Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

В листопаді 2017 року до суду звернулася позивач з вказаною позовною заявою, мотивуючи її тим, що будинок по [ADDRESS] належить їй на праві власності. Відповідач зареєстрований у вказаному житловому будинку, але у період з 2011 року і по даний час він фактично в ньому не проживає, догляд за будинком не здійснює, комунальних платежів не сплачує. Вказуючи на те , що відповідач не виконує обов'язки наймача житлового приміщення передбачені ст.ст. 64, 67 Житлового кодексу України та посилаючись на ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України та ст.405 ЦК України просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, який знаходиться у [ADDRESS] та належить [PERSON]. Ухвалою суду від 14.11.2017 року по даній справі відкрито провадження. 14.12.2017 року відповідач подав до суду свої заперечення проти позову, де зазначив, що позивач після смерті матері викинула його особисті речі з будинку по [ADDRESS] і він вимушений був проживати у старшої рідної сестри [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач змінила замки у вхідних дверях будинку та вони між собою перестали спілкуватися. Вказував, що з весни 2015 року протягом року був відсутній по місцю своєї реєстрації, оскільки у цей час він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Після повернення та в даний час він проживає у своєї співмешканки [PERSON] за адресою : [ADDRESS]. Власного житла він не має. Просив суд у задоволенні позову відмовити ( а.с.25-27). У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позов, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просили суд повністю задовольнити вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували проти позовних вимог , посилаючись на свої письмові заперечення (а.с. 25-27). Суд, ознайомившись з позовною заявою, запереченнями відповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків заявлених обома сторонами та дослідивши письмові докази вважає, що у задоволенні позову слід відмовити . За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст.13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст.81 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що нині покійна матір позивача та відповідача - [PERSON], за свого життя , 23 грудня 2010 року подарувала своїй дочці, яка є позивачем по справі, будинок по [ADDRESS] (згідно договору дарування від 23.12.2010 року ), який відтоді належить на праві власності позивачу [PERSON] ( а.с.3,4). Позивач та відповідач між собою є рідною сестрою та братом. У вказаному будинку разом з позивачем та її чоловіком [PERSON], сином [PERSON] зареєстрований відповідач [PERSON], що стверджено довідкою виданою виконкомом Логвинської сільської ради Володарського району Київської області № 665/02/17 від 28.11.2017 ( а.с.5), окрім того за весь період свого проживання він з реєстрації в даному будинку не знімався на що вказують досліджені в судовому засіданні погосподарські книги : № 2 ( на 2011-2015); № 3 на ( 2016-2020 роки); № б/н (2006-2010); № 2 на 2001-2005; № 2 на 1996-2000 роки; № 3 на 1991-1995; № 2 на 1986-1990; № 2 на 1983-1985; № 2 на 1980-1982 ; № 2на 1977-1979 роки; № 1 на 1974-1976; № 1 на 1967-1969 ( а.с.50-62). Зазначені вище обставини, визнаються учасниками справи, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Матеріали справи та покази сторін вказують, що після смерті їх матері [PERSON], яка померла [INFO], позивач та відповідач проживали у вказаному вище будинку , однак відносини між ними почали поступово погіршуватись, а потім переросли в неприязні . 03.07.2012 року позивач викинула на подвір'я будинку особисті речі відповідача і відтоді він почав проживати поруч, у тому ж населеному пункті по сусідству у старшої рідної сестри [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач змінила замки у вхідних дверях будинку та сторони між собою перестали спілкуватися. Відповідач, починаючи з весни 2015 року протягом року був відсутній по місцю своєї реєстрації, оскільки у цей час він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей , що стверджується відповідною довідкою №2648/173 від 28.03.2016 року (а.с. 28). По мобілізації відповідач повернувся до смт Володарка та почав з того часу проживати у своєї співмешканки [PERSON] за адресою : [ADDRESS]. Житла, яке б належало відповідачу на праві власності, він не має. Наведені вище обставини встановлені судом із показів даних безпосередньо позивачем та відповідачем у судовому засіданні, які були , із їх згоди , допитані в якості свідків. Допитані в судовому засіданні, за клопотанням позивача, свідки : [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони перебувають у родинних відносинах із позивачем та час від часу приходять до помешкання [PERSON]. Починаючи з 2012 року, вони не бачили відповідача у помешканні по [ADDRESS]. При цьому із показів вказаних свідків суд встановив, що відколи позивач вигнала відповідача з будинку, між ними склалися неприязні відносини, вони перестали між собою спілкуватися. Доступ до домоволодіння є обмеженим, оскільки вхідна хвіртка до нього замикається на замок, а на території подвір'я знаходиться собака. