Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

В листопаді 2012 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в якому посилається на те, що вона зареєстрована та проживає в [ADDRESS]. В цьому будинку проживала [PERSON], яка була власником 1/2 квартири [NUMBER] за цією ж адресою. Вказує, що на протязі тривалого часу вона доглядала за [PERSON], внаслідок чого остання посвідчила заповіт, яким залишила позивачці свою частину квартири. [PERSON] померла [INFO]. За заявою позивача, другою Чернівецькою державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу. Зазначає, що відповідач [PERSON], який є співвласником 1/2 частини квартири, відмовляється надати до нотаріальної контори дублікат правовстановлюючого документу на вказану квартиру, оскільки не погоджується із заповітом, що унеможливлює отримання позивачем спадщини. Виходячи з викладеного, позивач просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно - 1/2 частини квартири по [ADDRESS] загальною площею 50,10 кв.м., в тому числі житловою - 30, 90 кв.м. [PERSON] також звернувся до суду із позовною заявою, яка була об'єднана із первинним позовом та вказує, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці було встановлено юридичний факт, а саме те, що він є сином [PERSON]. Проте в подальшому,ухвалою апеляційного суду Чернівецької області дане рішення було скасоване через наявність у справі спору про право та йому роз'яснено, що він має право звернутись до суду з такими самими позовними вимогами у загальному порядку. Вказує, що він, від народження [PERSON], був усиновлений 1940 року у дворічному віці [PERSON] в Монастрищенському РАЦСі Вінницької (нині Черкаської) області, однак під час Великої Вітчизняної війни ці документи були втрачені. Весною 1958 року [PERSON] звернулась до Шевченківського народного суду м. Чернівці із заявою особливого провадження про встановлення факту реєстрації його усиновлення. Ухвалою цього суду від 29 квітня 1958 року такий факт було встановлено та вказано, що це зроблено з метою оформлення батьківських прав. [PERSON] звертався до Монастирищенського районного відділу РАЦС з приводу наявністю актового запису про його народження, проте було повідомлено, що актові записи за вказані роки не збереглись. Стверджує, що [PERSON] є його матір'ю, про що доводить зібраними та доданими до справи доказами. Після смерті його матері [INFO], відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. [PERSON] у встановлений законом строк звернувся в Другу Чернівецьку державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері, як непрацездатна особа, що має право на обов'язкову частку у спадщині у відповідності до ст.535 ЦК ( в редакції 1963 року, який був чинним на момент виникнення правовідносин) та там дізнався, що його матір заповіла [PERSON]/2 свою частину квартири [ADDRESS]. В подальшому, скориставшись заочним рішенням Садгірського районного суду від 21 січня 2013 року, яким позов [PERSON] було задоволено та визнано за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, остання, намагаючись позбавити [PERSON] права на обов'язкову частку спадщини, відчужила (подарувала) її сторонній особі - [PERSON]. З цього приводу позивач зазначає, що він на момент смерті його матері вже був непрацездатною особою за віком. Таким чином, оскільки він має право на обов'язкову частку у спадщині, то, як він вважає, йому належить 2/6 частини квартири [ADDRESS]. При укладенні договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] відповідачка [PERSON] фактично, будучи власником 1/6 частки (як спадкоємець за заповітом) вказаної квартири, розпорядилась 1/2 частиною квартири, що їй не належала, а тому договір дарування частини квартири є недійсним в частині розміру подарованої частки. На підставі викладеного, позивач за зустрічним позовом просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт належності [PERSON] ухвали Шевченківського суду м. Чернівці від 29.04.1958 року, якою встановлено факт реєстрації його усиновлення [PERSON], встановити факт, що вона являється його матір'ю та визнати недійсним договір дарування укладений 15.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] Позивач за первинним позовом [PERSON] надіслала до суду письмові заперечення в яких позов [PERSON] до неї не визнає, вважає, що є не доведеним той факт, що він являється сином [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та її представник свої позовні вимоги підтримали, позов [PERSON] не визнали та просили відмовити у його задоволенні. [PERSON] та його представник у судовому засіданні заявлений зустрічний позов підтримали, первинний позов [PERSON] не визнали, просили суд ухвалити рішення, яким повністю задовольнити заявлені ними вимоги. Свідок [PERSON], яка знала [PERSON] та працювала разом з нею пояснила суду, що [PERSON] приходився покійній всиновленим сином і, як зазначала остання, більше дітей у неї не було. Про процедуру всиновлення та інші обставини справи свідок нічого більше повідомити не змогла. Опитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка являлась близькою знайомою [PERSON] вказує, що [PERSON] це син померлої, якого вона знає особисто вже довгий час. Також вона знає і про те, що останній був усиновлений померлою, а документи, які б про це могли свідчити, були загублені під час війни. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги за первинним позовом є необґрунтованими та в їх задоволенні необхідно відмовити. Натомість зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному об'ємі з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно ухвали народного суду 2 відділення Шевченківського суду міста Чернівці від 29.04.1958 року в вересні 1940 року [PERSON] всиновила [PERSON] [INFO] батьки якого померли в [INFO]. Усиновлення було зареєстроване в Монастриценському РАЦСі Вінницької (нині Черкаської) області, де матір'ю була записана [PERSON] Факт реєстрації всиновлення був встановлений судом з метою оформлення батьківських прав заявниці. (а.с.10). Згідно повідомлень Монастрищенського районного відділу РАЦС записів акту про усиновлення [PERSON], як і книг реєстрації актів по усиновленню за 1938, 1940 роки по зазначеному населеному пункту не збереглось, а тому в теперішній час неможливо встановити, віднайти та відновити такі документи. (а.с.11) Судом також встановлено, що 20.08.2013 року були внесені зміни у імені та по-батькові [PERSON], які містяться у відомостях про усиновлення [PERSON], на підставі чого, в свою чергу, внесено зміни і у свідоцтво про його народження. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02..07.2014 у справі № 824/1582/14-а такі дії визнані правомірними та законними. Як встановлено із копії свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER], [PERSON] народився [INFO]. У свідоцтві про народження його матір'ю записана [PERSON]. Також із довідки ЖРЕП № 15 від 21.04.1995 року про склад сім'ї вбачається, що [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав із 1982 року у м. Чернівці по [ADDRESS] разом із [PERSON], якій приходився сином. Таким чином аналізуючи всі надані суду допустимі та належні докази, які мають значення для ухвалення рішення у справі, пояснення сторін та свідків, оцінюючи їх у сукупності, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] дійсно являється усиновленим сином [PERSON], а ухвала народного суду 2 ділянки Шевченківського суду від 29.04.1958 року стосується та належить саме йому. Посилання ж [PERSON] про зворотнє не знаходить свого відображення в матеріалах справи та критично оцінюється судом. Далі, як раніше встановлено, [PERSON] та її син [PERSON] проживали спільно у квартирі [ADDRESS], яка згідно свідоцтва про право власності на житло № 17719 від 14.02.1996 року належала їм на праві спільної сумісної власності. (а.с.4) [INFO] [PERSON], матір [PERSON], померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. (а.с.6) Проте, до своєї смерті [PERSON] зробила розпорядження, за яким у разі її смерті, одну другу належну їй частину квартири [ADDRESS] вона заповідає [PERSON]. Заповіт серії ААР № 191584 складено та посвідчено 04.02.1999 року(а.с.3) Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (який діяв на момент виникнення правовідносин) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Таким чином, [PERSON] правомірно заповіла свою частину вищевказаної квартири [PERSON] Разом з тим, із копії пенсійного посвідчення [NUMBER] від 11.10.1999 року вбачається, що [PERSON] із 01.09.1999 року призначена пенсія за віком. (а.с.22) Згідно ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Із довідки другої Чернівецької державної нотаріальної контори вих. № 424/02-14 від 09.11.2012 року виданій [PERSON] вбачається, що окрім спадкоємця за заповітом [PERSON], заявником за законом, який претендує на обов'язкову частку в спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] є [PERSON]. Інших спадкоємців, передбачених чинним законодавством немає. (а.с.7) Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. В подальшому, користуючись заочним рішенням Садгірського районного суду м Чернівці від 21.01.2013 року, [PERSON] 15.02.2013 року уклала договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] із [PERSON], за яким передала вищевказане майно у його власність безоплатно. У відповідності до ст. 232 ЦПК України заочне рішення від 21.01.2013 року по справі № 2-632/12 було скасоване, оскільки судом встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, той факт, що [PERSON], як єдиному спадкоємцю після смерті його матері, належить, окрім 1/2 частини вищевказаної квартири, ще і обов'язкова частина спадщини у розмірі 2/3 частини, яка належала б йому при спадкоємстві за законом, [PERSON] не мала прав на відчуженя 1/2 частини зазначеної квартири, оскільки не володіє і не вправі розпоряджатись нею. За таких умов, [PERSON] належить 2/6 частини спадкового майна у вигляді квартири, а [PERSON] тільки 1/6 частина, якою вона має право володіти, користуватись та розпоряджатись, в тому числі дарувати третім особам. Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Слід враховувати і те, що визнання правочину недійсним може мати місце і тоді, коли він порушує особисті або майнові права суб'єктів цивільного права, в даному випадку суб'єкта, частку майна якого відчужено на користь іншої особи. Проте неможна сказати і про те, що договір дарування, який мав місце, вчинено із порушенням вимог ч. 1 та 2 ЦК України, тобто він укладений належним чином та його недійсність не встановлена законом. За таких умов, коли закону суперечать неістотні умови правочину, без яких він міг би існувати, то він є частково дійсним. Стаття 217 ЦК України вказує, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У відповідності до п. 9 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. За таких умов, договір дарування необхідно вважати частково недійсним, оскільки він порушує права власника частини подарованого майна, а саме [PERSON], проте у випадку усунення даних умов, він міг би існувати. З підстав наведених вище, суд вважає, що первинний позов [PERSON] не може бути задоволений, оскільки є безпідставним у зв'язку з відсутністю у ньому порушеного права, яке підлягало б захисту чи поновлення судом, натомість сам порушує права іншого власника майна. Позовні вимоги ж [PERSON] та обраний спосіб його захисту є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved