Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач за первісним позовом) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач за первісним позовом) про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 02.07.2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу народились діти: [PERSON] та [PERSON] . Шлюб виявився невдалим. Під час перебування у шлюбі, 10.11.2005 року відповідач набув у власність автомобіль Міцубісі «Лансер» 2005 року, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Вартість вищенаведеного автомобіля становить 182182,50 грн, що підтверджується висновком оціночного дослідження від 16.02.2017 року, виготовленого ПП «Європроспект». За таких обставин, оскільки між сторонами не досягнуто згоди та порозуміння щодо поділу майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, позивач просить визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля Міцубісі «Лансер» 2005 року, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля Міцубісі «Лансер» 2005 року, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору. В свою чергу звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , відповідно до якої просив здійснити поділ спільного майна. Так, в період шлюбу до моменту його фактичного розірвання подружжям було набуто у власність наступне спірне майно: автомобіль Mitsubishi Lancer 1.66, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; матеріали, використані під час ремонту квартири [PERSON] за переліком, зазначеним в зустріній позовній заяві; комп?ютери та мобільні телефони за переліком зазначеним в зустріній позовній заяві. Зазначені ноутбуки та мобільні телефони зберігалися у приміщенні за адресою: [ADDRESS] , звідки були вилучені [PERSON] , яка у супроводі кількох чоловіків увійшла до приміщення і винесла зазначене майно. Зазначене майно використовувалося раніше сторонами для ведення спільного бізнесу. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Антонової Н.В. від 12.04.2017 року відкрито провадження по даній справі та призначено судове засідання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 06.06.2017 року прийнято дану цивільну справу до свого провадження. Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва від 13.11.2018 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» № 4097 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв?язку із звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. В судове засідання позивач за первісним позовом не з?явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. В судове засідання відповідач за первісним позовом не з?явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 02.07.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02.07.2004 у відділі РАЦС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 434, розірвано. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 10.11.2006, автомобіль марки Mitsubiahi Lancer, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . [PERSON] до первісної позовної заяви додано Висновок оціночного дослідження від 16.02.2017 року, виготовлений ПП «Європроспект». Згідно із зазначеним висновком «середня ринкова вартість транспортного засобу Mitsubiahi Lancer, 2006 року випуску, станом на 16.02.2017 року складає (з округленням) 6750 доларів США, що за курсом НБУ складає 182182,50 грн». Зазначений висновок не може вважатися наледним доказом для встановлення вартості спірного автомобіля, оскільки виготовлений без дослідження самого транспортного засобу, а крім того він не містить визначення вартості саме спірного автомобіля, а містить усереднену вартість таких автомобілів, що не може вважатися прийнятним, оскільки кожен транспортний засіб має індивідуальну ступінь зносу. На замовлення [PERSON] суб?єктом оціночної діяльності ТОВ «ЕКЛІС» проведено дослідження спірного автомобіля, за результатами якого складено Звіт № 219 про оцінку автомобіля Mitsubiahi Lancer, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] станом на 18.05.2017 року складає: 130181,69 грн. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі. Таким чином, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Позивач за первісним позовом та відповідач за первісним позовом просять суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля Міцубісі «Лансер» 2005 року, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля Міцубісі «Лансер» 2005 року, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд прийшов до висновку, що спірне майно - автомобіль Міцубісі «Лансер» 2005 року, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем за первісним позовом спростована не була. Разом з тим, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Як вбачається з матеріалів справи сторони не погодилась на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль. Враховуючи, викладене, суд вважає правильним залишити спірний автомобіль у спільній частковій власності сторін, визнавши їх ідеальні частки власності в цьому майні. Суд також дійшов висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] з огляду на таке. Так, відповідач за первісним позовом, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, вказує, що в період шлюбу до моменту його фактичного розірвання подружжям було набуто у власність спірне майно зазначене у зустрічній позовній заяві. Як роз`яснено у пунктах 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч.4 ст.65 СК). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. З викладено вище слідує, що суду не надано позивачем за зустріним позовом доказів, а саме чим підтверджується спільна участь подружжя коштами або працею в набутті спірного майна, яке останній просить виділити в рахунок поділу майна подружжя. Окрім того, позивачем за зустріним позовом в в п. 4 прохальної частини позову зазначено виділити в рахунок поділу майна подружжя [PERSON] «та інше майно», що не дає змоги встановити яке саме майно позивач за зустрічним позовом просить виділити. Також [PERSON] в зустрічному позові надав до позовної заяви копії товарних чеків, проте копій товарних чеків на все описане в мотивувальній частині позовної заяви майно не надає. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При зверненні до суду позивач за первісним позовом понесла судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 950,00 грн. При зверненні до суду відповідач за первісним позовом поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 883,00 грн.

Outcome: partial