Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

В поданій 28 листопада 2017 року заяві заявниця звернулася з заявою про встановлення факту народження дитини, у якій просила встановити факт народження у неї дитини чоловічої статі, яку вона народила 03 жовтня 2017 року в м. Алчевськ Луганської області. Народженій дитині визначено прізвище імя та по батькові [PERSON]. Подану заяву заявниця обґрунтовує тим, що її дитина народилась в м. Алчевськ Луганської області, який в дійсний час, віднесений до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому вона, являючись громадянкою України, позбавлена можливості зареєструвати факт народження дитини належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявниця також зазначає, що вона 28 листопада 2017 року зверталася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області з питання реєстрації народження своєї дитини, але її було відмовлено через те, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про народження дитини, знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявниця у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд поданої заяви без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник зацікавленої особи відділу реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Попаснянського районного управління юстиції - у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи РАЦС не надавалось. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Крім того, питання реєстрації народження певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію народження певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції реєстрація народження за наданими заявником документами є неможливою, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.14). Місто Алчевськ Луганської області являється територією, яка в дійсний час тимчасово не контролюється українською владою. За фактом народження дитини заявниця отримала лікарське свідоцтво про народження дитини № 613 від 03 жовтня 2017 року, (дублікат) видане медичною установою Державним закладом «Алчевський цент матері та дитини» (а.с.13 ). Судом досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту заявниці вбачається, що заявниця є громадянкою України, та зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою : Луганська область, Попаснянський район, смт. Нижнє, вул. Ілліча, 28/1, не перебуває в зареєстрованому шлюбі. В лікарському свідоцтві про народження № 613 від 03.10.2017 р. (дублікат), яке було складене та видане лікарською установою Державним закладом «Алчевський цент матері та дитини» народилася дитина хлопчик у громадянки України [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [INFO], мешкає як внутрішньо переміщена особа за адресою : Луганська область, Попаснянський район, смт. Нижнє, вул. Ілліча, 28/1. З відповіді Попаснянського відділу РАЦС, що надана заявнику (а.с.14) вбачається, що зареєструвати належним чином народження дитини в дійний час неможливо, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р- м. Алчевськ Луганської області знаходиться на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи медичне свідоцтво про народження як докази, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з її народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини заявника, зазначені медичному свідоцтві про народження\~ та свідоцтві про народження, виданих на окупованій території. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини заявницею встановленим. Таким чином,

Outcome: approved