Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

В листопаді 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд: позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Ще до розірвання шлюбу відповідач залишив сім'ю, дитиною не цікавиться, з нею не спілкується, тобто, відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не сплачує аліменти, які стягуються з нього на утримання дитини за рішенням суду. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Позивачка зазначила, що оскільки між сторонами склались неприязні та конфліктні стосунки, вона забороняє спілкуванню відповідача з дитиною, оскільки дитина була свідком конфлікту між сторонами, і після цього почала періодично заїкатись. Крім того, відповідач не дотримується часу повернення дитини додому, у зв'язку з чим між сторонами також виникають сварки. Відповідач, в судовому засіданні позов не визнав, зазначаючи, що дійсно за рішенням суду він зобов'язаний сплачувати аліменти, і ним періодично здійснюється перерахування коштів на картковий рахунок позивачки, а також надаються кошти готівкою їй особисто на утримання спільної дитини сторін. Також, відповідач звертав увагу суду, що ним придбаваються продукти та речі для дитини, однак зі сторони позивачки йому та його родичам постійно чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, які закінчуються конфліктом та викликом зі сторони позивачки працівників поліції. Представник третьої особи проти позову заперечила, надавши суду висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, оскільки дитина має прихильність, як до матері, так і до батька. Звертала увагу суду, що між сторонами складались неприязні стосунки, які негативно впливають на дитину, при цьому відповідачу було роз'яснено, що він вправі звернутись до суду з позовом про усунення йому перешкод у спілкуванні з дитиною. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони з 10 листопада 2012р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2015р. по справі № 761/37752/14-ц. В шлюбі у сторін, [INFO]. народився син - [PERSON], який після розірвання шлюбу сторонами, проживає разом з позивачкою. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 вересня 2015р., позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина та на утримання дружини - задоволено. На підставі зазначеного рішення суду, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню аліменти, як на її утримання так і на утримання малолітнього сина у розмірі по ? частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Згідно з довідкою з Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва головного територіального управління юстиції у м. Києві, позивачка не отримувала від відповідача аліментів на утримання малолітнього сина. Разом з тим, як встановлено судом, в поза меж виконавчого провадження відповідачем здійснюється сплата аліментів, як в безготівковому порядку, так і готівкою особисто позивачці. На спростування зазначених обставин стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу. Відповідно до висновку третьої особи від 20 березня 2017р. № 109/02/40-2032 (протокол засідання Комісії № 8 від 15 березня 2017р.) було встановлено, що відповідач має бажання для спілкування та виховання дитини, проте зі сторони позивачки йому чиняться перешкоди, у зв'язку з даними обставинами, Комісія вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав відносно його дитини: [PERSON], [INFO]. Відповідно до висновку психологічного обстеження малолітнього [PERSON] за № 054 від 26 квітня 2017р., у дитини визначено високий рівень прихильності до мами та визначається емоційна прихильність дитини до батька, однак у нього спостерігається дистанціювання до батька через заборону матері на зустрічі дитини з ним. За змістом ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Звертаючись до суду, з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що відповідач неналежним чином виконує свої обов'язки, як батько дитини, здійснює моральне травмування дитини, не піклується про неї. Судом достовірно встановлено, що відповідач не самоусунувся від виховання дитини та не нехтує свої батьківськими обов'язками стосовно дитини, цікавиться її життям і здоров'ям, та має бажання систематично відвідувати дитину, проте зі сторони позивачки, відповідачу чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з урахуванням інтересів дитини, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed