Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

В липні 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ домоволодіння. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 07.10.2000 року між позивачем та [PERSON] укладено шлюб, у період шлюбу, а саме 22.01.2008 року, подружжям за спільні кошти було придбано 52/100 частини домоволодіння по [ADDRESS] , які були зареєстровані на відповідача. Оскільки власник решти 48/100 частин домоволодіння гр. [PERSON] відмовилася надати згоду [PERSON] на продаж подружжю 52/100 частин домоволодіння, за пропозицією продавця, правочин з купівлі-продажу зазначеної частини домоволодіння було здійснено у формі договору дарування. На час придбання домоволодіння, його загальна площа становила 39,9 м2, житлова площа - 25,2 м2, тому позивач та відповідач подали до Красногвардійської районної ради заяву про надання дозволу на реконструкцію домоволодіння та в подальшому, спільною працею за спільні кошти здійснили капітальну реконструкцію будинку, внаслідок чого, його вартість та площа збільшилася вдвічі, до будинку було проведено газ та облаштовано опалення, проведено водопровід та каналізацію. Фактично всі кошти на реконструкцію надавалися позивачем, яка регулярно їздила до Італії на заробітки. У кінці березня 2016 року, позивач поставила перед чоловіком питання про узаконення проведеної реконструкції та оформлення правовстановлюючих документів в рівних частках на кожного з подружжя. Відповідач категорично відмовляється від оформлення документів, для ускладнення подальшого поділу спільного майна. Позивач зазначає, що фактично реконструйований будинок готовий до експлуатації та фактично експлуатується протягом багатьох років. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, до судового засідання позивачем надано відзив на позовну заяву, у якому зазначав про відсутність підстав для твердження про удаваність договору дарування, оскількиі 48/100 частин домоволодіння була інша особа - [PERSON] , яка надала відповідний дозвіл [PERSON] , в свою чергу, [PERSON] є доброю знайомою відповідача, з якою у [PERSON] склались добрі стосунки, тому остання і подарувала зазначену частину домоволодіння, позивачем не надано суду доказів передачі коштів та їх спільну участь у таких коштах. Відповідач зазначає, що реконструкція будинку проводилася без відповідних дозволів та за відсутності права власності чи користування на земельну ділянку, тому є самочинним будівництвом, що, в свою чергу, виключає можливість визнання права власності на таке майно та його поділ. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, до судового засідання надала суду заяву, у яких підтримала позовні вимоги, просила розгляд справи проводити без її участі. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 7 жовтня 2000 року [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) уклали шлюб в Дмитрівській сільській раді Знам`янського району Кіровоградської області, актовий запис № 16 (а.с.9). Згідно договору дарування від 22.01.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої ДДНК Є.В. Демуш, за реєстровим номером 3-109, громадянка [PERSON] подарувала, а громадянин [PERSON] прийняв у дар 52/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , подароване майно знаходиться на земельній ділянці площею 1619 м2 та складається з: А-1 - житловий будинок, шлакобетон, житловою площею 25,2 м2, загальною площею 39,9 м2 та такі господарчі будівлі та споруди: Б-сарай, В-сарай, Г-вхід в погріб, Н-вбиральня, 1 - водоколонка. Згідно витягу КП ДМБТІ № 18197229 право власності на 52/100 домоволодіння за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] від 21.03.2008 року за реєстраційним № 19159399 (а.с. 10). Відповідно до технічного паспорту на спірний будинок станом на 08.09.2016 року, виданого виготовленого ФОП [PERSON] , будинок має загальну площу 82,1 м2, житлову площу 37,5 м2, господарські будівлі і споруди: А1-1 житлова прибудова, А2-1 прибудова, а-1 прибудова, а2-1 тамбур, а4-1 прибудова, а5-1 прибудова, а6-1 прибудова, Б- сарай, Н - вбиральня, О - сарай, П - сарай (незаверш.), №1- водо колонка, І.ІІ - замощення, №2-8 - огорожа, №9-10 - сходи. Відмітки про самочинне будівництво: А2-1 прибудова, а2-1 тамбур, а4-1 прибудова, а5-1 прибудова, а6-1 прибудова, О - сарай, П - сарай (незаверш.) (а.с. 50-55). Тобто з наявних у матеріалах справи технічних паспортів спірного будинку вбачається наявність самочинного будівництва. Відповідно до ст. 2-4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судом, перевіркою у Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що рішенням Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська від 07.09.2017 року у справі 204/4963/16, шлюб між сторонами розірвано, судом встановлено припинення фактичних шлюбних відносин з березня 2014 року, (ЄДРСР № 68755636). Судом 16.08.2017 року було допитано у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою сторін по справі, має добрі відносини як з позивачем так і з відповідачем, в 2008 році подружжя [PERSON] придбало частину домоволодіння, яка складалася з занедбаного будинку, спільно здійснювали його ремонт та перебудову, залучали інших людей, за чії конкретно кошти сплачувався ремонт свідку не відомо, у відремонтованому будинку проживали спільно, згодом почали сваритися, після чого позивача поїхала на заробітки. Свідок [PERSON] пояснила, що є знайомою сім`ї, знає позивача по справі з 1998 року, згодом познайомилася з відповідачем, подружжя проживало у квартирі її сина, потім придбали будинок, який був майже зруйнований та перебудували його, залишивши тільки несучі стіни, ремонт проводився спільно та тривав з січня 2008 року по 2009 рік, хто конкретно сплачував кошти за ремонти не відомо, [PERSON] (позивач) повідомляла, що витрачає зарплату на ремонт, в 2013 році позивач залишила будинок та з того часу в ньому не проживає. Свідок [PERSON] пояснила, що знає сторін 15 років, вважає що подружжя придбало будинок за спільні кошти, ремонт робили спільно, наймали будівельників, [PERSON] (позивач) замовляла меблі та матеріали на меблевій фабриці, де працювала, в особистій бесіді повідомляла, що витрачає зарплатню на ремонт. Свідок [PERSON] повідомила, що була другом сім`ї [PERSON] , знає позивача з 2003 року, зазначала, що сторони справи придбали будинок у занедбаному стані, який подружжя спільно перебудувало, ремонт тривав рік, відповідач, як будівельник робив ремонті роботи, позивач допомагала, в той час працювала на меблевій фабриці, ремонт імовірно робили за спільні кошти родини для спільного проживання. Однак, суд критично ставиться до показів свідків, як належних та допустимих доказів, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Ухвалою суду від 16.05.2018 року, за клопотанням сторони позивача, по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: -який перелік робіт був здійснений у спірному домоволодінні з 22.01.2008 року, а саме: які конструктивні елементи будівель та споруд (фундаменти, стіни, вікна, двері, підлога, перекриття, дах, покрівля та інші) з яких складається 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , були створені чи змінені у результаті капітального ремонту (реконструкції) зазначеної частини домоволодіння?; -яка ринкова вартість 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] в стані який існував станом на 22.01.2008 року?; -яка вартість 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] на день проведення експертизи?; -якщо є збільшення вартості 52/100 частини домоволодіння [ADDRESS] станом на день проведення експертизи порівнюючи зі станом на 22.01.2008 року, то що є причиною такого збільшення вартості? (а.с.179). Згідно висновку судового експерта Харченка В.В., за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1315/1316-19 від 10.07.2019 року, надати відповідь на зазначені питання не надається за можливе, оскільки 52/100 спірного домоволодіння не виділено в натурі у зв`язку з чим, не можливо встановити, які саме будівлі належать до зазначеної частини домоволодіння, що в свою чергу виключає також вирішення решти питань поставлених перед експертом. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Правовідносини щодо майна подружжя і його поділу регулюються Сімейним кодексом України. Згідно з частиною 2 статті 60 цього Кодексу кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини/чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У зв`язку з викладеним, у разі набування майна хоча й у період шлюбу, але за договором дарування, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, який отримав його у дар та не може підлягати поділу. Відповідно до правової позиції викладеної Верховного Суду України від 7 вересня 2016 р. у справі № 6-1026цс16, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Суд, з урахуванням принципу диспозитивності судового процесу та меж позовних вимог, не може прийняти до уваги посилання позивача на удаваність укладеного договору дарування, оскільки будь-яких доказів на підтвердження укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу, суду не надано, в свою чергу, позивачем відповідних позовних вимог у позові заявлено не було та будь-яких судових рішень щодо визнання такого договору удаваним, суду також надано не було. Що стосується стосується посилань позивачки, щодо можливості розподілу самочинно збудованої частни будинку за рахунок збільшення його вартості, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною першою ст. 62 СК України, на яку позивачка посилається як на підставу позову, визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, судом була призначена судова будівельно-технічна експертиза для визначення збільшення вартості спірного будинку. Однак, згідно висновку експерт не надав відповіді на поставлені питання судом, оскільки 52/100 спірного домоволодіння не виділено в натурі у зв`язку з чим, не можливо встановити, які саме будівлі належать до зазначеної частини домоволодіння. Інших належних та допустимих доказів збільшення вартості спірного будинку, стороною позивача, суду не надано. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд прийшов до висновку, що оскільки спірні 52/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , були подаровані [PERSON] у шлюбі, належних та допустимих доказів збільшення вартості спірного будинку, стороною позивача, суду не надано, а тому спірний будинок розподілу не підлягає. Крім того, слід зазначити, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції). За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Судом встановлено, що самочинно, без погодження з іншим співвласником, без будь-яких дозволів, передбачених законодавством, проектів тощо, здійснено перебудову будинку, внаслідок чого виникли нові приміщення, змінилося призначення та площа приміщень, збільшилась житлова площа будинку, що підтверджується проведеною технічною інвентарізацією 08.09.2016 року. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed