Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

В листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про вселення та відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та КС «ЗаРаЗ» 15.02.2019 року було укладено кредитний договір. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15.02.2019 року між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . У позивача у зв`язку з порушенням умов кредитного договору виникла заборгованість і розмірі 1068506,85 грн. 10.05.2019 року між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно якого право вимоги за кредитним договором перейшло до [PERSON] 04.07.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Будь-яких вимог про виселення з спірної квартири позивач не отримував. 19.07.2019 року позивача та його сім`ю у примусовому порядку було виселено з квартири, у зв`язку з чим позивач вимушений звертатись з даним позовом про вселення до суду. Крім того, у зв`язку з неправомірними діями відповідачів позивач вимушений був звертатись до органів поліції та з позовними заявами до суду, що у свою чергу завдало йому моральних страждань. Ухвалою суду від 05.12.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 23.01.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, при цьому суд повернувся до розгляду справи у підготовчому провадженні. При зверненні до суду із зустрічним позовом [PERSON] вказувала на те, що 04.07.2019 року на підставі договору купівлі-продажу придбала спірну квартиру у [PERSON] . Відповідно до вказаного договору продавець підтверджує, що на момент придбання квартир в ній ніхто не зареєстрований. Однак, на даний час в квартирі зареєстрований відповідач, що порушує права позивача за зустрічним позовом як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження нерухомим майном. На думку позивача за зустрічним позовом у зв`язку з тим, що змінився власник квартири та відповідач не входить до складу сім`ї нового власника, крім того не сплачує комунальні платежі, не несе витрат по її утриманню його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03.08.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання замінено третю особу: Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві на Деснянську районну м. Києві державну адміністрацію, при цьому суд повернувся до розгляду справи у підготовчому провадженні. Ухвалою суду від 03.08.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат - Гоголєва О.А. первісні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Позивач суду пояснив, що у нього була домовленість із [PERSON] про продаж квартири. Він називав свою ціну а [PERSON] називала свою. Домовленості поділу коштів із [PERSON] не було, були домовленості із його помічником, про те, що продається квартира і відбувається розрахунок з боргами. Виселення відбулося не законно, [PERSON] погодилася на те, що він забере свої речі з квартири, однак потім не впустила до квартири. Вимогу не підписував, заяву писав, що не заперечує проти переуступки прав. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів - [PERSON] , [PERSON] - адвокат - Нечай Р.В. в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідачів вказував на те, що продаж квартири проводився за згодою і відома позивача. Він особисто сам показував квартиру, домовлявся з покупцями, сам виселився і забрав свої речі, а потім почав звертатись до суду. [PERSON] суду пояснила, що купуючи квартиру їй повідомили, що позивач виселяється, однак потім він передумав. Коли вона вселялася до квартири дружина [PERSON] сама відчиняла двері, їх ніхто не ламав. Під час укладення договору купівлі-продажу квартири їй не було відомо про те, що позивач в ній зареєстрований. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що придбав спірну квартирі у КС «ЗаРаЗ». Зустрічався з [PERSON] і він сказав, що розрахується відразу після того, як продасть квартиру. [PERSON] знав про те, що він продає квартиру. Представник третьої особи: Деснянської районної м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову та можливості часткового задоволення зустрічного позову виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи 15.02.2019 року між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено кредитний договір №КВ-00037/02-19/2105, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 350 000 грн. в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечуваності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим Договором. Плата за користування кредитом (проценти) становить 36 % річних. Згідно з п. 1.4 Договору кредит надається строком на 36 місяців від дати отримання позичальником кредиту, тобто з 15.02.2019 року по 15.02.2022 року. 15.02.2019 року між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено Договір Іпотеки, у відповідності до умов якого, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Кредитним договором №КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15.02.2019 року, з будь-якими наступними змінами до нього, нерухоме майно, а саме кв. [ADDRESS] . 10.05.2019 року між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] укладено договір відступлення прав за Іпотечним договором, згідно з умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за: кредитним договором №КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15.02.2019 року, укладеним між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] ; Договором Іпотеки від 15.02.2019 року, укладеним між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] Заявою [PERSON] від 14.05.2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О., підтверджується те, що він отримав заяву-вимогу [PERSON] . У вказаній заяві позивач повідомив, що борг визнає, але сплатити його в даний час не має можливості, не заперечує проти застосування [PERSON] всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо, для задоволення його вимог як Іпотекодержателя/Позикодавця. Крім того, в матеріалах справи наявна розписка [PERSON] від 14.05.2019 року, згідно з якою позивач зазначає, що йому відомо про те, що КС «ЗаРаЗ» зробила переуступку боргу та новим іпотеко держателем став [PERSON] .. Претензій до [PERSON] не має, згоду дає. Позивач за первісним позовом звертаючись до суду з позовом про вселення вказував на те, що відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. Доступу до квартири на даний час позивач не має. Він звертався до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про внесення відомостей до ЄДРДР за фактом незаконного заволодіння чужим майном шляхом підробки документів, за участю [PERSON] , передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. При цьому, до суду надано копію висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 05.12.2019 року №17-3/1915 за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження №12019100030005571 від 30.07.2019 року, згідно з яким підписи в вказаній вище заяві та розписці виконані [PERSON] . У відповідності до договору купівлі-продажу від 04.07.2019 року [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність кв. [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 04.07.2019 року проведено державну реєстрацію прав власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2019 року. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА від 27.07.2019 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 11.09.2017 року по теперішній час. Відповідно до листа т.в.о. начальника ГУНП у м. Києві Богданова С. від 22.09.2019 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зафіксовані неодноразові виклики наряду поліції. Тобто, після вселення відповідача за первісним позовом в належну їй квартиру, між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини, існує конфлікт, між ними постійно виникають сварки. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; та практику Суду як джерело права. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вказана судова позиція відображена у Постанові Першої судової палати КЦС Верховного суду від 06.02.2019 року у справі № 523/11790/16-ц. Матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується той факт, що позивач за первісним позовом на даний час не є власником чи співвласником вищевказаної квартири, не проживає в ній, виселився самостійно на вимогу нового власника, однак, зареєстрований. Власник квартири [PERSON] категорично заперечує проти подальшого проживання та реєстрації відповідача у належній їй квартирі через відсутність у останнього будь яких правових підстав на це. В даному випадку, позивач не надав суду належні та допустимі докази на право проживання у вказаному житлі на належних правових підставах. При цьому у суду не має сумнівів, що позивач за первісним позовом перешкоджає користуватися [PERSON] своєю власністю, оскільки факт виникнення сварок між ними не оспорюється жодною стороною та доведений доказами звернення сторін до правоохоронних органів. За цих обставин, є законні підстави для усунення позивачу за зустрічним позовом перешкод у здійсненні нею права розпорядження та користування майном, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Разом з тим, суд звертає увагу, що в постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс 11, Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім`ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання позивача за первісним позовом таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це і є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання позивача, тому позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач за зустрічним позовом фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади. Окрім того визнання позивача за первісним позовом таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку в позасудовому порядку, оскільки позивачу за зустрічним позовом не було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги в позасудовому порядку, вказана вимога є недоведеною. У зв`язку з цим, у суду не має законних підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття з реєстрації [PERSON] . На підставі викладеного, позовні вимоги щодо зняття [PERSON] з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial