Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вони з відповідачем з 29 січня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2013 року. Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними було придбане майно, яке складається з двокімнатної квартири № 58 в будинку № 19, корпус № 2 по вулиці Азовстальській в місті Маріуполі Донецької області. З огляду на те, що на придбання цієї квартири були витрачені її особисті кошти в сумі 101 767 грн, отримані нею від продажу однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], просила поділити квартиру [ADDRESS] між нею та відповідачем, визнавши за нею право власності на 21/25 частину, а за відповідачем на 4/25 частини даного нерухомого майна. Крім того, оскільки [PERSON] з весни 2015 року створює умови, неможливі для сумісного проживання в цій квартирі, ініціював сварки, змінив замки на вхідній двері, просила вселити її та сина [PERSON] до квартири № 58 в будинку № 19, корпус 2 по вулиці Азовстальській в місті Маріуполі Донецькій області. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру та вселення задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 21/25 частину квартири № 58, корпус № 2 в будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області. Вселено [PERSON] та її сина [PERSON] в 21/25 частину квартири № 58, корпус № 2, будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області. В решті позову відмовлено. Розподілено судові витрати, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1809, 67 грн. Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким поділити квартиру № 58, корпус № 2, будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області, визнавши за ним та позивачем право власності на це житлове приміщення в рівних частках, по 1/ 2 частині за кожним, в решті позову [PERSON] просив відмовити. При цьому відповідач послався на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не визнав за ним право власності навіть на 4/25 частини спірної квартири, про що просила позивач, мотивуючи це тим, що ним не заявлений про це позов. Вважає, що це протиричить нормам матеріального права, оскільки на час розгляду справи йому належала уся спірна квартира, тому підстав для звернення до суду з метою визнання за ним права власності у нього не було. Також в оскарженому судовому рішенні не наведений розрахунок, з якого виходив суд першої інстанції при поділі спірного нерухомого майна. Місцевий суд безпідставно вселив позивача у спірну квартиру, з огляду на те, що доказів того, що він перешкоджав проживанню в ній дружині та сину не надано. У суду першої інстанції не було доказів того що кошти отримані позивачем від продажу її квартири були витрачені на купівлю спірного нерухомого майна. Місцевий суд не врахував, що дійсно продавцям за вказану квартиру було сплачено 80 800,00 грн, що еквівалентно 16 000 доларам США, з яких: 20 200 грн (4 000 доларів США) є його особистими коштами, які він отримав відпродажу квартири в місті Черкаси, 10 100,00 грн ( 2000 доларів США) - його особисті кошти, які подарувала йому мати, 20 200,00 грн ( 4000 доларів США) кошти, які він заробив на комбінаті Азовсталь за 2004-2007 роки, перебуваючи у шлюбі с позивачем, і тільки 30 300,00 грн (6000 доларів США) - особисті кошти дружини, отримані від продажу квартири, отриманої [PERSON] у спадщину. Суму кредиту 63 125,00 грн., що він отримав в банку, він сплачував зі своєї зарплати, а позивач в цей період знаходилась у відпустці по догляду за дитиною 6 років з червня 2005 року по червень 2011 року. Отже, з урахуванням наведеного, вважає, що суд першої інстанції повинен був поділити спірну квартиру порівну між ним та позивачем. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким поділити квартиру № 58, корпус № 2, будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області між сторонами порівну, в решті позову [PERSON] просили відмовити. Позивач та її представник адвокат [PERSON] в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального правопорушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що 29 січня 2005 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2013 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] Під час шлюбу сторони набули квартиру № 58, корпус № 2, будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області, право власності на яку було зареєстроване за відповідачем, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 20 липня 2007 року. Крім того, судом встановлено, що 06 липня 2007 року позивач продала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 03 липня 2001 року. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту купівлі спірної квартири частково за кошти в сумі 101 767,00 грн, які належали особисто позивачу. Водночас суд вважав, що підстав для задоволення вимог про визнання за відповідачем права власності на його частку квартири не має, з огляду на те, що [PERSON] такий позов не заявляв. Крім того, місцевий суд виходив з того, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт перешкоджання позивачу та її сину з боку відповідача у користуванні спірною квартирою, тому є підстави для їх вселення їх в 21/25 частину цього жилого приміщення. Проте, повністю погодитись з такими висновками суду не можна з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Указаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Апеляційним судом встановлено, що з 29 січня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2013 року було розірвано, мають сина [PERSON], [INFO]. (а.с.7). Під час шлюбу, 20 липня 2007 року, відповідач придбав квартиру № 58, корпус № 2, будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області. (а.с.9) З пункту 3 даного договору купівлі-продажу вбачається, що дана квартира продана за 143 925 грн, що є предметом домовленості її ціни, та є еквівалентом 28 500 доларів США, з яких гроші у сумі 80 800 грн, що є еквівалентом 16 000 доларів США продавці одержали від покупця до підписання цього договору, а решту грошей у сумі 63 125 грн, що є еквівалентом 12 500 доларів США, які покупець [PERSON] зобовязується не пізніше двадцятого липня 2007 року (включно) передати продавцям готівкою. З метою придбання вищевказаної квартири та передачі грошей продавцям для остаточного розрахунку, [PERSON] укладає кредитний договір з Закритим акціонерним банком «Донгорбанк» на суму 12 500 доларів США з подальшою передачею цієї квартири в іпотеку банку. У звязку з цим, підтвердженням повного розрахунку за продану квартиру є заява продавців (що є невідємною частиною цього договору) про одержання ними повного розрахунку, справжність підпису на якій посвідчується нотаріально (а.с.9). Згідно довідок ПАТ «ПУМБ», який є правонаступником ЗАТ «Донгорбанк», від 17 листопада 2016 року та 11 листопада 2016 року, відповідачем 20 липня 2007 року було укладено кредитний договір № 1, за яким до 25 лютого 2011 року було сплачено тіло кредиту в сумі 12500 доларів США ( що еквівалентно 68 808,97 грн) та проценти за його користування в сумі 2 020,89 доларів США ( що еквівалентно 11 969,19 грн) (а.с.74,75). З нотаріально посвідченої заяви продавців [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]В, [PERSON] від 20 липня 2007 року вбачається, що вони підтвердили факт отримання ними повного розрахунку за квартиру № 58, корпус № 2, будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області у сумі 63 125 грн, що еквівалентно 12 500 доларів США (а.с.124). Таким чином, згідно даного договору купівлі-продажу спірної квартири, продавці від покупця до підписання цього договору одержали 80 800 грн, що є еквівалентом 16 000 доларів США, а після укладення договору отримали 63 125 грн, що еквівалентно 12 500 доларів США, які отримані [PERSON] в кредит. Крім того, судом встановлено, що 06 липня 2007 року позивач продала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 03 липня 2001 року. Дана квартира продана [PERSON] за 101 767 грн, що еквівалентно 20 151 доларам 88 центам США (а.с.8). Пред'являючи позов, [PERSON] посилалась на те, що кошти у сумі 101 767,00 грн , отримані нею від продажу квартири, що була її особистою власністю, були витрачені нею та чоловіком на придбання спірної квартири, а відтак вона має право на 21/25 частину даного нерухомого майна. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Проте у справі, яка переглядається, суд першої інстанції в достатній мірі не з'ясував чи усі кошти, отримані від відчуження позивачем 07 липня 2007 року належної їй квартири, були витрачені останньою на придбання спірного нерухомого майна 20 липня 2007 року. Місцевий суд вважав доведеним той факт, що грошові кошти в сумі 101 767,00 грн, отримані позивачем за квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], були витрачені сторонами на придбання спірної квартири. Але матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин в повному обсязі. Разом з тим, в своїй апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду відповідач визнав той факт, що на придбання спірної квартири було витрачено 30 300 грн, що еквівалентно 6000 доларам США, які були особистою власністю дружини, отримані нею від продажу її спадкової квартири. Отже апеляційний суд вважає доведеною ту обставину, що позивачу на праві особистої власності належить 21/100 частина спірної квартири, виходячи з розрахунку: 100% х 30 300,00 грн : 143 925,00 грн. Колегія суддів не приймає до уваги нотаріально посвідчену заяву [PERSON], в якій вона дає згоду на купівлю її чоловіком спірної квартири за гроші набуті ними після реєстрації шлюбу, з огляду на те, що, згідно пояснень позивача, вона підписала цю заяву, вважаючи це формальністю, необхідною при укладенні договорів. Крім того, зміст цієї заяви не підтверджується і відповідачем. Доказів того, що позивачем було витрачено на придбання спірної квартири особистих грошових коштів у більшому розмірі, ніж визнано відповідачем, суду не надано. Апеляційний суд вважає неспроможними доводи відповідача про те, що на купівлю спірної квартири він витратив свої особисті кошти в сумі 20 200 грн., які отримав від продажу у 1999 році квартири в місті Черкаси та в сумі 10 100 грн,, що подарувала йому матір, оскільки на підтвердження цих посилань [PERSON] доказів не надав. Колегія суддів, вважає безпідставною відмову суду першої інстанції в задоволенні позову [PERSON] щодо визнання права власності на частину спірного нерухомого майна за [PERSON] Установивши статус спірного майна, як спільне майно подружжя, суд першої інстанції, здійснюючи його поділ, фактично вирішив юридичну долю лише частки позивача, залишивши іншу частину без визначення власника. З урахуванням наведеного, рішення суду в частині вирішення позову про визнання права власності необхідно скасувати та ухвалити нове, яким визнати, за позивачем право власності на 121/200 частин спірної квартири, а за відповідачем на 79/200 частин даного майна, виходячи з наступного розрахунку: 21/100 частина квартири № 58, корпус № 2, будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області - особиста власність [PERSON], отже 79/100 частин цієї квартири є спільною сумісною власністю сторін, які підлягають поділу між сторонами в рівних частках, по 79/200 частин за кожним. Таким чином, частка позивача у спірній квартирі складає 121/200 частину, виходячи з наступного: 21/100 + 79/200, а частка відповідача 79/200. Щодо оскарженого судового рішення в частині вирішення позову про вселення позивача та її дитини [PERSON] у спірну квартиру, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За вимогами ст. ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить ст. 383 ЦК України. Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вселення у спірне жиле приміщення, суд першої інстанції, правильно виходив з того, що оскільки позивачу та її сину чиняться перешкоди у користуванні майном, яке належить йому на праві спільної часткової власності, він має право вимагати усунення таких перешкод шляхом вселення у квартиру. Доводи відповідача про те, що позов в цій частини є недоведеним, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються висновками Орджонікідзевського ВП Маріупольського ВП ГУНП в Донецькій області від 15 грудня 2015 року (а.с.157), від 02 лютого 2016 року ( а.с. 162) та доданими до них матеріалами, з яких вбачається, що [PERSON] неодноразова зверталась до поліції із заявами про те, що її чоловік змінив замки у спірній квартирі і тому вона не може там проживати. Крім того, з пояснень самого відповідача, наданих в ході перевірки заяв позивача, вбачається, що останній визнавав той факт, що змінив замки на вхідній двері квартири № 58, корпус № 2, будинку № 19 по вулиці Азовстальскій в місті Маріуполі Донецької області та позивача до квартири не пускає. Заперечення [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] про вселення в спірне житлове приміщення також є підставою вважати, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні належною їй власністю. Обґрунтовано виходячи з наявності підстав для задоволення позову [PERSON] про вселення, місцевий суд помилково вселив позивача та її малолітнього сина в частину спірної квартири, не врахувавши те, що за змістом вищезазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній частковій власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі. За таких обставин оскаржене судове рішення підлягає зміні в частині вирішення позову про вселення. Також зміні підлягає рішення суду щодо розподілу судових витрат. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Приймаючи до уваги те, що позов [PERSON] задовольняється на 72 % (виходячи з наступного розрахунку: 90704,63 грн. (вимоги майнового характеру) х 100% : 125 935,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог майнового характеру), а при поданні позову сплачено 1258,47 грн. ( вимога майнового характеру ) та 551,20 грн (вимога немайнового характеру), яка задоволена у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1457,30 грн. ( 906,10 грн.( 1258,47 грн. х 72 %: 100% ) + 551,20 грн.) Також, враховуючи те, що апеляційна скарга відповідача задовольняється апеляційним судом на 21% виходячи з наступного розрахунку: 100 % - (56 850 грн. (задоволено вимоги майнового характеру) х 100 % : 71962,50 грн. (вимоги скарги майнового характеру)), а при поданні скарги відповідачем було сплачено 1384,32 грн. судового збору за вимоги майнового характеру і 606, 32 грн. за вимоги скарги немайнового характеру, в яких відмовлено відповідачу, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 290,70 грн.( 1384,32 грн. х 21% : 100%)

Outcome: partial