Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

В квітні 2018р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 29-34) до відповідача: Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», в якому просила суд: - визнати порушення трудового законодавства відповідачем, яке полягає у недотриманні ним вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України при звільненні з посади позивачки за ч. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку зі змінами істотних умов праці; - визнати незаконним та скасувати наказ № 600-02-02 від 14 грудня 2017р. про звільнення позивачки з посади юрисконсульта; - поновити позивачку на посаді та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2017р. по день поновлення на посаді. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона працювала на посаді юрисконсульта у відповідача. 14 грудня 2017р. вона була звільнена з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку зі змінами істотних умов праці. 13 грудня 2017р. її було ознайомлено з наказом відповідача «Про порядок ведення претензійної і позовної роботи» від 08 грудня 2017р. №172-02-04, у якому відповідач надав керівні повноваження над юрисконсультами головному бухгалтеру, незважаючи на те, що згідно з посадовою інструкцією вона підпорядковувалась лише головному лікарю. Крім того, наказ покладав на юрисконсультів обов'язок звітувати перед бухгалтерією щодо ведення претензійно-позовної роботи, робити бухгалтерські та економічні розрахунки при подані претензій та судових позовів, відслідковувати дебіторську заборгованість. Одразу після ознайомлення з наказом від 08 грудня 2017р., позивачкою 13 грудня 2017р. було написано заяву про звільнення, попередивши відповідача про недотримання ним вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Позивачка вважала, що при звільненні роботодавець порушив вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Одночасно з позовною заявою, позивачкою було подано до суду клопотання про поновлення строку, визначеного ст. 233 КЗпП України для подання до суду вказаного позову, оскільки на думку сторони позивача такий строк було пропущено з поважної причини, оскільки позивачка чекала на закінчення розгляду цивільної справи № 761/46952/18 за її позовом до відповідача про порушення трудового законодавства; стягнення недоотриманої заробітної плати та повернення незаконно утриманих з заробітної плати коштів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2018р. було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27 серпня 2018р. відповідачем було подано до суду відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 47-59), в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову, при цьому зазначив те, що фактично в установі не відбулися зміни істотних умов праці, а позивачку було звільнено з роботи на підставі її особистої заяви. Окрім того, наказом «Про порядок ведення претензійної і позовної роботи» від 08 грудня 2017р. на позивачку не покладалось жодних нових обов'язків, тоді як конкретизовано лише попередні обов'язки. 04 вересня 2018р. на адресу суду позивачкою було подано відзив на позов (а.с. 66-71), в якому сторона позивача зазначала, що вище наведеним наказом відповідача від 08 грудня 2017р. фактично було змінено її посадові обов'язки, як працівника, оскільки коло цих обов'язків було збільшено. Також, на думку сторони позивача, нею не було пропущено строки звернення до суду з вказаним позовом, оскільки відповідач, як роботодавець не провів з нею остаточного розрахунку в день звільнення. 25 жовтня 2018р. відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив (а.с. 82-86), в яких сторона відповідача зазначила, що стороною позивача невірно тлумачаться положення ст. ст. 32, 36, 233 КЗпП України, а також те, що відповідачем не приймались накази про зміну в організації виробництва і праці, а також те, що розгляд іншого позову позивачки, як працівника до роботодавця не пов'язаний жодним чином з вказаним позовом. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, з урахуванням поданої відповіді на відзив, просила суд позов задовольнити. При цьому, підставу для звільнення з роботи позивачка зазначала сама та наполягала її звільнити саме за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Представники відповідача проти позову заперечили, з підстав, наведених у відзиві на позов та запереченнях, наголошуючи, що стороною позивача пропущено строки звернення до суду з вказаним позовом. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 цього Кодексу визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Звертаючись до суду з клопотанням про поновлення строку, визначеного ст. 233 КЗпП України позивачка наголошувала про поважність причин пропуску строку, це є розгляд цивільної справи № 761/46952/18 та не проведення з нею, як працівником, відповідачем, як роботодавцем остаточного розрахунку у день звільнення. Разом з тим, як встановлено судом, розгляд цивільної справи № 761/46952/18 та несвоєчасне проведення з позивачкою, як звільненим працівником остаточного розрахунку не в день звільнення не є поважними причинами пропуску строку. Так, судом встановлено, що копію наказу про звільнення та трудову книжку позивачка отримала 14 грудня 2017р., з вказаним позовом вона звернулась до суду, згідно поштового штемпеля 23 квітня 2018р., тобто з пропуском строку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 22 червня 2017р. позивачка працювала у відповідача на посаді юрисконсульта. 13 грудня 2017р. позивачка була ознайомлена з наказом відповідача № 172-02-04 від 08 грудня 2017р. «Про порядок ведення претензійної та позовної роботи в КЗ КОР «КОКЛ». Цим наказом відповідно до «Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації», затвердженого постановою КМУ від 26 листопада 2008р. № 1040, «Примірного положення про порядок ведення претензійної та позовної роботи на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління МОЗ України, затвердженого МОЗ України № 322 від 13.05.2014 року та враховуючи Рекомендації Міністерства юстиції України «Про порядок ведення претензійної роботи на підприємствах, в установі, організації від 23 січня 2007р. № 35-14/7, був встановлений розподіл обов'язків претензійно-позовної роботи між структурними підрозділами: юридичною службою лікарні, бухгалтерією, планово-економічним відділом та канцелярією. Зміст зазначеного наказу не містить істотних змін умов праці співробітників цих структурних підрозділів, як і не містить зазначений наказ термін з якого він починає дію. 13 грудня 2017р. позивачка [PERSON] звернулась до керівництва відповідача з письмовою заявою про звільнення на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін та на підставі її відмови від продовження роботи у зв'язку із істотною зміною умов праці. Наказом від 14 грудня 2017р. № 600-02-02 позивачку [PERSON] було звільнено з роботи відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із зміною істотних умов праці з виплатою вихідної допомоги в сумі 4208,83 грн. та 1095,17 грн. Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. В судовому засіданні позивачка не могла пояснити суду, чому нею, як фахівцем у галузі «Право» в заяві про звільнення було зазначено одночасно підстави звільнення з роботи, визначені п.1, п. 6 ст. 36 КЗпП України. У судовому засіданні представники відповідача наголошували, що ніяких змін в організації установи не відбулось, як і змін в організації в функціональних обов'язках позивача. Її звільнення відбулося в зв'язку з тим, що вона була не згодна з наказом керівника «Про ведення претензійної та позовної роботи в КЗ КОР «КОКЛ» від 08 грудня 2017р., і наполягала на звільненні за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Керівник установи і звільнив позивачку з роботи, при цьому працівники відповідача не могли пояснити суду, чому роботодавець, в разі відсутності змін в організації виробництва звільнив позивачку з роботи з підстав, визначених п. 6 ст. 36 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. 233 КЗпП України, а також те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду без поважної причини, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed