Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

В квітні 2011 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду 18 липня 2012 року. Від шлюбу мають двоє дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають з нею. У неї є можливість здійснювати поїздки для оздоровлення та відпочинку дітей за межами України, однак відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини закордон, жодним чином не аргументуючи таку відмову. Вважає таку поведінку відповідача такою, що шкодить інтересам неповнолітніх дітей, що не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку. Просила позовні вимоги задовольнити та дозволити їй або іншим особам уповноважених нею без згоди батька на тимчасове багаторазове вивезення дітей за межі України та виготовлення проїзних документів без згоди батька. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в них та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином через оголошення у пресі, а тому суд за згоди представника позивача вважає за можливим провести заочний розгляд справи у його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2003 року (а.с.25), який розірвано 18 липня 2012 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва (а.с.28-29). Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до п. 3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що надання дозволу на виїзд за кордон без дозволу батька та матері до досягнення дитиною повноліття, то такий дозвіл є надмірним, адже виїзд за кордон передбачає виїзд у будь-яку країну із невизначеним терміном повернення на територію України. Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску. З рішення суду про розірвання шлюбу вбачається, що відповідач [PERSON] має громадянство Іспанії, не є резидентом жодної держави, веде бізнес в інших державах, часто і на тривалий час виїжджає з України. Таким чином, однією з істотних умов самостійного виїзду неповнолітньої особи, якщо другий з батьків іноземець є наявність запису громадянства батька в свідоцтві про народження дитини та не нотаріальна згода батька, в якій зазначається держава прямування та часовий проміжок перебування. У зв'язку із викладеним задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька без конкретизації держави прямування і часового проміжку перебування не відповідає положенням, визначеним Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57 та ставить під загрозу порушення прав дитини та батьків. За змістом ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, представник позивачки у судовому засіданні не довів тих обставин, що відповідач створюють позивачці перешкоди щодо тимчасово виїзду за межі України їх неповнолітніх дітей і таких доказів у судовому засіданні не здобуто. В порядку ст. 60 ЦПК України позивачка не надала належних та допустимих доказів на порушення її прав та прав дітей. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалась позивачка, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у позові в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed