Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить : стягнути з [PERSON] борг у сумі 177672 гривні (а.с. 2,3). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 30 січня 2013 року відповідач позичив в нього під розписку гроші в сумі 50000 доларів США строком до 30.01.2014 року. зазначає, що складена розписка є борговим документом, що підтверджує факт укладання договору та факт передачі грошової суми позичальнику. Позивач стверджує, що відповідач не сплатив всієї суми боргу, чим порушив взяті на себе зобовязання, а також, що на день подання позову сума боргу становить 6600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату подання позову становить 177672 гривні. 25.04.2016 року до спільного розгляду з первісним позовом був прийнятий зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного 30.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с.38-39). Свої зустрічні позовні вимоги відповідач обґрунтовує тим, що 30.01.2013 року між ним та третьою особою за зустрічним позовом [PERSON] було укладено договір позики, від якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 50000 доларів США, які були передані відповідачу в той же день [PERSON]. Він зазначає, що оскільки [PERSON] на той час працював в правоохоронних органах, на пропозицію останнього відповідач написав розписку про отримання ним вказаної суми на імя [PERSON]. Відповідач погодився на таку пропозицію, оскільки для нього не було різниці, на кого писати розписку про отримання грошових коштів, які він збирався повернути в обумовлений строк. Відповідач також стверджує, що на протязі 2013-2014 років він частинами повертав грошові кошти та сплачував проценти [PERSON] та в грудні місяці остаточно розрахувався з [PERSON], який повідомив відповідачу, що знищить розписку, які відповідач написав на імя [PERSON] Розписку на підтвердження того, що він повністю повернув борг, від [PERSON] він не брав, оскільки розраховував на добрі стосунки, які були між ними та його порядність. Дізнавшись в березні 2016 року про те, що [PERSON] звернувся з до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, бажає оспорити вказаний договір, укладений ним внаслідок того, що одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники повністю підтримали заявлені позовні вимоги, зустрічний позов не визнають. Додатково по суті заявлених вимоги позивач пояснив, що особисто передавав кошти відповідачу, в своєму автомобілі, де відповідачем була написана розписка. Він також наполягає, що відповідач йому особисто повертав кошти, сплачуючи борг та відсотки за користування коштами, а він робив записи, згідно з якими відповідач залишився винний 6600 доларів основної суми боргу, які до цього часу не повернув. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали зустрічний позов, вимоги за позовом [PERSON] не визнають. Відповідач підтвердив викладені в зустрічному позові обставини, стверджує, що просив та отримував в борг кошти саме від [PERSON], який є родичем його родини, при цьому отримував кошти та писав розписку вдома у [PERSON] він стверджує, що повністю розрахувався за цим договором, повернув суму боргу з процентами. Підтверджуючих письмових документів не має. Він також зазначає, що проводив спільну господарську діяльність з Петровим, який помер та залишився винний кошти [PERSON], звязку з чим був ініційований даний позов. Також він пояснює, що придбані за кошти [PERSON] транспортні засоби він реєстрував на імя батька [PERSON] [PERSON], які після повернення боргу були перереєстровані на його імя. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, призначивши судову почеркознавчу експертизу та дослідивши висновок експертів, суд вважає, що позов первісний підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В судовому засіданні встановлено, що 30 січня 2013 року відповідачем [PERSON] власноручно була складена письмова розписка, за змістом якої він позичив у [PERSON], [INFO], 50000 (пятдесят тисяч) доларів США строком на 1 рік під 5% місячних відсотка. При цьому зазначив, що гроші отримав в повному обсязі, що підтверджується текстом розписки, оригінал, який був наданий позивачем суду для дослідження та приєднаний до матеріалів справи (а.с.4,136). Факт складання вказаної розписки відповідачем не оспорюється, а також підтверджується висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №707/708/17-32 від 03.07.2017 (а.с.192-205) Як визначено ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як визначено ч.1 ст.230 ЦК України, на яку посилається у своєму зустрічному позові відповідач, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, за змістом ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В ході розгляду справи, відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених в зустрічній позовній заяві обставин, а саме, що договір позики ним був укладений з [PERSON], а також що кошти за договором позики від 30 січня 2013 року були ним повернуті. При цьому відсутні докази повернення відповідачем коштів як [PERSON] так і [PERSON]. Відповідно до висновків експерта від 03.07.2017 року зазначено, що встановити, чи виконано рукописний текст та підпис від імені [PERSON] у розписці від 30.01.2013, що складена від імені [PERSON], [PERSON] у незвичних зовнішніх обставинах (зокрема у легковому автомобілі на папці), або ж вони виконані у звичних умовах (сидячи в приміщенні за столом), не виявляється можливим. Такі висновки були підтверджені експертом [PERSON] в ході допиту в судовому засіданні. Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та, враховуючи вищенаведені вимоги чинного цивільного законодавства, суд прийшов до висновку, що надана позивачем письмова розписка є належним, допустимим і достатнім доказом, який підтверджує, що 30 січня 2013 року між сторонами у справі [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач [PERSON] отримав у борг грошові кошти в сумі 50000 доларів США, строком на 1 рік, тобто до 30 січня 2014 року. Зазначена розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Докази, що такий договір був укладений внаслідок того, що відповідач був введений в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, що належним кредитором за укладеним позивачем 30.01.2013 договором позики, є [PERSON], а не [PERSON], суду надані не були. Отримана із регіонального сервісного центру в м.Києві інформація (а.с.164-166) зазначених висновків суду не спростовує, оскільки не підтверджує заперечень відповідача. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ч.1, 2 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Корім того, за змістом ч.3, 4 цієї статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Встановлено, що будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Водночас, враховуючи вимоги ст.11 ЦПК України, суд вважає можливим погодитись з доводами позивача, який стверджує, що частина боргу йому повернута та що сума заборгованості становить 6600 доларів США. За змістом ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст..533ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, зазначення у договорі грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Як зазначено у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Встановлено, що на дату ухвалення судом рішення, офіційний курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ, становить 2682,6619 гривень за 100 доларів США, що дорівнює 26,82 гривні за 1 долар США (на дату складання позовної заяви він становив 2555.5029 гривень за 100 доларів США, що дорівнювало 25,56 гривень за 1 долар США). Таким чином, судом встановлено, що на момент складання позовної заяви сума боргу за договором позики (6600доларів США) була еквівалента 168696 гривня, а на дату ухвалення судового рішення еквівалентна 177078 гривень. З урахуванням вищенаведених вимог ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України, розяснень Верховного Суду України та вимог ст.11 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає сума боргу в розмірі 177078 гривень. Таким чином, заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню на визначену судом суму. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за позовом майнового характеру в сумі 1776 грн. 73 коп. (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 1770 гривень 78 копійок. Понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають у звязку з відмовою у задоволенні зустрічного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial