Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 серпня 2013 року він, [PERSON] придбав у [PERSON] легковий автомобіль марки Renault, модель Kangoo пасажирський-В, 2006 року випуску, жовтого кольору, № шасі (кузова, рами) [NUMBER], тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER] (надалі «автомобіль»). На підставі усного договору купівлі-продажу автомобіля, сплатив відповідачеві грошову суму в розмірі 6000,00 дол. США (шість тисяч доларів США 00 центів), а відповідач в свою чергу передав у власність вищевказаний автомобіль та технічний паспорт на нього. На підтвердження укладення усного договору купівлі-продажу договору та отримання грошей відповідач передала технічний паспорт на автомобіль та сам автомобіль. Автомобіль було придбано та доставлено із-за кордону [PERSON] на підставі довіреності від 19.07.2013 року, виданої відповідачем, оригінал якої було також передано відповідачем. Під час придбання автомобіля у відповідача були присутні двоє осіб, а саме: [PERSON] та [PERSON], які можуть засвідчити факт передачі грошових коштів відповідачеві та передачі у власність автомобіля. Однак, 21.02.2017 року автомобіль було затримано співробітниками Дубенського відділу поліції в Рівненській області та направлено на штраф майданчик за адресою 35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Пекарська, 30. Підставою для затримання автомобіля стала постанова державного виконавця Мацюк В.І. Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про опис та арешт майна (коштів) боржника від 20.02.2017 року ВП № 51919907. Відповідно до вказаної постанови на автомобіль було накладено арешт в рамках примусового виконання виконавчого листа № 2-1001 від 09.11.2010 року про стягнення з відповідача 202644,65 грн. При цьому до дати затримання автомобіля (21.02.2017 року) відповідач ніколи ніяких претензій до не пред'являв, гроші були нею отримані у повному обсязі, тривалий час вільно володів та користувався автомобілем, Відповідач права власності не оспорювала, в зв'язку з чим вважає, що легковий автомобіль марки Renault, модель Kangoo пасажирський-В, 2006 року випуску, жовтого кольору, № шасі (кузова, рами) [NUMBER], тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], належить йому на праві власності. При цьому те, що відповідач не вчинила дій щодо переоформлення автомобіля не позбавляє права власності на автомобіль, оскільки правочин по суті був вчинений, а переоформлення права власності є формальністю, що не була дотримана відповідачем та на яку ніяким чином не міг вплинути позивач. Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи, що відповідно до статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. По-друге, відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до п. 2 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Відповідно до п. 8 вищевказаної Постанови, оскільки згідно зі статтею 126 ЦГ1К позивач вправі об'єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов'язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності па майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до правової позиції, що висловлена у Постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-100цс15, відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в судовому порядку звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до сщу за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та дав аналогічні пояснення. Відповідач в зал судового засіданні не з'явилась, хоча про день та час слухання справи повідомлялась належним чином, судовими повістками. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно 20 серпня 2013 року [PERSON] придбав у [PERSON] легковий автомобіль марки Renault, модель Kangoo пасажирський, проте договір купівлі-продажу, на даний транспортний засіб, не оформили. В судовому засіданні встановлено, що власником легкового автомобіль марки Renault, модель Kangoo пасажирський-В, 2006 року випуску, жовтого кольору, № шасі (кузова, рами) [NUMBER], тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] (а.с.13). Постановою державного виконавця Мацюк В.І. Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про опис та арешт майна (коштів) боржника від 20.02.2017 року ВП № 51919907 на автомобіль було накладено арешт в рамках примусового виконання виконавчого листа № 2-1001 від 09.11.2010 року про стягнення з відповідача 202644,65 грн.(а.с.7, 8, 9-10). Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Право власності це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні. Обов'язковість державної реєстрації певних видів транспортних засобів встановлена ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», де зазначено, що державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Ст. 392 ЦПК України зазначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не обґрунтована вимога про визнання права власності, оскільки, як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи право власності на автомобіль марки Renault, модель Kangoo пасажирський-В, 2006 року випуску, жовтого кольору, № шасі (кузова, рами) [NUMBER], тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER] ніким не оспорюється, також позивачем не надано доказів які б засвідчували його право власності, користування чи розпорядження автомобілем. Питання про зняття арешту з майна є похідним від визнання права власності на автомобіль підстави для зняття арешту з транспортного засобу також відсутні.

Outcome: dismissed