Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з 9 серпня 2008 року по 22 серпня 2017 року перебувала з відповідачем в зареєстровано шлюбі. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2018 року визнано за нею та [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 1994 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] за кожним. Позивач зазначала, що між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо користування та розпорядження автомобілем, вона не має доступу до автомобіля, автомобіль перебуває у користуванні відповідача, який придбав гаражний бокс для його зберігання. Посилаючись на вказані обставини позивач просила припинити її право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля, залишивши його у власності відповідача та стягнути з [PERSON] компенсацію в розмірі 65000 грн за належну їй частку в автомобілі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, направив до суду свого представника, який проти позову заперечував. При цьому посилався на те, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2018 року позовні вимоги [PERSON] про поділ майна задоволені частково. Визнано за кожним зі сторін право власності на Ѕ частку автомобіля. В задоволенні вимог [PERSON] про стягнення компенсації за Ѕ частку автомобіля відмовлено. Відповідач жодним чином не порушує права [PERSON] на користування автомобілем. Стягнення з нього компенсації за частку позивача становитиме для нього надмірний тягар. Крім цього, відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 1/1-3 від 5 березня 2019 року вартість автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 1994 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , становить 52017 грн. Необґрунтованою є й вимога про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 12000 грн, оскільки розмір витрат не є співмірним зі складністю справи, а позивачем не доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а також матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 9 серпня 2008 року по 22 серпня 2017 року перебувала з відповідачем в зареєстровано шлюбі. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації та визнання права власності задоволені частково. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 1994 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] за кожним без його реального поділу та залишено автомобіль у спільній частковій власності сторін. В задоволенні вимог про поділ майна, стягнення грошової компенсації відмовлено (а.с. 12-13). За змістом ч. 4 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Правовий режим власності, в тому числі й спільної часткової, має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Таким чином, враховуючи закріплені в п. 6 ст. 3 ЦК України засади справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін при розгляді справи, предметом якої є спір про стягнення компенсації за частку у спільному майні, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Встановлено, що сторони проживають окремо, спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, позивач особисто не користувалася та не користується транспортним засобом, оскільки не має посвідчення водія. З урахуванням того, що позивач номінально володіючи автомобілем, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, позбавлена можливості його використання, оскільки транспортний засіб це є річчю неподільною, перебуває у постійному користуванні відповідача, що є порушенням її майнових прав. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів неможливості виплатити позивачу компенсацію в розмірі 26 008,50 грн та що дана грошова компенсація буде становити для нього надмірний тягар. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на обставини, які виникли після набрання чинності рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2018 року, а тому підстави для застосування п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України відсутні. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 12000 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК\~України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини\~заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, потребує доказуванню. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) до суду надані не були, як і а отже підстави для їх відшкодування відсутні. Питання про стягнення судових витрат вирішується судом відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial