Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

В листопаді 2012 року [PERSON] та [PERSON], який діяв в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] в якому просили вселити їх до квартири [ADDRESS], виселити із зазначеного житлового приміщення відповідача, стягнути на користь позивачів 2000 грн. компенсації моральної шкоди. В обгрунтування позову зазначали, що позивачам на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.03.2011 року належить на праві власності по 1/3 частці в квартирі [ADDRESS]. Крім того, відповідач згідно цього рішення суду був визнаний таким, що незаконно заволодів вказаною квартирою на підставі нікчемного договору. Незважаючи на це, [PERSON] продовжує без правових підстав проживати в спірній квартирі та здійснює перешкоди у її користуванні позивачами. Посилаючись на норми ст.ст. 150, 155 ЖК України, ст.ст. 386, 391, 1167 ЦК України, просили задовольнити позовні вимоги. (а.с.17) У судове засідання позивачі не з'явилися, направили до суду свого представника, яка вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити з вищенаведених підстав. (а.с.109) Відповідач у судове засідання не з'явився, направив до суду свого представника, яка заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила суду, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.08.2012 р. [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/3 частині квартири [ADDRESS], а не цілої квартири. При цьому право власності відповідача на неї у встановленому законом порядку скасовано не було, що підтверджується витягом про реєстрацію право власності на нерухоме майно №13537618 від 12.02.2007 р. Крім того, зазначала, що відповідач є також власником квартири [ADDRESS], а його колишня дружина - [PERSON] - власницею квартири №4 за вказаною адресою. В 2007 році було здійснено перепланування вказаних квартир внаслідок чого їх було об'єднано в одне ціле. Після цього, квартира №8 стала нежитловою кімнатою - кухнею, а інші дві квартири - житловими приміщеннями. Також звертала увагу суду на відсутність будь-яких перешкод з боку відповідача у вселенні позивачів до спірної квартири, які на її думку, втратили будь-який правовий зв'язок із цим житловим приміщенням. (а.с.65-70) Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, оглянувши матеріали архівних цивільних справ №2-1258/11, №2-1-4831/06, відмовні матеріли Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області ЖРЗПЗ №10476 від 11.09.2012 р., судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 13.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON] на Універсальній товарній біржі «Фенікс» було укладено договір №466 купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS], яка на праві спільної часткової власності належала [PERSON] та її неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] (а.с.47) 01.08.2003 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу вищевказаної квартиру, який було оформлено у простій письмовій формі. (а.с.48) Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.10.2006 року вищезазначені договори купівлі-продажу були визнані дійсними, а також визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с.71) Зазначене рішення суду було зареєстровано в КП «ММБТІ» 12.02.2007 р. за реєстраційним №17804140. (а.с.72) Відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.11.2006 року договір купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсним. (а.с.119) Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20.01.2014 р. була відхилена апеляційна скарга [PERSON], а зазначене рішення місцевого суду було залишено без змін. (а.с. 124-125) Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 08.10.2008 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.10.2006 року було скасовано з направленням справи на новий розгляд. (а.с.46) Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.05.2009 року зазначені позовні вимоги [PERSON] були залишені без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача у судове засідання з неповажних причин. Разом з тим, в рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.03.2011 року за результатами розгляду позовних вимог [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] було встановлено, що раніше укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири від 01.08.2003 року є нікчемним, оскільки його не було посвідчено нотаріально. Крім того, за цим рішенням було повернуто у власність [PERSON] та [PERSON] зазначену квартиру у спільну часткову власність по 1/3 частці за кожним. (а.с.7) Після чого [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №761 від 27.07.2012 р. отримали свідоцтво про право власності САЕ №358593 від 06.08.2012 р. відповідно до якого за ними на праві спільної часткової власності було зареєстровано по 1/3 частці спірної квартири, що підтверджується витягом КП «ММБТІ» №35108821 від 09.08.2012 р. (а.с.6-8) Таким чином, на момент розгляду справи позивачі є співвласниками спірного нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача стосовно того, що квартира №8 об'єднана разом з квартирами №4 та №4а в одне ціле. Зазначене спростовується матеріалами технічної інвентаризації КП «ММБТІ» відповідно до яких таке об'єднання не зафіксоване, що підтверджується відповіддю КП «ММБТІ» №1304 від 07.05.2014 р., інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.05.2014 р., довідками ТОВ «Центральний-1» №986,987 від 12.05.2014 р., а також технічними паспортами на вказані квартири. Відповідно до ст. 328 ЦК України суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] правомірно набули право власності на вищевказану квартиру, та відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України, їм належать права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності із ст. ст. 9, 150 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, суд дійшов висновку, що право позивачів на мешкання, користування квартирою [ADDRESS], підлягає захисту в судовому порядку. Тому, слід вселити [PERSON] та [PERSON] як власників до житлового приміщення квартири [ADDRESS]. Щодо позовної вимоги позивачів про виселення [PERSON] із житлового приміщення, то вона не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.03.2011 р. позовна вимога в частині витребування 1/3 частини квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] не була задоволена через те, що [PERSON], яка є повністю дієздатною особою, не заявляла таких вимог до [PERSON] Після винесення зазначеного рішення за [PERSON] та [PERSON] разом було зареєстровано право власності на 2/3 частини спірної квартири. Водночас, відповідач залишається співвласником 1/3 частини квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №21557460 від 13.05.2014 р., виданою Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області. Таким чином, на момент розгляду справи відповідач залишається співвласником спірного нерухомого майна, так як його частка не була витребувана у нього у передбачений законом спосіб. За такого, для його виселення не має правових підстав. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачам, суд,

Outcome: partial