overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до Лісківської сільської ради Менського району Чернігівської області, Менської Державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно. Мотивувала позивач свої вимоги тим, що вона є спадкоємицею після померлої тітки [PERSON], але по причині відсутності правовстановлюючих документів не має можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на спадкове майно, тому за захистом своїх інтересів змушена звертатись до суду . В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач - Лісківська сільська рада Менського району Чернігівської області до суду не прибула, просили справу розглянути без їх представника. Залучені як співвідповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули, але надіслали заяви, в яких просили справу розглянути без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в справі докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За положеннями ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] року померла тітка позивача [PERSON] Позивач пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, але звернулася за його поновленням. Так, 08.05.2014 року рішенням Менського районного суду Чернігівської області визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини в три місяці. Цим же рішенням було встановлено юридичний факт, що [PERSON] є тіткою позивачки (а. с. 14-15). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.06.2014 року, виданої державним нотаріусом Менської районної державної нотаріальної контори представником позивача не було надано правовстановлюючий документ на будинок, а також відсутня державна реєстрація, що слугувало причиною відмови у виданні свідоцтва про право на спадщину (а. с. 5). Згідно з інформаційною довідкою, щодо об'єкту нерухомого майна, наданою Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації від 27.05.2014 року №82 за адресою: [ADDRESS] розташовано житловий будинок (А-1) та погріб із шийкою (Б-1). Відповідно до звіту про оцінку майна (житловий будинок за адресою: [ADDRESS]) ринкова вартість даного будинку становить 10 834 грн. 00 коп. (а. с. 23-49). В судовому засіданні достеменно було з'ясовано, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] не є самочинно збудованим, але правовстановлюючий документ втрачено. Орган, який би надав копію фактично перестав існувати, тому лише в судовому порядку позивач може визнати за собою право власності. Підстави для відмови у задоволенні позову відсутні. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння і господарських споруд по [ADDRESS] в місті Ізюмі Харківської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з січня 1997 року з відповідачем проживала однією сім'єю, шлюб зареєстрували 10 січня 1997 року. На теперішній час справа про розлучення знаходиться в Ізюмському міськрайонному суді. Оскільки відповідач не визнає моє право на спільне майно, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і господарськими спорудами [ADDRESS] в місті Ізюмі Харківської області. Відповідач надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Безумовне визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судовим розглядом встановлено, не заперечується сторонами і підтверджується наявними доказами, що сторони у справі уклали шлюб 10 січня 1997 року ( а.с.6). Управлінням житлово - комунального господарства Ізюмського міськвиконкому видано свідоцтво № 645 про право власності на житловий будинок [ADDRESS] в місті Ізюмі Харківської області на [PERSON] ( а.с. 8), зареєстроване в Ізюмському міському бюро технічної інвентаризації ( а.с.9). Вартість спірного будинку згідно довідки КП «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» складає 354482 гривень (а.с. 7). Частиною 1 статті 60 Сімейного Кодексу України, ч. 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині чи чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дитиною, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частина майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до частини 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачене прийняття нерухомого майна до експлуатації, з моменту прийняття його до експлуатації, а вразі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації з моменту державної реєстрації. Відповідно до змісту частини 1 та 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182, п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. При таких даних позовні вимоги [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частину домоволодіння і господарських споруд по [ADDRESS] в місті Ізюмі Харківської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 1984 року з відповідачем проживала однією сім'єю, шлюб зареєстрували 03 березня 1984 року. З 2011 року припинили подружні стосунки з відповідачем. На теперішній час справа про розлучення знаходиться в Ізюмському міськрайонному суді. Оскільки відповідач не визнає моє право на спільне майно, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в місті Ізюмі Харківської області. Надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі,на підставі наявних у справі доказів. Відповідач надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Безумовне визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судовим розглядом встановлено, не заперечується сторонами і підтверджується наявними доказами, що сторони у справі уклали шлюб 03 березня 1984 року ( а.с.7). Згідно договору купівлі - продажу від 08 січня 1987 року, посвідченого Ізюмською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 60, будинок [ADDRESS] в м. Ізюмі Харківської області належить [PERSON] ( а.с.8-11). Вартість спірного будинку згідно довідки КП «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» складає 100580 гривень (а.с. 12). Частиною 1 статті 60 Сімейного Кодексу України, ч. 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині чи чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дитиною, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частина майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до частини 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачене прийняття нерухомого майна до експлуатації, з моменту прийняття його до експлуатації, а вразі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації з моменту державної реєстрації. Відповідно до змісту частини 1 та 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182, п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. При таких даних позовні вимоги [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Зазначила, що в період з 07 грудня 2002 року по 02 березня 2007 року перебувала у шлюбі з [PERSON] Від подружніх стосунків у них народився син, [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не виявляє до дитини батьківського піклування просить суд позбавити відповідача батьківських прав стосовного його малолітнього сина [PERSON]. Прокурор надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на те, що позивакою не доведено факту ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Зацікавлена особа, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, позовну заяву підтримує в повному обсязі, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав, оскільки він не виконує свої батьківські обов'язки по вихованню дитини. Судовим розглядом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] ( а.с.8). 02 березня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). 29 грудня 2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та їй присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с.10). Малолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю ( а.с.12). Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов сім'ї вбачається, що родина проживає в приватному будинку із чотирьох кімнат з усіма комунальними зручностями. У дитини є окрема кімната для навчання розвитку та відпочинку ( обладнана всім необхідним) ( а.с.20). Із інформації наданої Ізюмською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 4 вбачається, що вихованням та доглядом [PERSON], займається мати [PERSON] Батько хлопчика жодного разу до школи не приходив, успіхами свого сина не цікавився, батьківські збори не відвідував, з класним керівником не спілкувався, не телефонував (а.с13,14). Із висновку органу опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області вбачається, що в інтересах дитини вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] ( а.с. 19). Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради Харківської області від 06.06.2014 року, оскільки він відповідає зібраним доказам і фактичним обставинам справи. Згідно пункту 2 частини 1 статті 164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав, являється ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Суд виходячи з інтересів малолітньої дитини вважає, що існують підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON], який ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що вони припинили шлюбно-сімейні відносини з грудня 2014 року й з січня 2015 року живуть окремо, а також, що вона втратила почуття любові та поваги до відповідача, тому подальше спільне життя й збереження сім'ї з відповідачем вважає неможливими. Позивач просила розглянути справу без її участі, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Відповідач також просив розглянути справу без його участі, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, у якій зазначив, що не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем. Ця заява відповідача приєднана судом до матеріалів справи. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 29 липня 2012 року у Виконавчому комітеті Бородінської селищної ради Тарутинського району Одеської області, актовий запис № 1; у сторін це перший шлюб; від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Однак сімейне життя сторін не склалося. Починаючи з вересня 2014 року відносини між сторонами почали псуватися, між ними стали виникати сварки, свідком яких була їх маленька дитина, та вони не могли дійти спільної думки. Також позивач зазначає, що відповідач почав зловживати спиртними напоями, останній час не працював, на її неодноразові зауваження не реагував, перестав поважити її як особистість, не рахувався з її бажаннями, по важливим питанням, що стосуються життя сім'ї, приймав рішення не рахуючись з її думкою та без її згоди. З грудня 2014 року шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, й з початку січня 2015 року сторони мешкають окремо. Сторони заперечують проти надання їм судом будь-яких строків для примирення, про що вони зазначили у своїх адресованих суду письмових заявах. З огляду на наведене та враховуючи положення ч. 1 ст. 24 СК України, яка встановлює, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд доходить висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх шлюбу суперечило б їх інтересам. Вирішуючи дану справу, суд також враховує, що дитина сторін знаходиться на вихованні матері - позивача [PERSON] та проживає разом з нею, й сторони дійшли згоди щодо того, що їх дитина в подальшому також буде проживати з позивачем, яка не буде перешкоджати відповідачу спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя сторони у даній справі не заявляли. На підставі викладеного і

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що з 2002 року вони припинили шлюбно-сімейні відносини та з того часу мешкають окремо, в зв'язку з чим перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем не відповідає її волі та порушує її особисті права. Позивач просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Відповідач, місце проживання якого позивачеві невідоме та в установленому законом порядку не зареєстроване, був викликаний до суду через оголошення у пресі. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 20 липня 1991 року у Відділі ЗАГСу Жовтневого району м. Одеси, актовий запис № 345. З 2002 року шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, та з того ж часу вони мешкають окремо. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що шлюб між нею і відповідачем є лише формальним. Враховуючи положення ч. 1 ст. 24 СК України, яка встановлює, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд доходить висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх шлюбу суперечило б інтересам позивача. Вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя сторони у даній справі не заявляли. На підставі викладеного і

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своєї заяви позивачка вказала, що 18 вересня 1999 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від вказаного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON] та дочку [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, а також відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги. На даний час подружні відносини між сторонами припинено, разом вони не проживають, наміру зберегти сім'ю не мають. Так як примирення між ними та збереження сім'ї неможливе, позивачка просить суд розірвати шлюб. У відкритому судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити позов. Відповідач у відкритому судовому засіданні позов не визнав, прохав відмовити в позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, з'ясувавши обставини справи, прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 18 вересня 1999 року сторони зареєстрували шлюб у Краснокутському відділі реєстрації актів громадянського стану Харківської області, актовий запис №61, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER], виданим 18.09.1999 року. Від вказаного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження. За час спільного проживання між позивачем та відповідачкою часто виникали непорозуміння та сварки, що призвело до втрати почуттів поваги та любові один до одного, на даний час сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть, спільним побутом не пов'язані. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. В силу ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, примирення між сторонами не відбулося, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, а подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу неможливі та суперечили б інтересам обох з подружжя та інтересам їх дітей. На час розірвання шлюбу спору між сторонами щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей та про поділ майна немає.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 05.08.2007 року виконавчим комітетом Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, актовий запис №16, мотивуючи тим, що шлюбні відносини фактично припинилися з 2011 року з тих підстав, що між сторонами відсутні взаємопорозуміння та взаємоповага, що призводить до конфліктів в сім'ї. Вважає примирення неможливим. В судове засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши позивача, відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 05.08.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.07.2014 року, виданим виконавчим комітетом Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області (а.с. 3). Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.12.2007 року, виданим Суворівською селищною радою Ізмаїльського району Одеської області (а.с. 4). Дитина на даний час проживає з матір'ю. Спору щодо розподілу спільного майна та визначення місця проживання дитини на даний час немає, що з огляду на вимоги ч.1 ст.61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, а також відповідач позов визнав, наслідки визнання позову, передбачені ч.2 ст. 174 ЦПК України відповідачу роз'яснені, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved