Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

В липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення суми процентів, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 березня 2011 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів , за яким позивачем було надано відповідачу позику в розмірі 2382210,0 грн., яку останній зобов`язувався повернути до 31 грудня 2011р. У встановлений строк відповідач отримані в борг грошові кошти не повернув, продовжує ними користуватися. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21.04.2015 року у справі № 761/38016/14-ц з відповідача на користь позивача було стягнуто суму боргу в розмірі 2382210,00 грн., 228104,77 грн. трьох процентів річних та інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 693635,66 грн. Разом із тим, до моменту звернення позивача із даним позовом, заборгованість не погашена, а судове рішення не виконано. Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з відповідача 1675346,11 грн. процентів на рівні облікової ставки НБУ, 1160136,27 грн. інфляційних втрат за період з 01.07.2015 року по 31.05.2019 року, 288214,77 грн. трьох процентів річних за період з 01.07.2015 року по 12.07.2019 року. Ухвалою суду від 29.07.2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 18.09.2019 року. Ухвалою суду від 18.09.2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду справи по суті на 07.11.2019 року. 03.09.2019 року розгляд справи було відкладено на 12.12.2019 року у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача ст. 223 ЦПК України. В судовому засіданні 12.12.2019 року представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Представник відповідача в судове засідання 12.12.2019 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 16 березня 2011 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до п. 1, 2, 4 якого, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у сумі 2382210,0 грн. строком до 31 грудня 2011 року. У встановлений строк [PERSON] позику не повернув, у в`язку із чим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21.04.2015 року у справі № 761/38016/14-ц з відповідача на користь позивача було стягнуто суму боргу в розмірі 2382210,00 грн., 228104,77 грн. трьох процентів річних та інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 693635,66 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань за договором, а також на виконання судового рішення не виконав та не сплатив на користь позивача суму боргу в розмірі 2382210,00 грн. Доказів зворотного суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем було розраховано 1160136,27 грн. інфляційних втрат за період з 01.07.2015 року по 31.05.2019 року, 288214,77 грн. трьох процентів річних за період з 01.07.2015 року по 12.07.2019 року. Окрім того, позивач також просив суд стягнути з відповідача 1675346,11 грн. процентів на рівні облікової ставки НБУ на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Разом із тим, згідно із Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено про те, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц, провадження № 61-12848св18, від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц, провадження № 61-3240св18, 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, провадження № 61-24172св18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку позивач, пред`явивши позов ще в грудні 2014 року скористався своїм правом на погашення заборгованості за договором позики, а тому підстави для стягнення з відповідача процентів за користування позикою за період після ухвалення судового рішення з 01.07.2015 року по 12.07.2019 року відсутні, в зв`язку із чим вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При цьому вимоги в частині стягнення з відповідача 1160136,27 грн. інфляційних втрат за період з 01.07.2015 року по 31.05.2019 року, 288214,77 грн. трьох процентів річних за період з 01.07.2015 року по 12.07.2019 року підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який перевірений судом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 453,51 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial