Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

В липні 2014 року ПАТ КБ «Надра» звернулось до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 16.05.2014 року в розмірі 10 612,29 доларів США та 47\~ 329,67 грн., де: заборгованість за кредитом 3\~ 742,77 доларів США; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом 6\~ 869,52 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за період з 16.05.2013 року по 15.05.2014 року 16\~ 386,10 грн.; штраф за невиконання зобовязань за кредитним договором 30\~ 943,57 грн. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що між банком та [PERSON] було укладено Кредитний договір №8/2006/840-МК12/110-Е, відповідно умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 4000,00 доларів США з виплатою процентної ставки 24 % річних, строком до 18.03.2008 року. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, не здійснила повернення кредиту щомісячними платежами та не сплатила проценти за користування кредитом, у звязку з чим, станом на 16.05.2014 року у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, яку просить стягнути позивач. Заочним рішенням суду від 24.11.2014 року позовні вимоги були задоволені. Ухвалою суду від 28.05.2015 року відповідачу відмовлено у перегляді заочного рішення суду від 24.11.2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.11.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, заочне рішення суду від 24.11.2014 року залишено без змін. Ухвалою другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 07.02.2018 року, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на розгляд [PERSON] Верховного суду за касаційною скаргою [PERSON] В даній ухвалі Верховний суд зазначив, що відсутній механізм забезпечення права відповідача подати заяву про застосування строків позовної давності підчас апеляційного розгляду у випадку заочного розгляду справи за його відсутності та без належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Постановою [PERSON] Верховного Суду від 17.04.2018 року скасовано заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.11.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.11.2015 року, а цивільну справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. Ухвалою суду від 31.07.2018 року справу прийнято до провадження суддею Єлісєєвою Т.Ю. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на 07.11.2018 року. В судове засідання представник позивача не зявився, однак, у позові міститься клопотання про розгляд справи у відсутність представника. Відповідно до матеріалів цивільної справи, ПАТ КБ «Надра» про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач у судове засідання не зявилась, до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність та заяву про застосування строків позовної давності. Заява про застосування строку позовної давності обґрунтована наступним чином. Пунктами п.1.3, 3.1.1 кредитного договору, укладеного 19.09.2006 року між сторонами, визначено, що погашення кредитної заборгованості повинно здійснюватися окремими платежами, відповідно до визначеного графіку, з кінцевим строком повернення 18.03.2008 року. ПАТ КБ «Надра» звернулось до суду з позовом лише 07.07.2014 року, тобто, за межами трирічного строку позовної давності щодо кожного із платежів. Постановою Верховного Суду України у справі №444/9519/12 розяснено, що строк позовної давності до вимог похідних від основної вимоги, спливає одночасно із спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у звязку з чим, застосування строку позовної давності до основної вимоги унеможливлює стягнення відсотків, пені, поза її межами. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то вона підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскілки укладеним між сторонами кредитним договором визначено кінцевий строк повернення кредиту, що є остаточною датою виконання зобовязання, будь-які посилання позивача на строк дії договору до повного виконання зобовязання є безпідставними, оскільки зобовязання не може бути безкінечним. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 19.09.2006 між сторонами був укладений кредитний договір 8/2006/840-МК12/110-Е, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 4\~ 000,00 доларів США з виплатою процентної ставки 24 % річних строком до 18.03.2008 року. Відповідно до п. 8.1., 8.2.,8.3. кредитного договору за порушення строків повернення кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. За порушення строків сплати відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. За порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25% від суми заборгованості по повернення кредиту та сплати відсотків, вказаних у графіку і визначених на дату прострочення. Позивач взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, однак відповідач свої зобовязання стосовно своєчасного погашення заборгованості у встановлені строки виконав не в повному обсязі, в звязку з чим сума заборгованості за кредитом станом на 16.05.2014 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 612,29 доларів США та 47\~ 329,67 грн., де: заборгованість за кредитом 3\~ 742,77 доларів США; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом 6\~ 869,52 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за період з 16.05.2013 року по 15.05.2014 року 16\~ 386,10 грн.; штраф за невиконання зобовязань за кредитним договором 30\~ 943,57 грн. Відповідно до п.66 Постанови [PERSON] Верховного Суду від 17.04.2018 року, визначаючи обґрунтованість розрахунку заборгованості за процентами та пенею за кредитним договором, суди повинні врахувати висновки, сформульовані [PERSON] Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України). Так, в Постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 здійснено наступні висновки, обовязкові для суду першої інстанції. Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання. Зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, у межах строку кредитування позичальник мав, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Після закінчення строку дії договору позичальник мав обов'язок, незалежно від пред'явлення вимоги банком, повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, [PERSON] Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на вказане [PERSON] Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Застосовуючи даний правовий висновок в цій справі, суд зазначає, що сторони обумовили строки повернення кредиту та сплати відсотків графіком, який сторонами до суду надано не було. В цей же час, відповідно до розрахунку заборгованості, виконаного позивачем станом на 16.05.2014 року, останнє погашення відсотків та тіла кредиту мало місце 24.11.2006 року. Даний факт визнано відповідачем в апеляційній скарзі на рішення суду від 24.11.2014 року. Таким чином, прострочення боржника, з урахуванням дати укладення кредитного договору 19.09.2006 року та обовязку позичальника щомісячно вносити платежі, розпочалось 20.12.2006 року. При цьому, згідно виконаного позивачем розрахунку, відповідачем відсотки за вересень та жовтень 2006 року були сплачені не у повному обсязі. Так само, не у повному обсязі було здійснено погашення відповідачем тіла кредиту за жовтень 2006 року. Отже, строк позовної давності за вимогами про стягнення тіла кредиту та відсотків, нарахованих за період з 19.09.2006 року по 18.03.2008 року сплив, з урахуванням вимоги про початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором, ще 19.03.2011 року. Відтак, заява відповідача про застосування строку позовної давності в цій частині підлягає задоволенню, а позовні вимоги, навпаки, задоволенню не підлягають. Що стосується нарахуванням відповідачем відсотків за користування кредитом з 19.03.2008 року по 15.05.2014 року, то цій частині позову слід відмовити за безпідставністю вимог, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, про що здійснено висновок в Постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Окрім цього, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 19.01.2008 року до 15.05.2014 року позовна давність не може бути застосована. Стосовно стягнення пені за прострочення виконання зобовязання та штрафу, суд зазначає наступне. У вказаній вище Постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 викладено наступний правовий висновок з цього питання. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду у справі № 444/9519/12, оскільки на відміну від неї у справі № 6-116цс13 строк кредитування на момент звернення до суду не сплив, з огляду на що Верховний Суд України дійшов відповідного висновку. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Суд апеляційної інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося (див. пункт 54 цієї постанови), то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (див. пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. Таким чином, оскільки строк позовної давності в цій справі щодо вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків сплив, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, вимога позивача про стягнення пені, нарахованої за період з 16.05.2013 року по 15.05.2014 року, штрафу у розмірі 25% від суми заборгованості по поверненню кредиту та сплаті відсотків, задоволенню не підлягає. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем при поданні позову до суду відшкодуванню не підлягають. На підстав вищевикладеного,

Outcome: dismissed