Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1664 га, яка знаходиться в с. Сухополова Прилуцького району Чернігівської області. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 березня 1993 року він на підставі договору купівлі-продажу придбав житловий будинок в с. Сухополова по вул. Ленінського комсомолу ( зараз вул. Сосновий Бір) 5. Як зазначає позивач, 17.12.1993 року рішенням 17 сесії Сухополов»янської сільської ради було розглянуто питання про виділення земельних ділянок під забудову та про приватизацію земельних ділянок. Згідно до списку громадян, яким передавались земельні ділянки у приватну власність та постійне користування за ним, [PERSON], обліковувалась земельна ділянка площею 0,4 га, з якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд було виділено 0,10 га, а для ведення селянського господарства - 0,30 га. Згідно п. 3 рішення 17 сесії Сухополов»янської сільської ради позивачеві мав бути виданий державний акт на право приватної власності на землю, але дотепер він цього акту не отримав. Позивач наголошує, що з 1993 року він увесь цей час відкрито та безперервно користується вказаною земельною ділянкою та сплачує за неї необхідні платежі, здійснює її обробку. Позивач погодив межі зі своїми сусідами, але фактичного довгострокового користування земельною ділянкою у вищевказаному розмірі не визнає Сухополов»янська сільська рада, що підтверджується актом КП «Прилуцьке МБТІ» про встановлення та узгодження меж земельної ділянки за адресою: Прилуцький район, с.Сухополова, вул.. Сосновий Бір,5. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 серпня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку за адресою Чернігівська область ,Прилуцький район, с.Сухополова , вулиця Сосновий бір 5, площею 0,1364 га. Заступник прокурора Чернігівської області в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що оскільки позивач протягом десяти років безперервно володів спірною земельною ділянкою, яку використовував для ведення селянського господарства, а тому набув на неї право власності за набувальною давністю. Такий висновок оскаржуваного рішення суперечить положенням ст. ст. 13, 14, 142-145 Конституції України, ст. ст. 116, 119 Земельного кодексу України. Прокурор наголошує, що усупереч вимог ст. ст. 57-60, 179 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив фактичні обставини, які мають значення для справи, не дослідив подані відповідачем докази - сільською радою були надані документи, які підтверджують неможливість передачі позивачеві спірної земельної ділянки у власність, як таку, що знаходиться у природоохоронній зоні артезіанської свердловини з водонапірною вежею, яка забезпечує село Сухополова питною водою, але суд першої інстанції ці документи залишив поза увагою. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача [PERSON] [PERSON] просить відхилити апеляційну ск4аргу заступника прокурора Чернігівської області, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що рішенням суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, права та інтереси держави не зачіпаються, а сільська рада у суді першої інстанції не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і у такому разі прокурор набу4ває статусу позивача. Відтак, звертаючись до суду з цим позовом прокурор діяв у відповідності до ст. 45 ЦПК України та згідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру». Частина 1 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Приписами ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено наступне. 12 березня 1993 року укладений договір купівлі-продажу, згідно якому продавець пайгосп «Жовтень» продав, а [PERSON] купив житловий будинок у селі Сухополова Прилуцького району по вулиці Леніського комсомолу (нині вулиця Сосновий Бір), 5. Зазначений договір купівлі-продажу 31 березня 1993 р. зареєстрований у МБТІ міста Прилуки у реєстровй книзі № 2 р.380. Розмір земельної ділянки, на якій розташована придбана [PERSON] садиба, у договорі купівлі-продажу не вказаний (а.с.132-135). Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не заперечували. З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що рішенням 17 сесії 21 скликання Сухополов»янської сільської ради від 17.12.1993 р. позивачеві передано у приватну власність дві земельні ділянки загальною площею 0,4 га. Зокрема, земельна ділянка по вул. Л.Комсомолу (нині вул. Сосновий бір) № 5 площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за цією адресою та друга земельна ділянка - площею 0,30 га на території с. Сухополова для ведення особистого підсобного господарства (натепер особистого селянського господарства), місце розташування якої (масив «Клеверище») підтверджується графічними матеріалами з публічної кадастрової карти України. (а.с.121-125,130-131). Усупереч п. 3 вказаного рішення сесії, правовстановлюючих документів на землю [PERSON] своєчасно не отримав. Документальних доказів на спростування цих обставин позивачем апеляційному суду не надано. Як встановлено апеляційним судом, за рішенням 11 сесії 5 скликання Сухополов»янської сільської ради від 06 серпня 2007 року [PERSON] отримав дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на передачу земельної ділянки у власність розміром 0,30 га для ведення особистого селянського господарства за адресою село Сухополова (а.с.126). Рішенням 15 сесії п»ятого скликання від 01 лютого 2008 року у власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства за адресою село Сухополова та виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 780060 кадастровий номер якої [NUMBER] : 01 : 000 : 0148. (а.с.126-130). Зазначені обставини в апеляційному суду позивачем ніякими належними і допустимими документальними доказами не спростовані. Як встановлено апеляційним судом, у 2014 році [PERSON] звернувся із заявою до Сухополов»янської сільської ради стосовно надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,18 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: с.Сухополова, вул.Сосновий бір,5. Згідно даних земельно-кадастрової книги рішенням 39 сесії 6 скликання Сухополов»янської сільської ради від 10 вересня 2014 року позивачеві надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на 0,10 га за цією адресою. Проте, право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Сосновий бір,5 у с.Сухополова [PERSON] не оформлено, державний акт на право власності на цю земельну ділянку не отримано. В апеляційному суді ці обставини позивачем належними і допустимими документальними доказами також не спростовані. Згідно довідки, виданої виконкомом Сухоплов»янської сільської ради, [PERSON] до 29 вересня 2008 року сплачував земельний податок на дві земельні ділянки - площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,30 га - для ведення особистого селянського господарства. Ці обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Отже, сукупність досліджених обставин справи, підтверджених належними і допустимим доказами, наявними у матеріалах справи, приводить апеляційний суд до переконання, що у грудні 1993 року [PERSON] отримав 0,40 га землі, що складається з двох різних земельних ділянок, одна з яких площею 0,30 га розташована у с.Сухополова на масиві «Клеверище», і друга площею 0,10га присадибна земельна ділянка у с. Сухополова по нинішній вулиці Сосновий бір,5 (а.с.128). За межами цієї ділянки розміром 0,10 га по вул.Сосновий Бір,5 у с.Сухополова розташована водонапірна башта Рожновского, яка згідно до ст. 113 ЗК має зону санітарної охорони. Доказів на спростування зазначених обставин позивачем в апеляційному суді не надано. Як убачається із змісту позовної заяви, позивач, звертаючись до суду, мав намір оформити право власності на присадибну ділянку площею 0,1664 га на підставі ст.ст. 344, 392 ЦК України та ст. 119 ЗК України. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що після 1993 року у встановленому чинним земельним законодавством порядку рішення органу місцевого самоврядування про виділення землі позивачеві поряд із його садибою додатково понад виділених у 1993 р. 0,10 га присадибної ділянки не приймалось і до вказаного у позові розміру - 0,1664га, площа земельної ділянки по вул.Сосновий Бір,5 не збільшувалась і ця земля поза межами присадибної ділянки [PERSON] перебуває у власності Сухополов»янської сільської ради. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що у відповідності до п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішенням 23 сесії шостого скликання Сухополов»янської сільської ради від 16 квітня 2013 року прийнято в комунальну власність діючу артезіанську свердловину та водонапірну вежу, що знаходиться на території сільської ради (а.с.30 - 31), та забезпечує водопостачання всього населеного пункту. Відповідно до ст. 113 ЗК України зони санітарної охорони створюються навколо об»єктів, де є підземні та відкриті джерела водопостачання, водозабірні та водоочисні споруди, водоводи, об»єкти оздоровчого призначення та інші, для їх санітарно-епідеміологічної захищеності.