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову, суду вказав, що він має перешкоди зі сторони позивача у користуванні жилим приміщенням де він зареєстрований, а його відсутність в ньому понад один рік має поважні причини. Так, 05.01.2017 року, 28.02.2017 року - в день народження їх спільного із позивачем та нині покійного батька, 14.07.2017 року - в день народження їх спільної рідної старшої сестри - [PERSON], з метою потрапити в середину приміщення та взяти там свої фотографії, приходив до будинку де він власне з іншими братами та сестрами з моменту народження проживав разом із своїми батьками та в якому до тепер зареєстрований. Однак не мав можливості це зробити, оскільки вхідна хвіртка до домоволодіння була зачинена на замок, а в подвір'ї була собака, яка унеможливила реалізувати його наміри. Вказані відповідачем обставини знайшли своє підтвердження у показах свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є родичами як позивачу так і відповідачу по справі, та які вказали суду , що позивач вживає всіх можливих заходів, щоб відповідач не мав доступу до помешкання по [ADDRESS] . Натомість відповідач, не маючи власного житла, не чинить перешкод позивачу вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй на праві власності будинком. Наведене також стверджене у судовому засіданні показами свідка [PERSON], яка працюючи сільським головою с. Логвин суду вказала на відсутність відповідача у будинку протягом останнього року з поважних причин, оскільки сама позивач чинить перешкоди у доступі до нього, змінивши замки на хвіртці та дверях до будинку. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступних міркувань. Так, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Посилання позивача у своїй позовній заяві на ст.ст. 64, 67 , 71, 72, 107 ЖК УРСР суд вважає недоречними оскільки положення вказаних статей ЖК УРСР не відноситься до предмета спору, та регулюють правовідносини, що виникли відносно користування жилим приміщенням в будинках державного та житлового фонду, в даному спорі мають місце правовідносини, що регулюють користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд вважає необхідним зазначити, що питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦКУ). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Підставами для визнання особи такою, що втратила право користування, є: або вчинення таких дій особою: - руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі; - відсутність особи без поважних причин понад один рік. При цьому така відсутність повинна бути саме без поважних причин, і не повинна бути викликана діями третіх осіб, спрямованими на створення відсутності (наприклад, навмисне вчинення власником перешкод у проживанні в приміщенні); або втрата права користування внаслідок втрати власником права власності на приміщення. Суд вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у належному їй будинку без поважних причин. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у будинку без поважних причин понад один рік. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені не були. Посилання позивача на акт обстеження матеріально - побутових умов від 15.06.2017 р. (а.с. 7), що складений відповідною комісією та вказує на те , що відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою, але дійсно не проживає, підтверджує лише відсутність відповідача у будинку в конкретний час складення відповідного акту. Позивач фактично чинить відповідачу перешкоди у користуванні та проживанні по місцю реєстрації, категорично відмовляється пустити його в помешкання, у зв'язку з чим він не має можливості потрапити до будинку, не зважаючи на те, що іншого житла не має. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Отже всі встановлені та наведені вище обставини у своїй сукупності дають підстави суду для відмови у задоволенні позовних вимог за безпідставністю вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України розподіл судових витрат між сторонами здійснюється пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже оскільки суд відмовляє у задоволенні позову повністю, тому судові витрати з відповідача на користь позивача не стягуються.

Outcome: dismissed