Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

В листопаді 2014 року ПАТ «Надра» звернулося до суду з таким позовом в якому вказувало, що 22 червня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра»» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений кредитний договір №08/06/2007/840-К-725, відповідно до якого банк надав останньому на придбання транспортного засобу та супутні витрати кредит в розмірі 32 850 грн. на строк до 18 червня 2012 року, а позичальник зобов'язався вчасно частинами повертати отримані кошти, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 20,10 % річних від суми залишку заборгованості по кредиту. Наслідками порушення договору в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є обов'язок останнього сплачувати кредитодавцю неустойку - пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення та штраф в розмірі 10 % від суми кредиту за кожен випадок порушення, а також право банку вимагати від боржника дострокового повернення всієї суми кредиту. В забезпечення виконання умов кредитного договору в самому договорі банк та [PERSON] узгодили умови поруки за якими останній поручився за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань та зобов'язався нести з [PERSON] солідарну відповідальність перед позивачем за порушення ним умов кредитного договору. Проте позичальник умови договору виконував не належним чином в зв'язку з чим станом на 06 жовтня 2014 року виникла заборгованість в загальному розмірі 95 369,36 грн., в тому числі: - заборгованість по кредиту - 32 138,02 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом- 46 749,81 грн.; - нарахована пеня за порушення умов договору - 13 196,53 грн., - нарахований штраф за порушення умов договору - 3 285 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути солідарно з відповідачів. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте в надісланій на адресу суду заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи за місцем їхньої реєстрації, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача в своїй заяві не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 22 червня 2007 року ВАТ «КБ «Надра»» (правонаступником якого є позивач) уклав у письмовій формі з [PERSON] кредитний договір №08/06/2007/840-К-725 в якому сторони узгодили всі його умови. Відповідно до договору банк зобов'язався видати, а в подальшому надав позичальнику на придбання транспортного засобу та супутні витрати кредит в розмірі 32 850 грн. на строк до 18 червня 2012 року, а позичальник зобов'язався вчасно частинами повертати отримані кошти, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 20,10 % річних від суми залишку заборгованості по кредиту. Наслідками порушення договору в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є обов'язок останнього сплачувати кредитодавцю неустойку - пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення та штраф в розмірі 10 % від суми кредиту за кожен випадок порушення, а також право банку вимагати від боржника дострокового повернення всієї суми кредиту. В забезпечення виконання умов кредитного договору в самому договорі банк та [PERSON] узгодили умови поруки за якими останній поручився за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань та зобов'язався нести з [PERSON] солідарну відповідальність перед позивачем за порушення ним умов кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 611, ч. 2 ст. 612, ст.ст. 623-625, ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, зокрема на вимогу позикодавця повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Положення ст.ст. 546, 548-551, 553-554 ЦК України вказують на те, що сторони зобов'язання також можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобов'язання забезпечується зокрема неустойкою (штрафом, пенею), порядок та форма забезпечення яких встановлюється в законі або договорі, а також порукою. Згідно ч. 1 ст. 553, ч.ч. 1,2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. З матеріалів справи вбачається те, що позичальник дійсно порушив умови договору в частині вчасного повернення кредиту, а також сплати процентів за користування ним. В зв'язку з цим станом на 06 жовтня 2014 року виникла заборгованість, а саме: - заборгованість по кредиту - 32 138,02 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом- 46 749,81 грн.; - пеня за порушення умов договору, яка нарахована підставно за період з 06 жовтня 2013 року по 06 жовтня 2014 року, тобто в межах узгодженого між сторонами 10-річного строку позовної давності (п. 7.3 договору) - 13 196,53 грн., що повністю підтверджується наданим розрахунком боргу. В матеріалах справи відсутні жодні докази, що б спростували доводи банку щодо наявності та розміру боргу, докази щодо повного або часткового погашення відповідачами вказаної заборгованості, а також докази щодо наявності передбачених законом чи договором підстав, які б повністю, частково або тимчасово звільняли позичальника від виконання взятих на себе зобов'язань, а тому вказана заборгованість на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в повному обсязі. Що стосується вимог ПАТ «Надра» про стягнення штрафу, то суд виходить з наступного. З умов кредитного договору (п.п. 5.1, 5.2) та інших матеріалів справи вбачається те, що пеня та штраф нараховані позивачем за одне й те ж порушення - порушення позичальником строків повернення кредитних коштів та сплати процентів. Однак пеня та штраф є різновидами неустойки, як юридичної відповідальності, одночасне стягнення за одне й те ж порушення позичальником умов договору штрафу та пені вказує на застосування кредитодавцем подвійної відповідальності за одне й те ж порушення, що не допускається законом, зокрема вимогами ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. А тому суд вважає, що вимоги щодо стягнення штрафу за умови стягнення судом пені не підлягають задоволенню. В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] (згідно розміру задоволених вимог) підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, а саме 920,84 грн. судового збору. Що стосується вимог до поручителя [PERSON], то суд виходить з наступного. Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено чітких строків або термінів, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до припинення основного зобов'язання (яке згідно п. 8.5 договору припиняється після повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань) не є встановленим сторонами строком (терміном) припинення дії поруки, оскільки суперечить ст.ст. 251, 252 ЦК України. А тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При цьому така вимога повинна бути пред'явлена протягом встановленого строку виключно у вигляді позову до суду. В кредитному договорі строк виконання позичальником основного зобов'язання чітко визначений - до 18 червня 2012 року. За таких обставин у ПАТ «Надра» виникло право пред'явити вимогу до поручителя про повне виконання порушеного зобов'язання з 19 червня 2012 року, а саме протягом наступних шести місяців. Проте таку вимогу у формі позову до поручителя позивач пред'явив лише в листопаді 2014 року, тобто вже після спливу встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому договір поруки припинив свою дію. Вказана обставина є підставою для відмови у позові до поручителя. Аналогічна позиція викладена Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п. 2 інформаційного листа цього ж суду №10-1393/0/4-12 від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Верховним Судом України в своїх постановах, в тому числі прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (постанови від 21 травня 2012 року по справі № 6-48цс11, від 23 травня 2012 року по справі № 6-33цс12, від 18 липня 2012 року по справі № 6-78цс12, від 13 лютого 2013 року по справі №6-3цс13, від 29 січня 2014 року по справі №6-155цс13, від 17 вересня 2014 року по справі №6-53цс14). В силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України вказані постанови є обов'язковими для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Тому,

Outcome: partial