Ці обставини позивачем в апеляційному суді не спростовані жодними належними і допустимими документальними доказами. Листом виконавчого комітету Сухополов»янської сільської ради за № 03-04/242 від 10.06.2015 року повідомлено Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель у Чернігівській обл. про те, що [PERSON] використовує самовільно зайняту земельну ділянку для вирощування огородніх культур в межах охоронної зони водонапірної башти ( а.с.22). В матеріалах справи наявний лист № 04.02-05/648 від 14.07.2015 р. Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області з якого вбачається, що [PERSON] використовує під вирощування сільськогосподарських культур земельну ділянку площею 0,0560 га в с. Сухополова, яка примикає зі сторони городу до земельної ділянки за адресою с.Сухополова вул.Сосновий Бір 5, та яка позивачеві не надана у власність чи користування. Наведене підтверджується актом від 20.07.2015 року встановлення та узгодження меж земельної ділянки в с. Сухополова по вул.Сосновий Бір, 5 в натурі. (а.с.27). Окрім того, перевіряючи доводи скарги, апеляційний суд, виходячи з обставин цієї конкретної справи, вважає за необхідне узяти до уваги наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України. Як відомо, Україна є членом Ради Європи з 1995 р. і на виконання своїх зобовязань перед цією європейською інституцією наша держава ратифікувала Хартію місцевого самоврядування без будь-яких застережень з боку України (Закон України від 15 липня 1997 р. № 452/97-ВР). Отже, і нині, і тим більше у майбутньому системному реформаційному процесі (як адміністративно-територіального устрою, регіонального урядування, так і місцевого самоврядування), перед державою неодмінно постане питання яким чином будуть виконані міжнародні зобовязання України у площині місцевого самоврядування. У звязку з цим слід відмітити, що Європейська хартія місцевого самоврядування на сьогодні є основним міжнародно-правовим документом з питань місцевого самоврядування для країн-членів Ради Європи і її стандарти щодо організації місцевого управління на засадах самоврядності є обовязковими для України. Хартія місцевого самоврядування зобов'язала держави, які її підписали, застосовувати основні правові норми, що гарантують правову, адмiнiстративну й фінансову самостійність територіальних громад та їх органів. Передбачені Хартією місцевого самоврядування принципи свідчать про те, що місцеве самоврядування складає одну із засад демократичного устрою, забезпечуючи ефективне, наближене до громадян управління, що є надзвичайно важливим елементом демократії, відповідно до якого саме на нижчих рівнях управління слід вирішувати ті питання місцевого значення, які не має сенсу передавати наверх. Апеляційний суд, зважаючи на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства і дотриманням фундаментальних прав окремої людини, приходить до висновку, що суд першої інстанції мав урахувати, що інтереси і права [PERSON] не могли вступати у конфлікт із законними правами та інтересами Сухополов»янської сільської ради як власника спірної земельної ділянки та жителів с. Сухополова, які користуються водою з вищевказаної артезіанської свердловини, зона санітарної охорони якої використовується [PERSON] для вирощування огородніх культур. Відтак, вимоги позивача про визнання права власності за набувальною давністю на земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності Сухополов»янської сільської ради, суперечать приписам ст.ст. 13, 14, 142-145 Конституції України та вимогам ч.ч.1,2 ст. 116, ст. 119 Земельного кодексу України. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не урахував, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється виключно ст. 119 Земельного кодексу України та не може бути встановлене рішенням суду на підставі ст. 344 ЦК України. Зазначені обставини не були встановлені та не досліджувались судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи. Відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. У звязку із задоволенням позову та згідно до ст. 88 ЦПК України з позивача [PERSON] на користь прокуратури Чернігівської області необхідно стягнути судовий збір в сумі 266 грн. 64 коп. за розгляд справи в апеляційному суді.

Outcome: approved