Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

В липні 2008 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Індустріального РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, Товариство з обмеженою відповідальністю « УніКредитБанк» про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення. Цивільна справа розглядалася суддею Чебикіним В.П. 07.10.2008 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Орган опіки та піклування виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська, Самарський відділ Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору купівлі-квартири недійсним. Цивільна справа розглядалася суддею Грищенко В.М. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2008 року були об'єднані в одне провадження дві вищевказані цивільні справи. Об'єднана цивільна справа розглядалася суддями: Чебикіним В.П., Зосименко С.Г., Циганковим В.О. 03 березня 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Дніпропетровського домобудівного комбінату №1, треті особи [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсною приватизацію квартири, визнання квартири спільною сумісною власністю. Цивільна справа розглядалася суддею Нощенко І.С. , Циганковим В.О. Розпорядженням №2 від 07 липня 2011 року про призначення повторного автоматичного розподілу справ у зв'язку із переведенням судді Циганкова В.О. на роботу на посаду судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, відповідно до Указу Президента України від 30 червня 2011 року №720/2011 цивільні справи автоматичним розподілом від 07.07.2011 року передані судді Слюсар Л.П. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2013 року цивільні справи були об'єднані в одне провадження. В ході розгляду справи позовні вимоги [PERSON] були уточнені ( т.3 а.с.86-87). В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка в позовній заяві посилалася на те, що згідно із договором купівлі - продажу квартири, укладеного між нею, як покупцем, та [PERSON], як продавцем, їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в КБ ДМБТІ. Кошти за квартиру нею були повністю сплачені [PERSON] під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, для чого 04 липня 2008 року нею було укладено ПАТ «УНіКредит Банк» договір про іпотечний кредит про надання грошових коштів в сумі 60591 дол. США для придбання вказаної квартири на строк до 2015 року. В забезпечення виконання зобов'язання по поверненню коштів по кредитному договору 04 липня 2008 року між ними також було укладено іпотечний договір. Під час підписання договору купівлі-продажу [PERSON] повідомив їй, що крім нього в квартирі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] і [PERSON], зареєстрована але не проживає [PERSON] та запевнив її, що на її вимогу вони звільнять квартиру. Оскільки квартиру вона придбала для власного проживання, то після укладання договору купівлі-продажу вона звернулася до відповідачів з вимогою про виселення та зняття їх з реєстрації, однак відповідачі відмовилися звільнити квартиру. Вказаними діями відповідачі грубо порушують її права власника квартири. На протязі 5-ти років вона не може вселитися в належну їй квартиру, не може використовувати її на свій розсуд, не дивлячись на те, що продовжує сплачувати банківський кредит. Зараз вона вимушена проживати в житловому будинку, яким користується на підставі договору найму та несе витрати по оплаті оренди. В зв'язку з тим, що відповідачі добровільно відмовилися виселитися з квартири та знятися з реєстрації вона була вимушена 07 липня 2008 року звернутись до суду з позовом про усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення. [PERSON] з дня продажу квартири втратив право власності, а отже і право користування спірною квартирою, у зв'язку з чим і колишні члени його сім'ї втратили право на користування зазначеним житлом. У спірну квартиру, яка стала належати їй, як новому власнику, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у визначеному законом порядку ( зокрема з її згоди, як нового власника) вселені не були, тому не набули права на користування квартирою. Згоди на їх вселення та проживання вона не надавала і не надасть, оскільки квартира потрібна їй для проживання. Окрім того, відповідно до положень пункту 5.1 іпотечного договору № MRTG- 000000013575/S від 04.07.2008 року для реєстрації права проживання будь-яких третіх осіб на площі предмета іпотеки ( спірної квартири) можливе лише за письмової згоди іпотекодержателя, тобто ПАТ « УніКредит Банк». Просила суд: усунути перешкоди в здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS], виселивши з вказаної квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON]; зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS]. В ході розгляду справи [PERSON] неодноразово були уточнені позовні вимоги ( т. 5 а.с. 33-41). В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка в позовній заяві посилалася на те, що 12 листопада 1982 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] і почала проживати однією сім'єю за місцем проживання своєї матері у [ADDRESS]. Весною 1983 року вони стали проживати в квартирі сестри [PERSON] у [ADDRESS]. Разом з ними проживала її малолітня дочка від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. У зв'язку з виїздом сестри [PERSON] у Москву та необхідністю оформлення квартири [ADDRESS] на [PERSON], вона з чоловіком домовились фіктивно розірвати шлюб, так як інакше неможливо було прописатися у квартирі сестри. [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу і він був розірваний. У 1984 році [PERSON] прописався у квартирі [ADDRESS], де вона і дочка продовжували з ним жити однією сім'єю. 20 червня 1986 року вони обміняли квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS]. 21 серпня 1986 року [PERSON] прописався за вказаною адресою. Вона з дочкою були прописані за адресою матері, хоча продовжувала жити однією сім'єю з [PERSON] до кінця листопада 1999 року у квартирі [ADDRESS]. [INFO] у них народилася дочка [PERSON]. У зв'язку з тим, що у [PERSON] були борги, які треба було негайно повертати, то у грудні 1996 року вона і [PERSON] звернулися до виконкому Індустріальної районної ради з заявою про видачу дозволу на продаж однокімнатної квартири її матері, а саме квартири [ADDRESS]. Рішенням виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів від 21 січня 1997 року було встановлено, що їх сім'я має квартиру більш великої площі [ADDRESS], та звертаючи увагу на те, що вони проживали разом, їм надали дозвіл на продаж однокімнатної квартири матері, в котрій були прописані позивачка, дочка [PERSON] та дочка [PERSON], [PERSON], при цьому зобов'язався забезпечити дітей і її житлом. Гроші від продажу квартири вона передала [PERSON] для погашення боргу, який зобов'язався прописати їх в квартирі [ADDRESS]. У зв'язку з продажем однокімнатної квартири, де вона та діти були прописані, [PERSON] дав згоду їй та дітям на прописку у квартирі [ADDRESS]. 18 вересня 1997 року вона та дочки були прописані в цій квартирі [PERSON] На протязі з серпня 1986 року по 27 листопада 1999 року вона з дітьми і [PERSON] постійно жили за вказаною адресою, платили комунальні послуги, з відома і згоди [PERSON] були прописані у 1997 році, а значить придбали право користування квартирою, як члени сім'ї. [PERSON] ніколи на протязі з 1997 року по теперішній час не ставив питання про їх виселення, так як знав, що квартира ним не була приватизована у 1997 році, ідублікат у 2008 році отримав незаконно. Про те, що [PERSON] 22 квітня 1997 року приватизував квартиру та отримав свідоцтво про право власності на неї, а потім 4 липня 2008 року продав квартиру [PERSON] вона та діти не знали до того часу, поки в кінці липня 2008 року не отримали з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про виселення. Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» у 2012 році не підтвердило факт приватизації квартири та факт реєстрації права власності [PERSON], хоча саме цей орган згідно законодавства України має право видавати дублікати свідоцтв про право власності на квартиру. Із договору купівлі - продажу квартири, яку надала [PERSON] їм стало відомо, що він укладений на підставі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру. Діючим законодавством передбачено видачу дублікату свідоцтва про право власності лише у разі крадіжки, втрати чи пошкодження оригіналу свідоцтва про право власності з обов'язковим дотриманням встановленої процедури, яка передує видачі та визнанням у зв'язку з цим недійсним втраченого свідоцтва. Наданий суду дублікат свідоцтва про право власності від 14 квітня 2008 року є недійсним, так як виданий неправомочним згідно законодавства органом і з порушенням встановленої процедури. Не було перевірки органами міліції втрати оригіналу свідоцтва, не було опублікування в пресі про недійсність втраченого свідоцтва і нема на дублікаті відміток про те, що в реєстрі прав зроблено відмітку про недійсність оригіналу свідоцтва. Крім того, дублікат видано не уповноваженим органом. Зі статуту Державного підприємства «Дніпропетровський домобудівний комбінат № 1» не витікає право комбінату видавати дублікати про право власності на житло, печатка якого значиться на дублікаті. Таким чином, квартира [ADDRESS] не була приватизована і на неї не видавалося свідоцтво про право власності на ім'я [PERSON], а тому дублікат видано незаконно. [PERSON] незаконно отримав дублікат про право власності на квартиру у 2008 році і на підставі цього незаконно продав єдине її і доньок житло, чим порушив їх конституційне право на квартиру, в якій він на протязі з 27 листопада 1999 року по 4 липня 2008 року не проживав в квартирі і на теперішній час не проживає, не користувався квартирою і не сплачував за квартиру. [PERSON] втратив право користування квартирою в 2000 році, а тому має бути знятий з реєстрації. [PERSON] суду не надав доказів приватизації квартири у 1997 році. У своїх запереченнях на її позов в 2013 році він пояснив, що свідоцтво про право власності було втрачено, про що я взнала в 2013 році, а тому строк позовної давності нею не пропущений. Про те, що дублікат видано не уповноваженим органом і з порушенням установленої процедури їй стало відомо у 2012 році, а тому на підставі ст. 267 ч. 5 ЦК України і того, що вона не бачила документів про приватизацію з 1997 року по теперішній час, строк позовної давності має бути поновлено. Просили суд: визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS] за відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на ім'я [PERSON]; визнати недійсним дублікат про право власності на житло на ім'я [PERSON], виданий 14 квітня 2008 року Дніпропетровським домобудівним комбінатом № 1; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] від 4 липня 2008 року; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; зобов'язати відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб і міграційної служби Індустріального району м. Дніпропетровська зняти з реєстрації [PERSON] по квартирі [ADDRESS]; поновити строк позовної давності, так як він пропущений з поважних причин - відсутності достовірних відомостей про приватизацію до 2013 року, відсутності достовірних відомостей з Домобудівного комбінату № І, КЖЕП-21, управління Житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП «ДМБТІ» щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру до 2012 року. В ході розгляду справи 23.09.2013 року [PERSON] була подана зустрічна позовна заява до [PERSON], Дніпропетровського домобудівного комбінату №1, [PERSON], Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області треті особи Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] про визнання недійсними свідоцтва про право власності на квартиру, дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, договору купівлі-продажу квартири, визнання права користування квартирою, зняття з реєстрації [PERSON], поновлення строку позовної давності. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на ті ж правові підстави, які вказані і в позовній заяві [PERSON], а саме ст.ст. 15,203,215,227,228 ЦК України та ст.ст.64,107 ЖК України. Просила суд: визнати недійсним свідоцтво про право власності квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; визнати недійсним дублікат про право власності на житло на ім'я [PERSON], виданий 14 квітня 2008 року Дніпропетровським домобудівним комбінатом № 1; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений [PERSON] та [PERSON] 4 липня 2008 року; зобов'язати Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровську головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON] по квартирі [ADDRESS]; визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] з дня народження ([INFO]) як за дочкою [PERSON], яка зареєстрована у квартирі у 1997 році і постійно в ній проживає; поновити строк позовної давності, так як він пропущений з поважних причин - відсутності достовірних відомостей про приватизацію і видачу свідоцтва про право власності на квартиру до 2013 року, відсутності достовірних відомостей до 2012 року з Домобудівного комбінату № 1, КЖЕП-21, управління Житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП «ДМБТІ» щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали свою позовну заяву та просили суд позов задовольнити, позовні вимоги за позовною заявою [PERSON] та позовні вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] не визнали. Просили суд застосувати позовну давність та відмовити [PERSON] і [PERSON] в задоволені позовних вимог повністю. Відповідачка [PERSON] та її представник підтримали доводи свої позовної заяви та просили суд її задовольнити, як задовольнити і зустрічну позовну заяву [PERSON] Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала. Вказала, що позовні вимоги необґрунтовані з фактичної точки зору та не відповідають нормам матеріального права . Просила в позові відмовити як по суті заявлених позовних вимог, так і у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Представник відповідача ДДК №1 в судове засідання не з'явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи ПАТ «УніКредит Банк» в судове засідання не з'явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання з'явився та надав для огляду в судовому засіданні інвентаризаційну справу по спірній квартирі. Представник третьої особи Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився. Відповідно до листа просили суд розглядати справу в їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Відповідно до листа просила суд розглядати справу в її відсутності. І Свідок [PERSON], сусідка, розповіла про те, що знає [PERSON] з [INFO]. Вона познайомилася з нею через дітей. З 2000 року в квартирі проживає [PERSON] з донькою [PERSON]. [PERSON] не проживає в квартирі з 2000 року. Про те, що сторони перебували в шлюбі знає зі слів [PERSON]. Свідок [PERSON], сусідка, старша по будинку, розповіла що знає сім'ю [PERSON] з 1986 року. Вони заїжджали в квартиру як одна сім'я. Разом, однією сім'єю вони проживали до 2000 року. Чи перебували [PERSON] і [PERSON] в шлюбі на час приватизації їй нічого не відомо. Документів на квартиру вона не бачила. Свідок [PERSON], знайома [PERSON], розповіла, що з [PERSON] і її чоловіком вона познайомилася на дні народження подруги в 1993 році і після цього стали товаришувати. Коли сім'я розпалася вони булим дуже здивовані, оскільки це була дуже зразкова сім'я. [PERSON] залишив сім'ю в 2000 році. В квартирі весь час проживає [PERSON] із донькою [PERSON]. Чула від сусідів, що [PERSON] продав квартиру в якій проживала сім'я. Про те, що [PERSON] і [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі знає зі слів [PERSON]. Щодо реєстрації в спірній квартирі та її приватизації їй нічого не відомо. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 12 листопада 1982 року [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 07 лютого 1984 року, про що складений актовий запис №52 від 07.02.1984 року. Прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу [PERSON]. (т.4 а.с.15) . Згідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], виданого Індустріальним Відділом РАГС батьками є: батько [PERSON], матір'ю - [PERSON] (т.4 а.с.12). Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 10 квітня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріальної районної у місті ради [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], прізвище дружини після одруження [PERSON], актова запис №183 ( т.4 а.с.43). Згідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], його батьками є: батько [PERSON] і мати [PERSON] (т.4 а.с.42). Згідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] її батьками є: батько [PERSON] і мати [PERSON] ( т.4 а.с.42). Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським домобудівним комбінатом №1 14 квітня 2008 року [PERSON] є власником [ADDRESS], згідно розпорядження від 22 квітня 1997 року №316 (т.5 а.с.57). Відповідно до договору купівлі - продажу будинку від 04.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №10374 [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 402560 грн. (т.4 а.с.17). Право власності [PERSON] зареєстровано в КПДМБТІ та отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( т.2 а.с. 12). Між [PERSON] та ПАТ « УніКредит Банк» 04 липня 2008 року укладено Договір про іпотечний кредит №MRTG-000000013575, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 60591 доларів США, на придбання квартири [ADDRESS] ( т.2 а.с.163-169). Для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань між [PERSON] та ПАТ « УніКредит Банк» 04 липня 2008 року укладено Іпотечний договір №MRTG-000000013575/ S (т.2 а.с.170-172). За позовною заявою [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] заявлені позовні вимоги про визнання недійсною приватизації квартири за відсутністю оригіналу свідоцтва про права власності на квартиру на ім'я [PERSON]; про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 14 квітня 2008 року ДДК №1 і визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] від 04 липня 2008 року. Відповідно до пункту 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХП від 19.06.1992 року з наступними змінами та доповненнями приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. На підставі дублікату реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, від 07 червня 2002 року, записаного в реєстрову книгу УІІ-1444 07 червня 2002 року, житловий будинок літ. А-16, який розташований у [ADDRESS], зареєстровано за ДБК-1 на підставі наказу № 84 від 20 квітня 1993 року ( т. 4 а.с. 148). В пунктах 4.1, 4.2 Статуту Державного підприємства «Дніпропетровський домобудівний комбінат», затвердженого наказом української Державної будівельної корпорації № 32 від 27 серпня 1999 року та перереєстрованого виконкомом Дніпропетровської міської ради 14 вересня 1999 року, вказано, що майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображується у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується, та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту (т.5 ст.11-16). В поясненнях представника Державного підприємства «Дніпропетровський домобудівельний комбінат» від 05.07.2010 року зазначено, що будинок № 100 по вул. Калиновій в м. Дніпропетровську знаходиться на балансі підприємства ( т.4 а.с. 143-145). Отже, відповідно до положень пункту 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Дніпропетровський домобудівельний комбінат, як державне підприємство, у повному господарському віданні якого знаходиться будинок № 100 по вул. Калиновій в м. Дніпропетровську, здійснював приватизацію державного житлового фонду, що знаходиться в його повному господарському віданні, тобто є органом приватизації по відношенню до вказаного житлового фонду. Згідно пункту 7 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХП від 19.06.1992 року в редакції Закону України № 3370-ІУ від 19.01.2006 року органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок). Законом України № 3370-ІУ від 19.01.2006 року виключена вимога про необхідність засвідчення вказаного права ліцензією, яка видавалась в порядку, який встановлювався Кабінетом Міністрів України, тобто з 2006 року право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок) в порядку приватизації надано Державному підприємству «Дніпропетровський домобудівний комбінат» вищевказаним законом та ця діяльність не підлягає ліцензуванню. Отже, твердження позивачки, що дублікат свідоцтва виданий неправомочним органом, оскільки зі статуту ДП «Дніпропетровський домобудівний комбінат» не витікає право на видачу дубліката свідоцтва та відсутній відповідний дозвіл (ліцензія), суперечить нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», які надають підприємству право на приватизацію і та право на діяльність по оформленню та реєстрацію документів про право власності на квартиру. Не може бути підставою для визнання недійсним дубліката свідоцтва про право власності і посилання в позові на порушення пункту 6.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року. Оскільки зазначене Тимчасове положення регулює порядок видачі дублікатів свідоцтв та витягів про реєстрацію права власності БТІ, а не органом приватизації, тоді як відповідно до пункту 13 Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно (Додаток 2 до Тимчасового положення), таким правовстановлюючим документом є дублікат, виданий нотаріусом, органом місцевого самоврядування, органом приватизації, копія архівного правовстановлювального документа, видана державним архівом, що свідчить про право органу приватизації на видачу дублікатів правовстановлювальних документів. При огляді та оголошенні інвентаризаційної справи КП ДМБТІ в судовому засіданні, яке відбувалося 27.09.2013 року було встановлено наявність наступних документів: копія свідоцтва про право власності на житло в порядку приватизації, видане на підставі розпорядження ДДК № 1 від 22 квітня 1997 року № п-16; копія розпорядження ДДК про видачу дублікату свідоцтва; заява [PERSON] про реєстрацію дубліката; копія дублікату свідоцтва. В судовому засіданні встановлено, що свідоцтво про право власності [PERSON] було загублене, що не потребувало звернення до міліції для підтвердження вказаного факту. Вимога про публікацію в пресі повідомлення про недійсність загубленого свідоцтва про право власності, ним була виконана. Публікацію було додано до заяви про видачу дубліката свідоцтва. Крім того, виданий дублікат свідоцтва було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 23157638, про що [PERSON] КП «ДМБТІ» 07.05.2008 року було надано витяг про реєстрацію права власності № 18732460, що підтверджується пунктом 1.3 договору купівлі-продажу квартири від 04 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], довідкою КП «ДМБТІ» № 11167 від 04.09.2008 року та інформаційною довідкою № 11167 від 04.09.2008 року. Посилання позивачок на ту обставину, що приватизації не було в квітні 1997 року спростовується вище вказаними документами. Щодо заявлених позовних вимог, частині визнання приватизації квартири [ADDRESS] 22 квітня 1997 року та свідоцтва про право власності на квартиру в порядку приватизації та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя то в судовому засіданні встановлено наступне. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року за позовною заявою [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк» про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON], визнання права користування квартирою в задоволені позовних вимог позивачам відмовлено. Рішення набрало законної сили. При ухвалені рішення встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] використали своє право на приватизацію квартири [ADDRESS], в якій вони були зареєстровані до 28 січня 1997 року. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 08.10.1993 року, виданого трестом « Дніпроважбуд», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] . Відповідно до Довідки ЖКП «Північне» від 11.12.2008 року ( цивільна справа №2-1147/2010 року а.с.68) [PERSON] була прописана в квартирі [ADDRESS] з 05.10.1981 року до 28.01.1997 року. Згідно до Договору купівлі-продажу від 24 січня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3-604, квартира [ADDRESS] продана [PERSON] ( а.с. 86). Встановлено, що про приватизацію [PERSON] квартири [ADDRESS] [PERSON] стало відомо в 2004 році, так в своїй заяві до Житлового управління від 09.02.2004 року вона вказує на те, що квартира приватизована ( цивільна справа №2-53/2012 а.с. 79). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Виходячи із вищевикладеного приватизація квартири відбулась згідно з вимогами діючого законодавства - Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно роз'яснень п. 56 Правових позицій, висловлених судовою колегією у цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, оскільки за ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизацією є відчуження державного житлового фонду на користь громадян України, а за п. 5 ст. 5 цього ж Закону кожний громадянин України має приватизувати займане ним житло в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз, при визначенні кола членів сім'ї наймача, які мають право на приватизацію квартири або згода яких необхідна для приватизації житлового приміщення, члени сім'ї, які вже використали право на приватизацію житла, не повинні враховуватися. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] і [PERSON] про зобов'язання зняти з реєстрації [PERSON] в спірній квартирі, позов про визнання [PERSON] особою, яка втратила право на проживання в квартирі не заявлено. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції Закону № 5088-УІ від 05.07.2012 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Посилання на те, що [PERSON] постійно не проживає в квартирі з 2000 року, тому на підставі ст. 107 ЖК України втратив право на проживання, не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] до укладення договору купівлі-продажу був власником квартири, законодавством не передбачено визнання власника особою, що втратила право на проживання. Щодо визнання за [PERSON] права користування квартирою, то рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року в задоволені позовних вимог їй відмовлено з цих же підстав. Позивачка за позовною заявою [PERSON] та позивачка за зустрічною позовною заявою [PERSON] просили суд поновити строк позовної давності, так як він пропущений з поважних причин - відсутності достовірних відомостей про приватизацію і видачу свідоцтва про право власності на квартиру до 2013 року, відсутність достовірних відомостей до 2012 року з Домобудівного комбінату №1, КЖЕП -2, управління Житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП « ДМБТІ» щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року (ст. 256, 257 ЦК України) загальний строк для захисту права за позовом особи, яка вважає своє право порушеним, встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ст. 76 ЦК УРСР 1963 року (ст. 261 ЦК України) перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення своїх прав. На час прописки в квартирі в вересні 1997 року [PERSON] знала, що в квітні 1997 року квартира була [PERSON] приватизована, ніякого спору з цього приводу не виникало і до березня 2010 року вона до суду з цього приводу не зверталася. Посилання [PERSON] в позові на те, що вона дізналась про приватизацію квартири в кінці липня 2008 року, коли отримала з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про виселення, не відповідає дійсності, бо ще в 2004 році вона зверталась до житлового управління з заявою, в якій вказувала, що квартира приватизована (копія заяви від 09.02.2004 року надана [PERSON] та знаходиться у цивільній справі № 2-1147/2010 про визнання приватизації недійсною (а.с. 79), що встановлено Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року по цивільній справі за позовною заявою [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк» про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON], визнання права користування квартирою. Про існування дублікату свідоцтва про право власності від 14.04.2008 року [PERSON] стало відомо в 2008 році, оскільки довідка КП «ДМБТІ» № 11167 від 04.09.2008 року та інформаційна довідка № 11167 від 04.09.2008 року надавалися до матеріалів справи нею, крім того в пункті 1.3 договору купівлі-продажу квартири від 04 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] також вказано на існування дублікату свідоцтва. З позовом про визнання приватизації квартири [ADDRESS] 22 квітня 1997 року та свідоцтва про право власності на квартиру в порядку приватизації та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] звернулася 03.03.2010 року ( т.4 а.с 7-9), свої позовні вимоги вимогами про визнання дублікату свідоцтва про право власності на квартиру і договору купівлі-продажу недійсними вона доповнила 10.01.2013 року, тобто нею пропущено трирічний строк позовної давності по всім позовним вимогам. Крім того [PERSON] подавались позовні заяви як своїх інтересах так і в інтересах тоді неповнолітньої дочки [PERSON]. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР 1963 року (ст. 267 ЦК України) сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Згідно положень частини 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. [PERSON] в запереченнях на позов від 11 лютого 2013 року та представник в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності та наполягав на відмові [PERSON] в задоволенні її позовних вимог в зв'язку з пропуском трирічного строку на звернення до суду. Крім того про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] і [PERSON] заявила і позивачка [PERSON] та її представник. Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та позовних вимог за зустрічною позовною заявою [PERSON] та вимушений в позовах відмовити. Щодо заявлених позовних вимог за позовною заявою [PERSON] про усунення перешкоди в здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS], виселення з вказаної квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] та зобов'язання Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS]. Відповідно до довідок РБЕУ « Наш Дім» ДП ДДБК в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що в квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] і [PERSON], зареєстровані але не проживають [PERSON], [PERSON] та малолітня [PERSON]. Згідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.20 ЦК України та статті 3 і 4 ЦПК України право вибору судового захисту належить виключно позивачеві. За положеннями ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житловим на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В судовому засіданні встановлено, що у спірну квартиру, яка стала належати [PERSON], як новому власнику, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у визначеному законом порядку ( зокрема з її згоди, як нового власника) вселені не були, тому не набули права на користування квартирою. Згоди на їх вселення та проживання вона не надавала і як сказала в судовому засіданні [PERSON] не надасть, оскільки квартира потрібна їй для проживання. Окрім того, відповідно до положень пункту 5.1 іпотечного договору № MRTG- 000000013575/S від 04.07.2008 року для реєстрації права проживання будь-яких третіх осіб на площі предмета іпотеки (спірної квартири) можливе лише за письмової згоди іпотекодержателя, тобто ПАТ « УніКредит Банк», такої згоди [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не отримували . Дослідивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що проживання відповідачів в квартирі, яка належить на праві власності позивачу створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном, в добровільному порядку відповідачі виселятися не бажають, внаслідок чого позивач вимушений звернутися до суду, отже, виходячи із вищевикладеного позовні вимоги позивача щодо усунення перешкод в користуванні майном та виселення відповідачів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Щодо зняття відповідачів із реєстраційного обліку то усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки реєстрація місця проживання є похідним від права користування житлом, зняття відповідачів з реєстрації з місця проживання здійснюється за умови втрати права користування цим житлом чи у зв'язку з виселенням (добровільно чи у примусовому порядку) на підставі рішення суду. Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи, у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині зобов'язання зняття відповідачів з реєстрації в спірній квартирі задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по справі по 8 грн. 17 коп. з кожної ( 24 грн.50коп. : 3 = 8 грн.17 коп.)

Outcome: partial