Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

В липні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд: - розірвати укладений між сторонами шлюб; - визначити місце проживання спільної дитини сторін - сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем, 13 лютого 2015р. було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що було зроблено актовий запис № 162. В шлюбі у сторін народився [INFO] син [PERSON] . Подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння в поглядах на сімейне життя, спільне господарство сторонами не ведеться, шлюбно-сімейних відносин не підтримують, проживають окремо, зокрема позивачка разом з дитиною проживає у належній останній квартирі, а відповідач винаймає інше житло. Подальше спільне життя між сторонами і збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам. Крім того, між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання їх спільного сина. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з викладених в ньому підстав, просили суд його задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, був присутній в підготовчому засіданні, в судове засідання не з`явився, поважності причин неявки суду не повідомив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Представник третьої особи підтримала позов в частині вимог про визначення місця проживання дитини сторін разом з позивачкою, та врахувати висновок третьої особи про доцільність визначення місця проживання спільної дитини сторін разом з позивачкою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома зі сторонами, оскільки в період часу з 18 листопада 2017р. по 14 березня 2020р. фактично виконувала обов`язки няні дитини сторін малолітнього [PERSON] . Дитина сторін постійно проживає з матір`ю, яка повністю опікується дитиною, займається розвитком дитини, забезпечує оздоровлення дитини біля моря. Батько дитини з вересня 2019р. почав періодично відвідувати дитину, заводячи сина до дитячого садочка. До цього часу періодичність спілкування батька з дитиною становила один, два рази на місяць. Свідок [PERSON] суду пояснив, що перебуває у дружніх стосунках з позивачкою, а також знайомий з відповідачем, з яким познайомився в 2015р. В подальшому свідок бачив відповідача разом з дитиною декілька разів. На всіх сімейних святах, на які було запрошено свідка разом з сім`єю, оскільки діти та дружина свідка також перебувають у дружніх стосунках, свідок відповідача не бачив. Як відомо свідку утриманням і вихованням спільної дитини сторін займається лише виключно позивачка. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 2015р. В шлюбі у сторін, [INFO] народився син [PERSON] . Судом встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, які негативно впливають, як на позивачку так і на відповідача. Сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, примирення між сторонами і збереження шлюбу на теперішній час неможливе. Судом достовірно встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У відповідності з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Після розірвання шлюбу, прізвища сторін незмінні. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. києві державної адміністрації від 27 грудня 2019р. № 109/04/40-11769, враховуючи особисту прихильність дитини, а також створення позивачкою належних умов проживання для дитини комісія підтримала позовні вимоги про визначення місця проживання спільної дитини сторін разом з нею. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Вирішуючи вказаний спір між батьками - сторонами по справі, які проживають окремо, про те, з ким із них залишиться проживати їх малолітній син, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері, щодо своїх дітей, враховує в першу чергу інтереси малолітньої дитини, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, також судом враховано вік дитини і його прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що також підлягають задоволенню позовні вимоги про визначення місця проживання спільної дитини сторін разом з позивачкою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536,8 грн.

Outcome: approved