Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

В мотивуванні позовних вимог позивач вказав,що згідно наказу № 4-к від 11.01.2012р. відповідач [PERSON] був прийнятий на посаду електромонтажника-схемника 2 розряду на електродільницю Державного підприємства «110 Харківський авторемонтний завод»,правонаступником якого, згідно наказу № 64 від 20.02.2012р., є Державне підприємство «Харківський завод спеціальних машин». Згідно наказу № 212-К від 24.12.2013 р. на підставі заяви від 16.12.2013р. [PERSON] надано відпустку за період роботи з 11.01.2014 р. по 10.01.2015 р. 24 календарних дні, і йому були нараховані відпускні в сумі 2 385,06грн. (дві тисячі триста вісімдесят пять гривень) 6 копійок.,які він отримав в повному обсязі згідно реєстру № 2 від 14.01.2014р. з відміткою банку та розрахунковим листом. Після закінчення відпустки відповідач був звільнений з роботи відповідно до наказу директора ДП «ХЗСМ» № 18-К від 06.02.2014 р. за власним бажанням. У зв'язку із звільненням 06.02.2014р., не допрацювавши повного робочого року в кількості 11 місяців, відповідач зобов'язаний повернути за невідпрацьовані дні щорічної відпустки грошові кошти позивачеві в розмірі 2 385,06грн. Позивач вимагає: · поновити пропущений строк для звернення до суду з позовом; · стягнути з відповідача [PERSON] на користь Держаного підприємства «Харківський завод спеціальних машин» безпідставно набуті грошові кошти у сумі 2 385,06грн.( дві тисячі триста вісімдесят пять гривень) 6 копійок. Відповідач заперечень не надав. Представник позивача, відповідно до заяви про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягав. Отже, дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку є підстава для відмови в задоволенні позовних вимог. Дослідивши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, судом встановлено: Між сторонами діяли трудові правовідносини, що регулюються КЗпП України та Законом України «Про відпустки». Наказом директора ДП «Харківський завод спеціальних машин» № 4-к від 11.01.2012 р. відповідача було прийнято на роботу з 11.01.2012 р. електромонтажником-схемником 2 розряду на електродільницю з оплатою згідно штатного розкладу з місячним строком випробування. Згідно з копії заяви від 16.12.2013 р., відповідач просив надати йому чергову тарифну відпустку з 13.01.2014 р. згідно з графіком. Відповідно до наказу директора ДП «Харківський завод спеціальних машин» № 212-к від 24.12.2013 р. відповідачу було надано щорічну відпустку за період роботи з 11.01.2014 р. по 10.01.2015 р. тривалістю 22 календарних дні з 13.01.2014 р. по 05.02.2014р. 22.01.2014 р. [PERSON] звернувся з заявою про звільнення. Після чого наказом директора ДП «Харківський завод спеціальних машин» № 18-к від 06.02.2014р. відповідача було звільнено з займаної посади 06.02.2014р. за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Також у пункті другому вищезазначеного наказу вказано про необхідність відрахувати у [PERSON] кошти за використану авансову частину щорічної відпустки за 22 календарних дні за період з 07.02.2014 р. по 10.01.2015 р. Відповідачем було надано письмове зобовязання від 06.02.2014 р., в якому він зазначив, що сплатить заборгованість протягом шести місяців, тобто в строк до 06.08.2014р., але до моменту звернення позивача до суду, кошти повернені не були. На думку позивача, неповернення відповідачем нарахованих йому відпускних за невідпрацьований рік є підставою для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власника бо уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про відпустки», п.2 ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідпрацьовані дні відпустки. Позивач посилається на те, що при звільненні відповідача з належних йому виплат не було здійснено відрахування, оскільки перед звільненням він перебував у відпустці. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Враховуючи положення ч. 3 ст. 233 КЗпП України, позивач не звернувся з позовом до суду в межах встановленого строку, а саме в період з 06.02.2014р. по 06.02.2015р., як того вимагає закон, тобто з дня винесення наказу про звільнення відповідача, та не зазначив поважність причин пропуску строку, а лише просив його відраховувати з останнього дня наданої відстрочки з 06.08.2014 р., що є негрунтованною вимогою, т.я. суперечить вимогам ст.22 Закону України «Про відпустки». Крім того, посилання позивача на Цивільний Кодекс України є недоречним, оскільки відносини між ним та відповідачем регулюються нормами трудового законодавства. Виходячи з положень вищезазначених норм Закону, для стягнення суми заборгованості позивач повинен був звернутися до суду протягом одного року з дня виникнення права на таке звернення, яке виникло в день звільнення відповідача, відповідно до наказу про звільнення № 18-к від 06.02.2014 р. Тому посилання позивача на зобовязання відповідача про виплату боргу в строк до 06.08.2014 р. не може бути прийняте як підстава для поновлення пропущеного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. З наведених обставин, пропущений строк звернення є підставою відмови в задоволенні позовних вимог, та не підлягає поновленню.

Outcome: dismissed