Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

в липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна адвокатська група «Теміс Лав'єрс Груп» про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути на свою користь з [PERSON] заборгованість в сумі 338087, 86 гривень та з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна адвокатська група «Теміс Лав'єрс Груп» 500 гривень. В подальшому позивач збільшив розмір позовних вимог до [PERSON] та просив стягнути з нього заборгованість в сумі 966349, 59 гривень, з яких 865416 гривень складає основана сума заборгованості, 100933, 59 гривень - три відсотки річних від простроченої суми. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 17.11.2015 року позов [PERSON] до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна адвокатська група «Теміс Лав'єрс Груп» про стягнення заборгованості в частині вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна адвокатська група «Теміс Лав'єрс Груп» за заявою позивача залишено без розгляду. Позовні вимоги до відповідача [PERSON] обґрунтовані тим, що 21.01.2008 року відповідач отримав у борг від позивача 20000 доларів США, які згідно з розпискою про отримання коштів зобов'язувався повернути позивачеві у строк до 01.04.2008 року, та сплатити дивіденди за користування коштами у розмірі 100% від суми боргу, тобто 20000 доларів США. Як вказує позивач, до 01.04.2008 року борг відповідачем повернуто не було, а у 2011 році продовжено строк взятих на зобов'язань до 01.08.2011 року, які у визначений строк та на час звернення з позовом до суду також відповідачем не виконано. Спроби позивача врегулювати спір у досудовому порядку результатів не дали. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 966349, 59 гривень, з яких 865416 гривень складає основана сума заборгованості, 100933, 59 гривень - три проценти річних від простроченої суми. У поданій суду заяві позивач підтримав позовні вимоги до [PERSON], просив їх задовольнити, справу просив розглянути за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення №№0312711912535 та 0312711836502, про причини неявки суду не повідомив. На підставі положень ст.ст.224-226 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.01.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] отримав у власність грошові кошти в сумі 20000 доларів США, які разом із дивідендами за користування ними в сумі 20000 доларів США зобов'язувався повернути позивачеві до 01.04.2008 року. Кошти були передані відповідачеві, про що свідчить його власноручна розписка від 21.01.2008 року, якою визначено строк повернення коштів та сплата дивідендів за користування ними (а.с.4). Розпискою від 22.05.2011 року (а.с.5) відповідач підтвердив неповернення ним коштів та дивідендів за користування коштами за договором позики від 21.01.2008 року, зобов'язався повернути борг до 01.08.2011 року. Надання розписки від 22.05.2011 року фактично свідчить про визнання відповідачем своїх боргових зобов`язань. Як стверджує позивач, кошти, надані у борг, в сумі 20000 доларів США та дивіденди в сумі 20000 доларів США відповідач йому не повернув. Доказів на підтвердження виконання своїх зобов'язань за договором відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 865416 гривень (що становить гривневий еквівалент суми боргу в розмірі 20000 доларів США та дивідендів за користування коштами в сумі 20000 гривень на час подання до суду заяви про збільшення позовних вимог від 22.06.2015 року; курс долара США, за даними Національного банку України станом на 22.06.2015 року становив 2163, 5428 гривень) є обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням трьох процентів річних від суми боргу, виходячи з наступного. Наслідки порушення договору позичальником визначено ст.1050 ЦК України, згідно з ч.1 якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки згідно з розпискою від 22.05.2011 року відповідач зобов'язувався повернути борг у строк до 01.08.2011 року, позивач має право на отримання трьох процентів річних від суми боргу за договором з 02.08.2011 року. У заяві про збільшення розміру позовних вимог від 22.06.2015 року позивач просив стягнути три проценти річних за період з 02.08.2011 року до 22.06.2015 року. Кількість днів прострочення за вказаний період становить - 1419, а тому сплаті від загальної суми боргу в розмірі 865416 гривень підлягають три проценти річних за вказаний період ((3% х 865416 х 1419): 365)) в сумі 100933, 59 гривень. З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу та трьох процентів річних від простроченої суми боргу ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підлягають задоволенню. З огляду на встановлені обставини, з урахуванням досліджених доказів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно з приписами ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Позивач [PERSON] є особою, постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеною до І категорії, а тому звільнений від сплати судового збору, у зв'язку з чим судовий збір у справі підлягає стягненню з відповідача - [PERSON] 22.06.2015 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог та заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 966349, 59 гривень. Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на 22.06.2015 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2015 року становив 1218 гривень. Позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості задоволено на суму 966349, 59 гривень. Враховуючи вищезазначені норми, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved