Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просив суд встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , правовстановлюючого документа - Свідоцтва про право особистої власності житловий будинок (домоволодіння) [ADDRESS] від 01.02.1991 року виданого виконавчим комітетом Дніпропетровського районного ради народних депутатів, яке було видано на підставі рішення виконкому від 30.10.1990 року за №284 та зареєстрованого в БТІ 01.02.1991 року за реєстровим номером №69-1; в порядку спадкування за заповітом визнати на ним, [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 38,2 кв.м., загальною площею 70,7 кв.м. Позивач [PERSON] надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с.48). Представник відповідача Новоолександрівської сільської об`єднаної територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області до складу якого входить с. Волоське, надав суду лист про розгляд справи без участі представника сільради (а.с.47). Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити з наступних підстав. Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 12 листопада 2018 року (а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема на земельну ділянку (кадастровий номер 1221481500:02:007:0008) площею 0,2300 га та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ще за часи свого життя [PERSON] склала заповіт, яким належні їй земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , заповідала своєму сину [PERSON] (а.с.32). Позивач у встановлений законом строк, звернувся до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, внаслідок чого була заведена спадкова справа №25/2019. 18 жовтня 2019 року на ім`я [PERSON] , державним нотаріусом було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.16) на земельну ділянку (кадастровий номер 1221481500:02:007:0008) площею 0,2300 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на території [ADDRESS] , яка належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №150675 виданого Волоською сільською радою 29 серпня 2007 року на підставі рішення №7 від 21 лютого 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землею за №010712003515 (а.с.14). Однак, у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] було відмовлено, оскільки не підтверджено факт належності спадкового майна спадкодавиці [PERSON] , померлій [INFO] , що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 жовтня 2019 року (а.с.20). Оскільки, позивач не має змоги в позасудовому порядку оформити свої спадкові права, він був вимушений звернути до суду з позовом з метою захисту своїх права та охоронюваних законом інтересів. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до положень ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Встановлено, що свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) від 01 лютого 1991 року заповнено на російській мові, тому прізвище ім`я по батькові особи якій видано свідоцтво (власника будинку) вказано як « [PERSON] », тоді як бланк свідоцтва складено на українській мові і логічно було б заповнювати правовстановлюючий документ на українській мові згідно паспорта спадкодавці на ім`я « [PERSON] » (а.с.36-37). Згідно довідки Новоолександрівської сільської об`єднаної територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області №6316 від 13 вересня 2019 року, поштову адресу « [ADDRESS] » було змінено на поштову адресу « [ADDRESS] » (а.с.34). Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому засіданні можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що внаслідок заповнення Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 01 лютого 1991 року на російській мові та зазначення прізвища ім`я та по батькові власника будинку як « [PERSON] », правовстановлюючий документ не відповідає вимогам, що дає змогу встановити відповідність заявлених прав документам та подальшому оформленню спадкових майнових прав [PERSON] на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та розпорядження майном. Оскільки вказаний факт має для позивача юридичне значення, іншим шляхом зазначений факт встановити неможливо, суд вважає за необхідне встановити факт належності спадкодавиці [PERSON] , яка померла [INFO] , правовстановлюючого документу - Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) від 01 лютого 1991 року виданого на підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної Ради народних депутатів №284 від 30 жовтня 1990 року на ім`я « [PERSON] ». Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до роз`яснень абз. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщин. Відповідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб передбачений законом, у тому числі шляхом визнання права. За змістом вимог ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають державній реєстрації, а відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач прийняв спадщину після смерті матері і є спадкоємцем за заповітом, право власності спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України. За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги, оскільки судом встановлені всі обставини, які дають позивачу право на визнання його права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом та вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved