Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

В липні 2016р. позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № LGS1GF00000015 від 27 грудня 2005р. (далі по тексту - кредитний договір) у розмірі 90000,0 грн. та судових витрат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 грудня 2005р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання грошових коштів через касу банку на строк по 27 грудня 2015р. у сумі 71145,0 грн. на наступні цілі: придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , у сумі 61200,0 грн. і на оплату страхових платежів у сумі 9945,0 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,33 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі 0,56 % від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати плюс сума, розрахована відповідно до п. 3.1 даного договору. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016р. позов - задоволено. На підставі зазначеного рішення суду підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 90000,0 грн.; 1378,0 грн. - судового збору. 07 листопада 2018р. заявник [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про перегляд зазначеного вище заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2019р., було поновлено [PERSON] процесуальний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016р. та подану заяву про скасування заочного рішення - було задоволено. 24 квітня 2019р. на адресу суд надійшов відзив на позов (а.с. 115, 116). 24 квітня 2019р. стороною відповідача в порядку ст. 193 ЦПК України було подано до суду зустрічний позов (а.с. 137-161) до позивача про визнання додаткової угоди та додатку до додаткової угоди недійсними. Свої зустрічні позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що розрахунок первісного позивача, доданий до первісного позову не відповідає умовам додаткової угоди до кредитного договору від 11 серпня 2011р., оскільки в додатковій угоді вказана сума кредиту - 61200,0 грн., а в розрахунку наданому банком з 09 серпня 2011р. вказано в графі 3 «Залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)» 85363,95 грн. З цією сумою позивачка за зустрічним позовом категорично не погоджувалася, та визнала, що отримувала 61200,0 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки (копія надана до матеріалів справи), в додатковій угоді теж вказана сума кредиту 61200,0 грн. Таким чином, банк безпідставно збільшив в розрахунку суму кредиту до 85363,95 грн. І всі інші нарахування в позові банк робив виходячи з суми кредиту 85363,95 грн., що є не законним. Таким чином, позивачка за зустрічним позовом вважає, що банк при укладанні додаткової угоди від 11 серпня 2011р. до кредитного договору порушив вимоги Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (пп. 2.1, 3.1-3.4) та вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» (частина 2, 4 ст. 11 (в редакції Закону на день укладання додаткової угоди від 11 серпня 2011р. до кредитного договору), чим порушив вимоги законодавства щодо не надання об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, що ввело позивача за зустрічним позивом в оману щодо реальної процентної ставки за користування кредитом, при укладенні додаткової угоди до нього. 14 червня 2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на первісний позов (а.с. 117-120). 26 червня 2019р. на адресу суд надійшов відзив на зустрічний позов (а.с. 162-165). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019р., було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди та додатку до додаткової угоди недійсними та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом. До судового засідання стороною первісного позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника первісного позивача, заявлені первісні позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі. У відзиві на зустрічний позов, сторона відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Представник відповідачки за первісним позовом у судовому засіданні, заперечувала проти задоволення первісного позову, посилаючись на розрахунок який наведений в заяві про перегляд заочного рішення, а саме, що сума заборгованості по тілу кредиту станом на 30 червня 2016р. становить 20805,08 грн., відповідно заборгованість по відсоткам 6087,57 грн. та комісія у розмірі 7539,84 грн. та просила суд задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника відповідачки за первісним позовом, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов слід залишити без задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 27 грудня 2005р. між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого відповідачка за первісним позовом отримала кредит в розмірі 61200,0 грн. на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , яку було передано в іпотеку банку. Після цього 11 серпня 2011р. до кредитного договору було укладено додаткову угоду, згідно якої банк зменшував суму заборгованості по кредиту на 17089,12 грн., а боржниця брала на себе зобов`язання по сплаті кредиту в розмірі 61200,0 грн. знову. З моменту укладення додаткової угоди від 11 серпня 2011р. відповідачка за первісним позовом добросовісно, щомісячно сплачувала встановлену щомісячну суму в розмірі 2158,39 грн., що підтверджується розрахунком первісного позивача. В судовому засіданні представник відповідачки за первісним позвом наголошувала, що після липня 2014р., в зв`язку з воєнними діями в м. Стаханові Луганської області, де боржниця проживала, та де залишилася квартира передана в іпотеку, сплачувати кредит вона не мала можливості. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за первісним позовом за вказаним кредитним договором станом на 30 червня 2016р. становить 90000,00 грн., яка складається з наступного: 62294,82 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 24759,17 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 2946,01 грн. - заборгованість по комісії. Суд не погоджується з розрахунком заборгованості, що був поданий банком до суду, з огляду на те, що він не відповідає умовам додаткової угоди до кредитного договору від 11 серпня 2011р., оскільки в додатковій угоді вказана сума кредиту - 61200,0 грн., а в розрахунку наданому банком з 09 серпня 2011р. вказано в графі 3 «Залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)» 85363,95 грн. Крім того, відповідачка за первісним позовом категорично не погоджувалася із зазначеною сумою та визнала, що отримувала кредит в розмірі лише 61200,0 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки, в додатковій угоді теж вказана сума кредиту 61200,0 грн. Таким чином, суд погоджується з доводами відповідачки за первісним позовом про те, що банк безпідставно збільшив в розрахунку суму кредиту до 85363,95 грн. та всі інші нарахування в позові банк робив виходячи з суми кредиту 85363,95 грн., що є не законним. Згідно з висновком експерта № 124/19 від 31 січня 2020р., за результатами якого, експерту не вдалося встановити дійсний залишок заборгованості за кредитом, заявленою банком у первісному позові, починаючи з дня укладання кредиту, тобто з 27 грудня 2005р., а також суму кредиту в розмірі 85363,95 грн., що заз начена у додатковій угоді через відсутність у банку підтверджуючих документів та неоднозначних даних, що зазначені у додатковій угоді до договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦПК України). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Звертаючись до суду з первісним позовом, АТ КБ «Приватбанк» не надав підтверджуючих документів щодо заявлених позовних вимог. Натомість, з наданого відповідачкою за первісним позовом розрахунку заборгованості, вбачається, що остання, отримувала кредитні кошти від первісного позивача, частково проводила повернення зазначених коштів, що, також, вказує на наявність кредитних правовідносин між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами, частково здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором та не надала суду доказів відсутності заборгованості по отриманим кредитним коштам, тому суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту. Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, розмір заявлених первісних позовних вимог. А тому, відповідно, суд виходить з розрахунку заборгованості, який був наданий відповідачкою за первісним позовом та визнається нею. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З матеріалів справи вбачається, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі, щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996р. № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013р. у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача, як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019р. по справі № 342/180/17, у яких зазначено, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Первісним позивачем не доведений розмір основної заборгованості за кредитом та відповідно розмір відсотків та комісії в порядку користування кредитними коштами. За таких обставин, в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення з відповідачки основної заборгованості, заборгованості за простроченими відсотками та комісією - слід частково відмовити. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому, суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Отже, з відповідачки [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню сума заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, яка станом на 30 червня 2016р. становить 20805,08 грн., та відповідно сума заборгованості по відсоткам 6087,57 грн. та комісія у розмірі 7539,84 грн. за період з серпня 2014р. по червень 2016р. Щодо зустрічного позову, суд приходить до висновку щодо відмови у його задоволенні, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на момент укладення та підписання додаткової угоди від 11 серпня 2011р. до кредитного договору боржниця діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору боржниця без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів. Таким чином, позивачка за зустрічним позовом погодилась з усіма істотними умовами додаткової угоди при цьому із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень зазначеного документу до банку не зверталася та не скористалася наданим ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту. Визнання недійсним додаткової угоди з тих підстав, що банк на момент її укладення не надав їй повної інформації щодо його умов, чинним законодавством не передбачено, відповідно права споживача у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлених ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваної додаткової угоди та додатку до додаткової угоди недійсними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачки за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1378,0 грн. Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням первісного позову, з первісного позивача на користь відповідачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,0 грн. та витрати на проведення економічної експертизи у розмірі 8373,34 грн.

Outcome: partial