Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва, який неодноразово уточнювала під час розгляду справи, та, з урахуванням остаточної заяви про збільшення позовних вимог, просить суд: визнати незаконним наказ директора Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» №1452-к від 26.12.2017 року, яким [PERSON] звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді заступника директора Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» з інформаційних технологій та персоналізації з 27.12.2017 року; зобов'язати Державне підприємство «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» внести відповідні зміни до трудової книжки [PERSON]; стягнути з Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на користь [PERSON] 494 802,76 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути з Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на користь [PERSON] 200 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при звільненні позивача з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» відповідачем було порушено вимоги, встановлені положеннями КЗпП України. Так, позивач вказує, що відповідач, в порушення вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, звільнив його з займаної посади на підставі наказу №145-к від 28.03.2018 року про звільнення з 26.12.2017 року на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, не попередивши про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяця. При цьому, позивач акцентує увагу на тому, що виконання покладених на неї обов'язків не вимагає доступу до державної таємниці, оскільки в посадових інструкціях, затверджених 17.07.2017 року та 18.08.2017 року директором підприємства, будь-які вимоги щодо наявності допуску до державної таємниці відсутні. Крім того, як на підставу для стягнення з відповідача суми на відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., позивач зазначає, що незаконним звільненням їй було спричинено моральну шкоду, як полягає у приниженні її престижу та ділової репутації, моральних переживаннях, душевних стражданнях через неможливість продовження активного трудового життя як професіонала, порушенні стосунків з оточуючими людьми, депресивному стані, порушеннях звичайного способу життя тощо. Ухвалою від 09.02.2018 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. Оскільки позивач усунув недоліки своєї позовної заяви, ухвалою від 18.04.2018 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 06.06.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що звільнення позивача з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством. 14.06.2018 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи на позовну заяву, в яких Міністерство економічного розвитку і торгівлі України заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. 04.07.2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач вказує, що відповідач, звільнивши її з посади з підстав, передбачених п.2 ст. 40 КЗпП України, взагалі не пропонував їй жодних інших вакансій і не попереджав про наступне вивільнення у строки, визначені законом. Крім того, на переконання позивача, надана відповідачем довідка про відсутність вакансій, які б відповідали її кваліфікації та не потребували допуску до державної таємниці, не є тим належним доказом, який б підтверджував виконання відповідачем вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України. Крім того, того позивач зауважує, що відповідачем не доведено обгрунтованість прийняття наказу від 26.12.2018 року про її звільнення з займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України. 04.07.2018 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог. 06.07.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на заяву про збільшення позовних вимог. 08.07.2018 року до суду надійшли уточнення позивача до заяви про збільшення позовних вимог. 06.07.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив. 23.07.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на уточнену заяву про збільшення позовних вимог. 10.07.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких він зазначає, що звільнення позивача з посади, зайняття якої, в свою чергу, вимагало наявність допуску до державної таємниці, було проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки листом Служби Безпеки України від 13.12.2017 року відповідача було повідомлено про відмову у наданні позивачу допуску до державної таємниці на підставі ст.ст. 23, 24 Закону України «Про державну таємницю». 16.08.2018 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог. 17.08.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на заяву про збільшення позовних вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 29.08.2017 року позивач була переведена на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів». Водночас, відповідно до наказу від 26.12.2017 року №1452-к та за погодженням з Міністерством економічного розвитку і торгівлі позивача було звільнено з займаної посади, яка вимагає доступу до державної таємниці, на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України. Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог в частині поновлення його на роботі, посилається, серед іншого, на порушення відповідачем вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України. Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Положеннями частини другої ст. 40 КЗпП України визначено звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як передбачено вимогами статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Таким чином, оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15. Крім того, відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-491цс15 та в постанові від 09.08.2017 року у справі №6-1264цс17, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. В той же час, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 07.11.2011 року по справі №6-45цс11, поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначаються у кожній конкретній справі. Так, як встановлено в судовому засіданні у відповідача дійсно мали зміни в організаційній структурі, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія Наказу від 25.09.2017 року за №1018-к. Також, судом встановлено, що на виконання приписів ст. 49-2 КЗпП України 25.09.2018 року відповідачем було повідомлено позивача про скорочення займаної нею посади та наявні вакантні посади на підприємстві, про що свідчить відповідний підпис позивача. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення її на посаду заступника директора з інформаційний технологій та персоналізації документів. Тобто, виходячи з вищенаведених обставин справи, а також того, що згідно з довідкою відповідача, наявною в матеріалах справи, в період з 25.09.2017 року по 26.12.2017 року на підприємстві відповідача були відсутні вакансії, які б відповідали освіті, кваліфікації позивача та допуску до державної таємниці, суд приходить до висновку, що відповідачем було дотримано вимоги ст. 49-2 КЗпП України щодо повідомлення позивача про наступне вивільнення та ознайомлено з вакантними посадами. Обґрунтовуючи незаконність свого звільнення, позивач також посилався на те, що виконання покладених на неї обов'язків не вимагає доступу до державної таємниці, оскільки в посадових інструкціях, затверджених 17.07.2017 року та 18.08.2017 року директором підприємства, будь-які вимоги щодо наявності допуску до державної таємниці відсутні. В свою чергу, згідно з Порядком організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року №939, необхідність роботи із секретною інформацією для працівника визначає керівник підприємства. При цьому, перевірка обгрунтованості визначення керівником підприємства необхідності надання допуску до державної таємниці працівнику здійснюється Службою Безпеки. Як встановлено в судовому засіданні, погодження та перевірка обгрунтованості надання допуску до державної таємниці за посадою, яку займав позивач, була здійснена Службою Безпеки України, про що свідчить лист СБУ від 13.12.2017 року щодо повідомлення відповідача про відмову у наданні позивачу допуску до державної таємниці на підставі ст.ст. 23, 24 Закону України «Про державну таємницю». Отже, виходячи з наведеного, твердження позивача щодо відсутності необхідності наявності допуску на посаді, яку займав позивач, не відповідає вимогам чинного законодавства. До того ж, посилання позивача щодо відсутності у його посадовій інструкції такої кваліфікаційної вимоги як наявність допуску до державної таємниці суд оцінює критично, адже в силу положень Порядку розроблення та затвердження кваліфікаційних характеристик, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2017 року за №918, наявність допуску до державної таємниці не відносить до кваліфікаційних вимог до працівників. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов'язання внести відповідні зміни до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа, яка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань. При цьому, обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, оскільки судом не встановлено порушення трудових прав позивача при його звільненні з боку відповідача, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди позивачу. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed