Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

В липні 2018 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов»язання. В обґрунтування позову зазначено, що 15.05.2013 року відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти у сумі 70000 доларів США, які зобов»язався повернути до 01.04.2015 року. На підтвердження отримання грошових коштів від позивача відповідач надав власноруч написану розписку від 15.05.2013 року. Відповідач борг в обумовлені строки не повернув, а тому позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 70000 доларів США, що станом на 01.03.2018 року по курсу НБУ складає суму в розмірі 1876700,00 грн., а також за період з 15.05.2013 р. по 01.03.2018 р., - суму пені в розмірі 2746460,47 грн, інфляційні втрати у розмірі 2494269,56 грн., та три відсотки річних у розмірі 270091,00 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.08.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з»явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов не подав. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка [PERSON], який був присутнім при написанні розписки та передачі позивачнм відповідачу коштів, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15.05.2013 року позивач [PERSON] передала, а відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в борг в розмірі 70000,00 доларів США. Відповідач зобов»язався повернути грошові кошти до 01.04.2015 року. Вказані обставини підтверджуються копією розписки від 15.05.2013 року та показами свідка (а.с.9). У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 15.05.2013 року був укладений договір позики. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобов»язання за договором позики та повернув грошові кошти позивачу, та те що грошове зобов»язання має бути виконане у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти, суд вважає, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики підлягає задоволенню, однак, стягненню підлягає сума в гривневому еквіваленті в розмірі 1876700,00 грн., що станом на 01.03.2018 року за курсом НБУ становить суму в розмірі 70000,00 доларів США. В частині позовних вимог про стягнення пені, сум втрат від інфляції та трьох відсотків річних суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу, а також неустойку (пеню), яка нараховується від дня зобов»язання щодо їх повернення. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, суд не погоджується із наданими позивачем розрахунками пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки, вони розраховані за період з 15.05.2013 р.(дата укладення договору) по 01.03.2018 р.(дата пред»явлення позивачем претензій та вимог), тоді як, відповідач зобов»язався повернути борг до 01.04.2015 року, а тому саме із цієї дати слід обчислювати ці суми. В ході розгляду справи стороною відповідача не було заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності, а тому, враховуючи те, що суд позбавлений можливості самостійно вирішити дане питання, при обчисленні необхідних сум до стягнення судом береться до уваги наступний період прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов»язань , а саме: з 01.04.2015 р. по 01.03.2018 р., тобто 1065 днів прострочення та сума боргу в гривневому еквіваленті станом на 01.03.2018 р. - 1876700,00 грн. Так, три проценти річних від простроченої суми за період з 01.04.2015 р. по 01.03.2018 р., становить суму в розмірі 164275 грн. 50 коп. (1876700,00 грн. * 3% річних / 365 днів у році * 1065 днів прострочки), а інфляційні втрати за вказаний період - суму в розмірі 1080089 грн. 21 коп., яка розрахована шляхом встановлення загального відсотку інфляції та в подальшому за формулою - сума боргу*процент інфляції. Крім того, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач, в зв»язку із порушенням зобов»язання за період з 01.04.2015 р. по 01.03.2018 р., має сплатити позивачу суму пені у розмірі 2017529,61 грн. (1876700,00 грн. : 100% * 2% * 1065 днів / 365 днів). Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги наведені вище вимоги закону та встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведених судом розрахунків. В порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджений розмір судового збору (а.с.2) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, у стягненні судових витрат, пов»язаних із отриманням правової допомоги в сумі 3000,00 грн., слід відмовити, оскільки, стороною позивача не надано достатніх доказів (договір про надання правової допомоги, акти виконаних підстав), які б давали обґрунтовані підстави для стягнення цієї суми, а також слід відмовити позивачу у стягненні суми в розмірі 33,00 грн. в рахунок оплати поштових витрат, оскільки, зазначена сума не є судовими витратами в розумінні положень ст. 133 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial