Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

в квітні 2018 року [PERSON] звернувся із позовом до суду,який обґрунтовує тим, що 26 червня 2015 року з відповідачем був укладений договір позики за умовами якого він передав позичальнику кошти в сумі 423 800 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США, строк повернення якої до 23 жовтня 2015 року. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав і позичених коштів не повернув, не дивлячись на неодноразові вимоги позикодавця. Просить стягнути борг за договором позики 716 876,52 грн., з яких: 526 580 грн. боргу за договором позики від 26 червня 2015 року; 3% річних від простроченої суми, що складає 31 070,92 грн.; інфляційні витрати в сумі - 132 225,60 грн. та 25 000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги відносно моральної шкоди обґрунтовує тим, що в зв`язку із безвідповідальними діями відповідача він втратив усі свої заощадження, що спричинило значної моральної шкоди, яка виразилась у емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях. Вказує, що на фоні постійних стресових ситуацій, з 2016 року, у нього почала розвиватись хвороба - катаракта ока, яка потребує хірургічного втручання, однак зробити коштовну операцію не має змоги, оскільки відповідач відмовляється повернути борг. З цих підстав просить стягнути з [PERSON] заборгованість за надані кошти по договору позики та моральну шкоду, крім того просить стягнути витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як об`єктивно встановлено судом, 26 червня 2015 року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 423 800,00 грн., з кінцевим строком повернення до 23 жовтня 2015 року, що підтверджується відповідним договором позики. В зв`язку з невиконанням умов договору позики щодо повернення боргу, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З наведених підстав позов підлягає частковому задоволенню та слід стягнути з відповідача борг у сумі 592 182,12 грн., з яких: 423 800 грн. боргу за договором позики від 26.06.2015 року, 3% річних в сумі 31 070,92 грн. та інфляційні витрати в сумі 137 311,20 грн. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до переконання, що вина відповідача [PERSON] в завданні моральної шкоди [PERSON] в ході судового розгляду не встановлена. Так, згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, у тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Суд не бере до уваги консультаційний висновок спеціаліста №13602/17 від 07.06.2017 року, наданий позивачем до матеріалів справи, оскільки жодних доказів причинно-наслідкового зв`язку між завданням відповідачами шкоди і захворюванням [PERSON] суду надано не було. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач є інвалідом ІІ групи у зв`язку з чим звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача належить стягнути судові витрати в сумі 7613,87грн. по сплаті судового збору на користь держави. Разом з тим, вимога позивача про відшкодування витрат понесених ним на правничу допомогу не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Дана вимога Закону позивачем виконана не була, а тому суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні даної позовної вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial