Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він є власником вищезазначеної квартири, яка придбана ним 16 жовтня 2009 року. Відповідачка є його колишньою дружиною та зареєстрована проживаючою у цій квартирі. Однак вона понад один рік фактично за вказаною адресою не проживає, не користується нею та не несе витрат по її утриманню. ЇЇ реєстрація у квартирі носить суто формальний характер. Реєстрація у квартирі відповідачки створює йому перешкоди у її користуванні, оскільки він змушений нести додаткові витрати за відповідачку при оплаті комунальних послуг, що змусило його звернутись з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 11 березня 2019 року було вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав з підстав викладених вище та просив її задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених нею у відзиві на позов де зазначила, що з 06 березня 1993 року по 14 грудня 2017 року вона з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, а тому квартира [ADDRESS] є їх з позивачем спільною власністю подружжя, оскільки придбана в період шлюбу. На даний час ніякої домовленості між ними щодо здійснення права на зазначену квартиру між нею та позивачем немає. Таким чином, на її думку вона з позивачем має рівні права на спірну квартиру і вирішення питання про визнання її такою, що втратила право користування житлом вважає незаконним та безпідставним. Також, відповідач [PERSON] зазначила, що її проживання у зазначеній квартирі стало неможливим через поведінку позивача, який створив умови, за яких життя в даній квартирі для неї стало нестерпним. У судовому засіданні відповідачка не заперечувала факт непроживання нею у квартирі та те, що вона не сплачує комунальні послуги за утримання квартири, однак зазначила, що у спірній квартирі є її речі, меблі, побутова техніка, придбані під час шлюбу. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено,\~що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 березня 1993 року по 14 грудня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого відділом РАЦС Жовтоводського міськвиконкому 06.03.1993 року, актовий запис №113 та рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу від 14.12.2017 року справа №176/1700/17. /а.с.12-13/ Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2009 року та витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на квартиру під [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . /а.с. 14-16/ Згідно із довідкою про склад сім`ї, виданої відділенням реєстрації територіальної громади Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, у зазначеній квартирі окрім позивача, зареєстрована відповідачка [PERSON] /а.с.19/ У судовому засіданні також були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які лише підтвердили факт непроживання відповідачки у спірній квартирі, що не заперечувалось самою відповідачкою. При цьому суд оцінює критично пояснення свідка [PERSON] , що спірна квартира набута позивачем у спадок та пояснення свідка [PERSON] , що спірна квартира належала її з позивачем матері, оскільки джерело коштів для укладення даного договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2009 року не є предметом даного спору. Відповідно до ч. 1ст.60 Сімейного Кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України). Згідно ч. 1ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частина 1 статті 68\~СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана позивачем [PERSON] у період шлюбу з відповідачем [PERSON] , а тому вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим відповідачка [PERSON] не може бути позбавлена свого законного права користування цим нерухомим майном. За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними. Згідно з пунктом 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391\~ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з частиною 2 статті 405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed