлюб між ними розірваний даним судовим рішенням. Як вбачається з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , відповідач не проживає за вказаною адресою більше п`яти років, у даному будинку мешкають позивачка із сином та онуком. Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.ст.12,13,77,78,79,80,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, оскільки відповідач за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] не проживає більше року, він втратив право користування житлом відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ст.7 цього Закону зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ч.2 ст.405\~ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності його у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачці майна у відповідача відсутні. Своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку у житловому будинку [ADDRESS] , який належить позивачці, відповідач створює перешкоди в реалізації нею в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрація місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити частково та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , оскільки позовні вимоги обґрунтовані в цій частині. Вимоги щодо зняття з реєстрації є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. За правилами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial