Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] . Він як спадкоємець по заповіту своєчасно прийняв спадщину. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування. Представник позивача надіслав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу у його відсутності. Відповідачі звернулися до суду із заявами, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та частковому задоволенню заявлених позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Дане домоволодіння відповідно до довідки Зеленогайського старостинського округу № 7 від 09 жовтня 2020 року станом на 1990-1991 роки, до набрання чинності Закону України «Про власність», відносилося до категорії робочих дворів, головою якого була [PERSON] .. Домоволодіння зареєстровано в сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини та побудовано [PERSON] на відведеній їй для вказаної мети земельній ділянці в період шлюбу з [PERSON] .. Статтею 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови домоволодіння) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді за [PERSON] на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON] , то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз`яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Так, на час будівництва житлового будинку питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на Ѕ частку вищевказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняла його дружина [PERSON] як спадкоємець по закону 1 черги, оскільки на момент відкриття спадщини була зареєстрована та проживала разом із померлим, чим вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Зеленогайського старостинського округу № 587 від 09 жовтня 2020 року. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на все вказане домоволодіння, а саме на 1/2 частку її долю в спільному сумісному майні подружжя та 1/2 частку, яку вона успадкувала по закону після смерті свого чоловіка [PERSON] .. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до заповіту, який був складений 17 грудня 2001 року та посвідчений секретарем Зеленогайської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповіла позивачу все своє майно. Позивач спадщину після смерті [PERSON] прийняв своєчасно, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Зеленогайського старостинського округу № 631 від 02 листопада 2020 року. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняв своєчасно, інших спадкоємців не має, то право власності на спадщину слід визнати за ним в порядку спадкування. У зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 2979 гривень 90 копійок. На підставі ст.ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст. 328, 1218, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved