Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

В квітні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Ковтуна А.В. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд усунути перешкоди позивачу в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення відповідача права користування зазначеним житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що із 21.09.2013 року [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Однак, впродовж останніх трьох років стосунки між подружжям погіршились, та [PERSON] було подано позов про розірвання шлюбу. Справа № 752/4708/20 перебуває в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва. Позивач зазначає, що 04.09.2017 року на підставі розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації № 604 від 01.09.2017 року, він отримав ордер № 012203 на право зайняття службового жилого приміщення, відповідно до якого позивачу на час роботи у військовій частині № [NUMBER] було надано службове приміщення двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В зазначеній квартирі сторони зареєстрували своє місце проживання. Однак, з моменту видачі ордеру та реєстрації місця проживання, відповідач у вказаній квартирі фактично не проживала і не проживає. В квартирі відсутні її особисті речі. Позивач, в свою чергу, зареєстрований та проживає у вказаній квартирі, та перешкод в користуванні зазначеною квартирою відповідачу не чинить. Позивач вказує, що відповідач фактично проживає разом із сином в [ADDRESS] , в якій вона була зареєстрована до 18.09.2017 р. Відповідач на підставі договору дарування зареєструвала право власності на Ѕ частину зазначеної квартири, а 12.07.2019 року на підставі розпорядження № 565 від 11.04.2006 року отримала у власність іншу половину квартири [ADDRESS] . Таким чином, відповідач має у власності квартиру, в якій фактично проживає вже більше трьох років, однак, зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , в якій фактично не проживає та знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажає, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою. Участі у сплаті комунальних платежів відповідач не приймає. З огляду на викладене, а також те, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, у позивача виникають труднощі щодо сплати комунальних послуг за особу, яка фактично в квартирі не проживає, а тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.04.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В липні 2020 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , в якому вона просила суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користування [PERSON] та сином [PERSON] квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення її разом із сином до вказаної квартири та передачі їй ключів від квартири. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що із 21.09.2013 р. по 10.06.2020 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали разом у квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належить матері [PERSON] [PERSON] . Подружнє життя не склалось та протягом тривалого часу позивач із сином проживає окремо від відповідача. 04.09.2017 року відповідач отримав двокімнатну квартиру [ADDRESS] на сім`ю із трьох осіб. Однак, після отримання квартири він один раз привіз позивача до неї, забравши після цього ключі та всі документи на право користування. Зазначена квартира знаходиться у власності держави із правом подальшої безоплатної приватизації. Оскільки, квартира на час її отримання була непридатна для проживання, а тому відповідач не надав їй ключі від квартири, оскільки, в ній потрібно було робити ремонт. Позивач не мала на це коштів, а відтак не наполягала на вселенні в житло. Після розірвання шлюбу позивач вирішила поїхати до квартири, та перевірити її стан. Остання виявила, що квартира відремонтована та в ній проживають квартиранти. Зателефонувавши відповідачу з метою надання їй доступу до квартири, останній, відмовився. Двері їй ніхто не відчинив навіть в присутності поліції. Пізніше до квартири приїхав відповідач та між ними відбулась сварка, під час якої відповідач вигнав позивача із квартири та наніс їй тілесні пошкодження. Після встановлення позивачем того, що квартира придатна до проживання, відповідач подав до суду позов про позбавлення позивача права користування житловим приміщенням. Позивач зазначає, що метою зазначеного позову є позбавлення позивача та їх спільного сина права на подальшу приватизацію житла, яке було надано позивачу на сім`ю із трьох осіб. Позивач вказує, що вона свого житла немає та проживає разом із сином в квартирі, яка належить її матері та знаходиться в старому панельному домі. З огляду на викладене, а також в зв`язку з тим, що позивач має право на рівних із відповідачем правах в праві користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та відповідач чинить позивачу перешкоди, добровільно до квартири не пускає, а тому позивач вимушена звернутись до суду із даним зустрічним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2020 року, підготовче провадженні у справі було закінчено та призначено справу до судового розгляду. Позивач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні просили вимоги за первісним позовом задовольнити з викладених в позові підстав. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві. Відповідач за первісним позовом заперечувала щодо задоволення первісного позову, та просила суд зустрічний позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] народився [INFO] та зареєстрований із 18.09.2017 року в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту. Відповідно до копії паспорту, відповідач за первісним поовом [PERSON] народилась [INFO] та із 18.09.2017 року зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . 21.09.2013 року сторони зареєстрували шлюб, та [INFO] в них народився син [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв. 04.09.2017 року на підставі розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації № 604 від 01.09.2017 року, [PERSON] , який працює в військовій частині [NUMBER] , було видано ордер № 012203 на право зайняття службового жилого приміщення - двокімнатної квартири [ADDRESS] . Із зазначеного ордеру вбачається, що квартира була надана [PERSON] на сім`ю із трьох осіб: [PERSON] , дружину [PERSON] та сина [PERSON] . Відповідно до довідки ТОВ «Дом Сервіс» від 17.03.2020 р. № 10-17/03, було встановлено, що в квартирі [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] [PERSON] з моменту отримання ордера на житло в квартирі не проживала та не проживає на даний час. Відповідно до акту від 07.04.2020 року, комісією було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] не проживають [PERSON] та [PERSON] із 04.09.2017 р. по 07.04.2020 р. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.06.2020 року у справі № 752/5401/20, шлюб мі [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач за первісним позовом вказує, що відповідач в квартирі тривалий час не проживає, а відтак наявні підстави для позбавлення її права користування житловим приміщенням. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те що статтею 64 Житлового Кодексу Української РСР\~визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до\~ст. 71 Житлового Кодексу Української РСР,\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно\~із ст. 72 Житлового Кодексу Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених\~статтею 16 ЦК України\~з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.). Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За змістом ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом в квартирі фактично не проживає, однак, зареєстрована в ній, та переконливих доказів не проживання в квартирі з поважних причин стороною відповідача суду надано не було. Однак, слід звернути увагу на те, що з метою захисту свого права позивач звернувся до суду із позовом про позбавлення відповідача права користування квартирою, а не з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, що прямо передбачено законом. На думку суду, стороною позивача за первісним позовом обрано невірний спосіб захисту, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги суть пред`явлених позовних вимог та те, що суд позбавлений можливості вийти за їх межі, а відтак позов про позбавлення відповідача права користування квартирою задоволенню не підлягає. В частині зустрічних позовних вимог про усунення перешкод в користування житловим приміщенням шляхом вселення слід зазначити наступне. Як вже зазначалось вище, 04.09.2017 року на підставі розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації № 604 від 01.09.2017 року, [PERSON] , який працює в військовій частині [NUMBER] , було видано ордер № 012203 на право зайняття службового жилого приміщення - двокімнатної квартири [ADDRESS] . Із зазначеного ордеру вбачається, що квартира була надана [PERSON] на сім`ю із трьох осіб: [PERSON] , друдину [PERSON] та сина [PERSON] . Позивач за первісним позовом вказує, що дійсно в зазначеній квартирі не проживає, оскільки, з часу видачі ордеру, остання, була не придатна до проживання та потребувала ремонту, однак, на даний час відповідач за зустрічним позовом чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, в зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із зустрічним позовом. Відповідач за зустрічним позовом в ході розгляду справи вказував про те, що жодних перешкод в користуванні квартирою позивачу він не чинить, ці доводи позивачем не доведені, а звернення позивача до органів поліції не були пов`язані зі здійсненням ним перешкод позивачу в користуванні квартирою. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень відповідача, суд приймає до уваги те, що відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Пункт 1 статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, який гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Відповідно до вимог\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст.13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Проаналізувавши надані позивачем за зустрічним позовом докази, суд вважає, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено порушення відповідачем права позивача щодо користування квартирою, оскільки, достатніх та переконливих доказів того, що саме відповідач будь-яким чином перешкоджає проживати та користуватись квартирою, суду не надано. Крім того, пред`явивши зустрічні позовні вимоги, стороною позивача також не доведено наявність перешкод у її вселенні зі сторони відповідача, а відтак твердження позову в цій частині є безпідставними. Суд відмічає, що інші наведені позивачем за зустрічним позовом доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача за зустрічним позовом не доведено достатніми доказами наявність перешкод з боку відповідача у її вселенні та користуванні квартирою, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України,\~судові витрати у справі слід залишити за позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом по фактично понесеним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed