Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що з 06 липня 2009 року він працював на посаді лісоруба ДП «Ржищівський військовий лісгосп». 06 серпня 2009 року його було переведено на посаду лісника, а пізніше на посаду майстра лісу. 23 червня 2014 року [PERSON] звернувся до керівництва з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням. В той самий день заява на звільнення була погоджена т.в.о. директора «Ржищівський військовий лісгосп» [PERSON] Починаючи з 23 червня 2014 року [PERSON] припинив виконувати свої трудові обовязки, а відповідач припинив йому виплачувати заробітну плату. Згідно вимог КЗпП України в день звільнення, тобто 23 червня 2014 року, відповідач не здійснив повного розрахунку за фактично відпрацьований час з [PERSON] Офіційно позивача було звільнено з роботи лише 29 вересня 2015 року. Остаточний розрахунок при звільненні було здійснено лише 06 жовтня 2015 року. Тому позивач вважає, що термін його вимушеного прогулу з вини відповідача становить 15 місяців 14 днів та просить стягнути з ДП «Ржищівський військовий лісгосп» на його користь середній заробіток за весь період вимушеного прогулу у розмірі 32780 гривень 24 копійок. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що позивача не було звільнено з роботи відповідно до поданої ним заяви про звільнення від 23 червня 2014 року, оскільки [PERSON] мав нестачу та йому було розяснено, що його буде відразу звільнено за його заявою після відшкодуванню підприємству заподіяної шкоди. Після подання заяви про звільнення [PERSON] не виконував свої посадові обовязки та відповідно заробітна плата йому не нараховувалась. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що наказом №60 від 02 липня 2009 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ДП «Ржищівський військовий лісгосп» на посаду лісоруба. Згодом він був переведений на посаду лісника, а наказом №0705-04 від 06 серпня 2009 року його було переведено на посаду майстра лісу. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки, виданої на імя [PERSON] (а.с.4). 23 червня 2014 року [PERSON] звернувся до т.в.о. директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» з заявою, якою просив звільнити його з роботи за власним бажанням (а.с.5). 25 вересня 2015 року позивач повторно звернувся до ДП «Ржищівський військовий лісгосп» з вимогою здійснити з ним остаточний розрахунок за відпрацьований час, а також повернути йому трудову книжку (а.с.6). У відповідь на вказану заяву т.в.о. директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» направив позивачу лист, яким повідомив, що відповідно до поданої заяви про звільнення від 23 червня 2014 року наказ про звільнення не був підписаний, оскільки відповідно до даних бухгалтерського обліку за [PERSON] рахується заборгованість по нестачі лісопродукції на суму 15156 гривень 60 копійок у звязку з цим не був підписаний обхідний лист. 29 вересня 2015 року був підписаний наказ №69-к «Про звільнення з роботи [PERSON]Л.» та позивача було запрошено для отримання трудової книжки (а.с.7). Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. У відповідності до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку в провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За правилами ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що датою звільнення [PERSON] з роботи є 29 вересня 2015 року, тобто дата винесення наказу т.в.о. ДП «Ржищівський військовий лісгосп» про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.8). Згідно з ч.1 та ч.4 ст.60 КЗпП України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, представником позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що трудову книжку позивачу було видано не в день звільнення, а пізніше. Як вбачається з листа т.в.о. директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» №428 від 01 жовтня 2015 року позивач запрошувався для підписання обхідного листа та отримання трудової книжки (а.с.7). Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення №58 від 29 липня 1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Дійсно, позивачу було направлено лист з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] несвоєчасно отримав трудову книжку не з вини ДП «Ржищівський військовий лісгосп», а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Судом критично оцінюються доводи позивача стосовно того, що період з 23 червня 2014 року по 29 вересня 2015 року є часом вимушеного прогулу. Оскільки, вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Натомість, [PERSON] самостійно припинив зявлятись на роботу та виконувати покладені на нього обовязки. Крім того, відповідно до ч.1 та п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч.1 ст.88 цього Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Встановлено, що [PERSON] сплатив витрати у розмірі 3031 гривень 60 копійок на оплату правової допомоги, що підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт від 08 грудня 2015 року (а.с.25). Однак у задоволенні предявленого позову [PERSON] відмовлено, тому підстави для відшкодування йому судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed