Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, трьох відсотків річних, інфляційних збитків, штрафу на загальну суму 95 252,76 грн., мотивуючи тим, що 21.07.2013 року відповідач отримав від неї в позику грошові кошти в сумі 73 350 грн., які зобов'язався повернути не пізніше 20.01.2014 року, про що була складена розписка. На даний час відповідач борг не повернув, ухиляється від зустрічі зі [PERSON] та від виконання боргового зобов'язання. У зв'язку з цим позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 73 350 грн., 3 % річних - 508,83 грн., інфляційні збитки - 1137,27 грн., штраф - 20 256,66 грн., всього - 95 252,76 грн. та суму судових витрат, в тому числі витрати на правову допомогу. 02.07.2014 року представник позивача надав суду заяву про зміну позовних вимог, а саме, просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 73 350 грн., 3 % річних - 998,79 грн., інфляційні збитки - 10169,71 грн., штраф - 39 066,41 грн., всього - 123 584,90 грн. та суму судових витрат, в тому числі витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 28.07.2014 року за заявою представника позивача позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу залишені без розгляду. В судовому засіданні представник позивача змінені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв та клопотань до суду не надав. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1047 ч.2 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов'язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. В судовому засіданні встановлено, що 21.07.2013 року [PERSON] надала [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 73 350 грн., що підтверджується договором позики від 21.07.2013 року (а.с. 7), укладеним між сторонами та розпискою від 21.07.2013 року (а.с. 8), наданою [PERSON], згідно яких [PERSON] взяв у борг зазначені кошти та зобов'язався повернути їх до 20.01.2014 року (п.3 Договору). Зазначений договір відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, оскільки укладений в письмовій формі. Відповідачем на день подання позову до суду сума боргу не повернута, що підтверджується наявністю розписки у позивача. Крім того, відповідач 02.07.2014 року в судовому засіданні визнав факт отримання грошових коштів від [PERSON], та не заперечував щодо неповернення грошових коштів, що з огляду на вимоги ч.1 ст. 61 ЦПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення боргу в сумі 73 350 грн., підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних від простроченої суми та суми інфляційних збитків суд вважає, що вони також обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняються частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 625 ЦК України божник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин, що стосується стягнення індексації та трьох відсотків річних від суми, суд приходить до висновку, що вони підлягають стягненню з відповідача [PERSON], оскільки їх стягнення передбачено ст. 625 ЦК України та критерієм щодо стягнення індексації є підвищення вартості життя, а також у зв'язку з тим, що в договорі не визначений розмір процентів, який підлягає стягненню, отже з відповідача також необхідно стягнути три відсотки річних. Індексація здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2012 року №526, згідно з якими підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держкомстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Суд погоджується з розрахунком інфляційних збитків та трьох відсотків річних від суми боргу, оскільки вони проведені відповідно до вимог закону, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 3 % річних у сумі 998,79 грн., та інфляційні збитки у розмірі 10169,71 грн. Однак суд не погоджується з розрахунком суми штрафу у розмірі 3966,41 грн., виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Як вбачається з п. 6 договору позики від 21.07.2013 року при невиконанні чи неповному виконанні позичальником своїх боргових зобов'язань перед позичальником за умовами договору, а саме допущення прострочки повернення всієї вказаної в п.1 договору суми чи її залишку після часткового повернення частини на строк більш ніж 15 діб з моменту настання дати взаєморозрахунків сторін, вказаній в п.3 договору, позичальник зобов'язаний буде виплачувати позичальнику штраф в розмірі 10 % від залишку простроченої до повернення суми, але не більше, ніж один раз в календарний місяць. За таких обставин, суд приходить до висновку, що суму штрафу можливо стягнути за період з лютого 2014 року по червень 2014 року у розмірі 36675 грн., виходи з розрахунку: 73 350 грн. * 10 % * 5 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial