Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 1995 року як працівник ВАТ «Оржівський деревообробний комбінат» була вселена та проживала у відомчому гуртожитку по вул. Заводська, 6, смт. Оржів Рівненського району Рівненської області. З 22.05.1997 року місце її проживання було зареєстроване. Відповідач попросив звільнити кімнату, де вона проживала, мотивуючи це тим, що буде вирішене питання надання іншого житла. Позивачка звільнила житло, проте до цього часу їй не надане обіцяне відповідачем житло. Зважаючи на наведене просить суд постановити рішення, яким зобовязати відповідача усунути їй перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення її в гуртожиток по вул. Заводська, 6, смт. Оржів Рівненського району Рівненської області. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що у відомчому гуртожитку по вул. Заводська, 6, смт. Оржів Рівненського району Рівненської області вона проживала у кімнаті № 27, потім перейшла проживати у кімнату № 25. Ордер на вселення їй не видавався. Приміщення вона звільнила в 2000-му чи в 2001-му році, коли до неї звернулася «одна жінка» та попросила звільнити кімнату, оскільки думала що їй нададуть інше житло. Хто була ця жінка пояснити не може. Після цього неодноразово зверталася до відповідача, але у гуртожиток її ніхто не вселив. На даний час цей гуртожиток переобладнаний у житловий будинок. Представник відповідача позов не визнала. Пояснила суду, що з 2010 року як стала селищним головою, то згадуваний гуртожиток вже таким не був. У свій час цей гуртожиток був переданий на баланс селищної ради. Потім статус гуртожитку був змінений, і він став житловим будинком. Там було проведене перепланування, і на даний час він переобладнаний у житловий будинок, де квартири належать громадянам на праві приватної власності. Права позивачки не були порушені відповідачем, тому у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, з 22.05.1997 року позивачка зареєстрована [INFO]. На час проведення реєстрації місця проживання зазначений будинок відносився до гуртожитків. Позивачка зазначає, що вона була вселена у гуртожиток на законних підставах, оскільки працювала у ВАТ «Оржівський деревообробний комбінат». В той же час додала, що ордер на вселення їй не видавався. Щодо правомірності зайняття позивачкою житлової площі звертається увага на наступне. Для вирішення питання, чи на законних підставах особи мешкають у гуртожитку, застосовуються загальні норми матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. При цьому необхідно звернути увагу, що на правовідносини, які стосуються вселення, користування та виселення з житлових приміщень гуртожитку, не поширюються правила глави 3 ЖК УРСР «Користування службовими жилими приміщеннями», оскільки ЖК УРСР містить спеціальну главу, норми якої регулюють правовідносини із користування гуртожитками. У такому разі слід застосовувати положення житлового законодавства, а саме: статей 128, 129 ЖК УРСР та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Вселення у гуртожиток і користування житловою площею у гуртожитку слід вважати таким, що відбулося на законних підставах, коли було прийняте спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, працівником якого була особа. Отже, отримання спеціального ордера є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. Право на користування житловою площею у гуртожитку може виникнути як із житлових правовідносин, тобто з підстав, передбачених статтею 128 ЖК УРСР та розділом II Примірного положення про гуртожитки, так і з цивільно-правових угод, однією з яких є договір оренди житлового приміщення. В судовому засіданні позивачка пояснила, що спеціальний ордер їй не видавався. Вона також не надала суду спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Оржівський деревообробний комбінат» про надання їй житлової площі у гуртожитку по вул. Заводська, 6, смт. Оржів Рівненського району Рівненської області. Суду також не був наданий договір оренди житлового приміщення. Отже, в розумінні ЖК УРСР позивачка не набула законних підстав на користування житловою площею у гуртожитку по вул. Заводська, 6, в смт. Оржів Рівненського району Рівненської області. Наявність реєстрації за зазначеною адресою не свідчить про правомірність зайняття позивачкою житлової площі. Частина 2 статті 2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні визначає, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тому неправильним є повязування правомірності зайняття позивачкою житлової площі з реєстрацією позивачки у цьому приміщенні. Представник відповідача пояснила, що орган місцевого самоврядування не порушував права позивачки. І такі обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Позивачка пояснила, що вона звільнила житлову площу у 2000 чи 2001 році на прохання «однієї особи», оскільки вважала що після цього її житлові умови будуть покращені. Проте позивачка не довела суду, що цією особою був уповноважений представник Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області. Вона взагалі не пояснила, яка саме особа попросила звільнити житло: чи повноважний представник ВАТ «Оржівський деревообробний комбінат»; чи представник влади на підставі наявного рішення про втрату користування житлом, чи представник відповідача, тощо. Отже, можна вважати, що позивачка фактично добровільно звільнила житлове приміщення. Адже звільняти цю житлову площу її ніхто не примушував. Одразу після звільнення житла позивачка не зверталася до суду з позовом про вселення, хоча вважала свої права порушеними. Вона також не оскаржувала неправомірні дії, як на її думку, представників органів місцевого самоврядування, чи інших осіб. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При розгляді цивільних справ підлягає зясуванню, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Згідно зі ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. При розгляді справи не було встановлено, що права позивачки є порушеними у будь-який спосіб. За наведеного заявлений позов не підлягає до задоволення як безпідставно заявлений. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed