Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що 29 квітня 2014 року вона уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу, за яким за 120 000 грн. продала [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Договір в цей же день було посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №192. Проте між сторонами договору фактично існувала домовленість про продаж квартири за ціною в 210 000 грн., які покупець сплатила лише частково, а саме в розмірі, перебаченому договором, тобто 120 000 грн. Решту коштів з узгодженої ціни предмета купівлі-продажу передати продавцю відмовляється. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу укладений з порушенням передбачених ст. 203 ЦК України загальних вимог, необхідних для чинності правочину, а тому [PERSON] просила визнати спірний договір недійсним. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки, її представники в усному порядку частково уточнили підстави позову. Зокрема представник позивачки [PERSON] вказувала на те, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки він не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також передбаченим п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України засадам цивільного законодавства, а саме справедливості, добросовісності та розумності. Представник позивачки [PERSON] в свою чергу вказувала на те, що спірний договір, крім вищезазначеного, укладений з порушенням вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, згідно якої волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а тому має бути визнаний недійсним. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Свої заперечення проти позову обґрунтовували тим, що спірний договір укладений у повній відповідності до вимог закону, зокрема на момент укладення відповідав внутрішній волі його сторін та не суперечить закону, моральним засадам, інтересам держави або суспільства. Сторони в належній формі узгодили між собою усі істотні умови договору та добровільно виконали свої зобов'язання, зокрема продавець отримала кошти, виходячи з узгодженої між ними в усному порядку вартості квартири понад встановлену в договорі - 208 693 грн., з цієї ж суми й сплачений збір до Пенсійного фонду України, та передала предмет купівлі-продажу покупцю. Тому вважали, що позов поданий [PERSON] з підстав та для досягнення іншої мети, ніж передбачено в ньому, договір купівлі-продажу не суперечить вимогам п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, жодним чином не порушує прав позивачки, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Разом з тим надала письмове заперечення проти позову, вказуючи на те, що при укладенні договору купівлі-продажу сторонам було повністю роз'яснено відповідні положення закону та зміст умов спірного договору, його наслідки, з'ясовано волю сторін на його укладення, повідомлено наслідки укладення договору на умовах або з метою, що суперечать закону та за надання неправдивих відомостей або документів, а тому вважала, що спірний правочин в повній мірі відповідає вимогам закону, що вказує на відсутність підстав для визнання його недійсним. Оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки та третьої особи. Заслухавши пояснення представників позивачки [PERSON], [PERSON], відповідачки [PERSON], її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом з пояснень осіб, що беруть участь в розгляді справи та матеріалів справи встановлено, що 29 квітня 2014 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] за 120 000 грн. продала [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Договір в цей же день було посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №192. Фактично між сторонами існувала домовленість про продаж квартири за ціною в понад 208 000 грн., з цієї ж суми й сплачений збір до Пенсійного фонду України при укладенні договору. Сторона відповідача наполягає на тому, що з її боку, як покупця, був проведений повний розрахунок за придбаний товар, інша сторона цю обставину заперечує. Аналізуючи підстави позову, суд виходиить з наступного. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Більш конкретно підстави для визнання правочину недійсним визначено в параграфі 2 розділу 4 Цивільного кодексу України та інших положеннях закону, що регулюють окремі види договорів. Оспорюючи договір купівлі-продажу та посилаючись на те, що він не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, сторона позивача ні в позові, ні під час проведення судового засідання не зазначила конкретно положень Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства чи моральних засад, яким суперечить зміст правочину, не надала жодних доказів суперечності угоди інтересам держави або суспільства. Не знайшов таких фактів й суд під час розгляду справи. Доводи про невідповідність договору вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України також не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки стороною позивача не конкретизовано, яка чітко визначена законом обставина призвела до укладення правочину поза волею [PERSON] (фізичне або психологічне насильство, обман, помилка, інші обставини, що вплинули на внутрішню волю продавця), водночас в матеріалах справи відсутні жодні докази, що правочин був вчинений поза волею однієї з його сторін. Навпаки, як вбачається з пояснень осіб, що беруть участь в справі та письмових доказів, зокрема зі змісту самого правочину, [PERSON] мала намір продати належну їй на праві власності квартиру, [PERSON] виявила бажання придбати це майно. Сторони, повністю усвідомлюючи свої наміри, розуміючи наслідки своїх дій та поведінки, отримали необхідні роз'яснення нотаріуса, уклали в належній формі спірний договір купівлі-продажу в якому на власний розсуд узгодили усі необхідні для договорів даного виду істотні умови, тобто предмет договору - квартира [ADDRESS] та вартість предмета договору - 120 000 грн., що повністю відповідає принципу свободи договору та вимогам, передбаченим ст.ст. 638, 655 ЦК України. Також, як вбачається з п. 2.2 договору та встановлено апеляційним судом Миколаївської області під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус [PERSON], про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна в зв'язку з істотною зміною обставин (ухвала від 23 липня 2014 року) останні виконали взяті на себе за правочином зобов'язання, в тому числі в договорі підтвердили факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій один до одного. Доводи однієї зі сторін про те, що сторони фактично не узгодили між собою вартість квартири, як істотну умову договору, не доведені належним чином, навпаки спростовуються поясненнями та письмовими доказами та не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Доводи сторони позивача про те, що [PERSON] з вини відповідачки не отримала те, на що розраховувала, укладаючи договір (кошти понад узгоджену в договорі вартість предмета купівлі-продажу) також не приймаються судом до уваги, оскільки вказана обставина, зокрема відсутність повного розрахунку за правочином, не має своїм наслідком недійсність правочину. Законом, зокрема Цивільним кодексом України в такому випадку передбачено інші способи захисту прав потерпілої сторони. Виходячи з наведеного, суд вважає вимоги позивачки безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені [PERSON] судові витрати.

Outcome: dismissed