Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

В листопаді 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та посилається на те, що починаючи з 22.11.1975 вона проживала в шлюбі з [PERSON] , шлюб з яким розірвано в судовому порядку 21 серпня 2006 року. За період шлюбу побудували в [ADDRESS] та допоміжні споруди, право власності на які зареєстровано 04 жовтня 2006 року на ім`я [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, і їй стало відомо, що спадкодавець на випадок смерті склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів відповідачам, дружині та сину від другого шлюбу. Тому позивачка [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку та всіх допоміжних споруд розташованих за адресою: [ADDRESS] . 29.11.2018 позивачка в заяві просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позиції учасників цивільного процесу щодо позову. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримує позов та наполягає на його задоволенні з підстав викладених в позовній заяві. Пояснив, що шлюб між його довірителькою [PERSON] і [PERSON] юридично тривав з 22.11.1975 до 16.11.2007 та не заперечує, що фактично сторони припинили проживання однією сім`єю з 2002 року. Незалежно від того коли було прийнято в експлуатацію спірний будинок вважає його зведеним в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] за їх спільні кошти з огляду на те, що актом зафіксовано строк будівельно-монтажних робіт по будинку, які було розпочато у 1981 році та закінчено у 1990 році. Представник відповідачки [PERSON] та відповідачка не визнали позов та заперечують проти його задоволення. В обґрунтування заперечень представник посилається на те, що в період шлюбу позивачки та спадкодавця, будинок не було завершено будівництвом та не було здано такий в експлуатацію, з середини 90-х років подружжя не вели спільного господарства та разом не проживали, про що свідчить позовна заява про розірвання шлюбу, в якій позивач [PERSON] вказував, що більше десяти років не проживають подружнім життям з [PERSON] , остання таке не заперечила, крім того в позові не йшла мова про спільне майно. Стверджує, що фактично шлюб існував формально з огляду на те, що [PERSON] проживав у своїх батьків, та з їх допомогою продовжував закінчувати будівництво будинку, а господарські будівлі зводились ним в шлюбі з [PERSON] (відповідачкою), у 2000 році будинок не був придатний для проживання, всі внутрішні та зовнішні роботи виконувались поступово, тому будинок було здано у кінці 2006 року, за наведеного ні будинок ні господарські споруди , які зведені в період окремого проживання позивачки та спадкодавця, не можуть бути віднесені до об`єкту спільного подружнього майна [PERSON] та [PERSON] , просить суд відмовити у задоволенні позову. Крім того, представник [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, просили розглядати справу у їх відсутності. Дослідивши докази в сукупності з поясненнями представників сторін, свідків, суд прийшов наступного. Наведені вище обставини свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються розділом ІІ «Шлюб. Права та обов`язки подружжя» СК України, також частиною 2 статті 3 Сімейного Кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 22.11.1975 року, а 21.08.2006 Городоцьким районним судом Львівської області постановлено рішення про розірвання шлюбу (а.с.11,112) Згідно свідоцтва про шлюб (а.с.78) [PERSON] та [PERSON] (відповідачка) зареєстрували шлюб 25.12.2007 від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.77 зв.) 10.04.2018 [PERSON] склав заповіт, на випадок своєї смерті і все майно належне йому на день смерті заповів сину [PERSON] (а.с.75 зв.) [INFO] [PERSON] помер (а.с.12) Згідно свідоцтва про право власності (а.с.36) [PERSON] на праві власності належав будинок в цілому, що розташований в [ADDRESS] , загальною площею 162.5 кв.м, житловою 73.0, літня кухня, сарай, погріб, огорожа. Підстава: Рішення міської ради від 31.07.2006. Відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є дочкою покійного [PERSON] від першого шлюбу, стосунки з батьком були нейтральні з середини 90-х років через його зраду матері, в кінці 2001 та початку 2002 року стосунки між батьками погіршились. Спірний будинок був збудований на початку 90-х років. Не може сказати чи була мати в цьому будинку, але вони там не проживали. Хворого батька не доглядала за сімейними обставинами. Між батьками була усна домовленість, що майно буде розподілено дочкам. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з [PERSON] разом працювали, відомо йому, що [PERSON] був одружений, однак проживав у своїх батьків через сімейні сварки, приблизно з 1987 року почав будівлю будинку по [ADDRESS] , він допомагав йому зводити будинок з початку до кінця, також допомагали в будівництві колеги з роботи, [PERSON] на будівництві ніколи не бачив, [PERSON] зводив багато років будинок, працюючи інженером, також їздив на заробітки в Польщу, обіди робітникам привозив з села від матері. Знає, що друга дружина з смт . В . Любінь віддала для господарських споруд будинку дах зі свого господарства. Спорудивши коробку будинку і накривши дах [PERSON] переїхав від батьків у одне з приміщень будинку, палив дровами, електроенергію брав у сусіда. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він допомагав [PERSON] будувати будинок в [ADDRESS] , виконував підсобні роботи, відомо йому, що [PERSON] жив один, працював на керівних посадах, приблизно в 90-х роках накривши дах будинку, [PERSON] перейшов жити в одне з приміщень, повідомляв, що з дружиною більше десяти років спільно не проживають. На будівництві також допомагав його батько, та колеги з роботи, в тому числі і [PERSON] який робив в будинку зварювальні роботи, першу дружину [PERSON] на будівництві не бачив, годувала робітників мати [PERSON] або останній всіх їх водив на обіди в заклади харчування. Ні світла, ні газу до будинку не було підведено, знає, що в кімнаті [PERSON] топив дровами. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є приятелькою [PERSON] , дружили сім`ями, відомо їй, що батьки позивачки тримали в господарстві худобу в подальшому продавали, а виручені гроші віддавали на будівництво будинку. Додала, що спільно [PERSON] проживали приблизно до 2000 року, знає, що в будинок було завезено меблі. Свідок [PERSON] в суді показав, що [PERSON] був його сусідом, приблизно у 1987 останній почав будівництво будинку, знає, що працював начальником мав змогу в той час придбавати будівельні матеріали. У 1995 році напівпідвальне приміщення було збудоване, а з 1997 року [PERSON] проживаючи у своїх батьків пришвидшеними темпами зводив будинок в [ADDRESS] . На той момент говорив, що з дружиною не проживає, бачив, що годували будівельників батьки [PERSON] , він як сусід дозволив, щоб електроенергію [PERSON] брав у нього. Ствердив, що будинок дуже довго зводився з огляду на те, що в 90-х роках був дефіцит будівельних матеріалів. Повідомив, що [PERSON] довго жив в одній кімнаті обладнаній як кухня, топив дровами, їздив у Польщу на заробітки та продовжував вести добудови і господарські споруди, яке закінчив приблизно у 2005 році. З Рішення № 142 від 20.03.2003 виконавчого комітету Городоцької міської ради вбачається, що у 2003 році будинок в [ADDRESS] був незавершений будівництвом, проте [PERSON] було дозволено зареєструвати себе в цьому будинку з огляду на завершення двох кімнат площею 36.1 кв.м. (а.с.114-119), також в цьому ж році було дозволено газифікацію вказаного будинку (а.с.120) З дозволу на підключення споруди побутового споживача до електромереж вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] жителя [PERSON] було підключено до електромережі у лютому 2003 року (а.с.131) Згідно Рішення №1100 від 21.04.2008 [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0.0900 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських споруд (а.с.122) Наведені та досліджені письмові докази переконують суд в правдивості показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , і вони спростовують записи в акті державної приймальної комісії, на якому акцентує сторона позивачки, про готовність будинку у 1990 році. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, фактично з 1996 року спільно не проживали та не вели спільного господарства, отже зведений спірний будинок в [ADDRESS] із загальною площею 162.5 кв.м. та допоміжні споруди не можуть бути віднесені до спільного подружнього майна, та не тягнуть за собою виникнення у позивачки права власності на вказані об`єкти нерухомого майна. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна)Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Позивачка не подала докази на підтвердження того, що під час перебування її у шлюбі з [PERSON] ступінь готовності будинку в [ADDRESS] становила 100%, в суді таких не здобуто. Тому підстави вважати цей об`єкт нерухомого майна спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] відсутні. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не може покладати в основу рішення покази свідків [PERSON] та [PERSON] , що готовність будинку становила 100% на 1990 рік та те, що в будинок було облаштовано меблями, оскільки такі не знайшли свого підтвердження іншими належними доказами, крім того, як стверджував [PERSON] у заяві про розлучення, поданій в 2006 році і таке визнала [PERSON] , що спільним подружнім життям не проживають більше десяти років, тобто орієнтовно з 1996 року, а з рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради Львівської області від 20.03.2003 № 142 (а.с.119) переконливо вбачається, що на 2003 рік спірний будинок не завершений будівництвом. Здача в експлуатацію будинку в 2006 році свідчить про те, що довершення будівництва спірного будинку здійснювалось з 1996 року до моменту введення в експлуатацію [PERSON] в період окремого проживання та виключно особистими грошовими затратами. Таке підтвердив свідок [PERSON] , який довів, що у спірному будинку [PERSON] не було електроенергії, що узгоджується з актом РЕМ (а.с.131) Щодо зауваження [PERSON] що її батько [PERSON] навідувався в сім`ю, про що свідчать фотографії, таке ніким не оспорюється, оскільки, як свідки так і відповідачка підтвердили, що [PERSON] любив своїх внуків і провідував їх. Представник позивачки, в поясненнях посилається на вимоги ст.13 та ст.44 КпШС України, однак рішення суду про розірвання шлюбу постановлено судом 21.08.2006, а отже відповідно до ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За такого суд приходить до висновку, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту, позов не доведений, суд за межі позовних вимог не може виходити тому відмовляє в задоволенні пред`явленого позову. Представник відповідача просив врахувати також строк позовної давності. Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу, та у господарських відносинах. За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки в позові відмовлено за недоведеністю, тому в контексті предмету даного спору, суд не вирішує питання щодо строку позовної давності. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на відмову в позові суд вважає, що підстави для відшкодування позивачці витрат на оплату судового збору відсутні.

Outcome: dismissed