Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору недійсним, стягнення матеріальної шкоди, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що на початку червня 2017 року на підїзді свого будинку побачила рекламну листівку, в якій зазначалося, що в рамках підтримки соціальної програми для жителів району буде проводитися установка пластикових вікон, утеплення фасадів, скління і обробка балконів по зниженим цінам. Зателефонувавши по вказаному номеру повідомили, що встановити балкон коштуватиме від 8 до 10 тис. грн. В зазначений день до неї приїхали представники ФОП [PERSON] і підрахували, що балкон виготовлений з профілю Дніпропетровського заводу фірми «Стеко» обшитий сайдингом ззовні і з середини з демонтажем, установкою, склінням і сітками буде коштувати 14 200 грн. При цьому повідомили, що 18 % від цієї суми повертає держава, а якщо в сімї є пільгова категорія громадян і ще 35 % повертає ПАТ КБ «ПриватБанк», у разі зняття коштів за послугою «оплата частинами». Загальна вартість балкону, яку позивач повинна була сплатити за її підрахунками, складала 8 670 грн., з вказаною пропозицією вона погодилась та надала свою картку ПриватБанку, з якої було списано 14 200 грн. Між нею та ФОП [PERSON] підписано договір від 03.06.2017 року. Після укладання договору представники ФОП [PERSON] для здійснення замірів не прибували. Звернувшись до органів управління соціального захисту населення з метою дізнатися про програму підтримки пільгової категорії населення та відповідні компенсації їй повідомили, що такої програми не існує. В подальшому відповідач зазначав про те, що балкон встановлювати не буде, оскільки вказане не передбачене договором, лише привезе металопластикові вироби без їх монтажу. З урахуванням уточнення позовних вимог від 18.07.2017 року просила визнати укладений 03.06.2017 року договір недійсним з тих підстав, що при його укладанні її було введено в оману, стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь 14 200,00 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним договір від 03.06.2017 року про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій, укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 14 200,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] в дохід держави 640,00 грн. судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення у справі, які суд вважав встановленими, просить рішення суду скасувати в частині визнання недійсним договору від 03.06.2017 року про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій, укладений між позивачем та відповідачем у справі та стягнення з його на користь позивача грошових коштів в розмірі 14 200,00 грн. та судових витрат, відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в договорі, на підставі якого між ним та позивачем виникли правовідносини відсутні будь-які посилання про те, що він або його представник, як виконавець по договору, пропонував або брав на себе зобовязання щодо демонтажу-монтажу віконних конструкцій, а тим більш пропонував позивачу якісь пільгові пропозиції щодо повернення частки грошових коштів, тому висновки суду в цій частині є необґрунтованими. Враховуючи той факт, що суд першої інстанції не посилається на інші підстави для визнання даного договору недійсним, вважає, що факт виконання умов договору відповідно до його змісту та положень з його боку виконані в повному обсязі. Крім того, договір між ним та позивачем укладений в письмовій формі, його редакція та умови задовольняли сторін, віконні конструкції були виготовлені у встановлені строки та відповідно до замірів, технічні умови яких узгодила позивач, про що є відмітка у замінюваному листі. Ним було направлено повідомлення позивачу про час та місце отримання виготовленої продукції. Дане повідомлення отримано позивачем та вона була обізнана про необхідність знаходження за місцем отримання даної продукції, що було встановлено під час розгляду справи і не заперечувався позивачем. Крім того, вказує, що позивач отримала вичерпну інформацію про товар, який замовляла, що передбачено ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.3 існуючого між ним та позивачем договору. Однак, суд першої інстанції не дав правової оцінки даному пункту договору, як й взагалі всьому договору, фактично визнаючи його таким, що відповідає вимогам чинного законодавства в конкретній сфері. Також, відсутня і правова оцінка додатків до договору, зокрема, ескізному проекту, в яких також відсутні будь-які відомості монтажу/демонтажу віконних конструкцій і нібито пільгових умов кредитування, на які посилалася позивач та суд першої інстанції. Представник відповідача [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги. Позивач [PERSON] просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 03.06.2017 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір, предметом якого є виготовлення та передача у власність ПВХ конструкцій. Визначено колір профілю білий, заповнення 4 мм, профіль ПВХ Steko S 300. Вартість виробу становить 14 200 грн. Договір підписано сторонами. Положень про можливість використання компенсації для пільгової категорії громадян договір не містить. Від імені відповідача цей договір був підписаний його представником [PERSON], який діяв від імені відповідача згідно цивільно-правового договору від 02.06.2017 року. За умовами цього договору замовник (ФОП [PERSON]Я.) доручає виконавцю ([PERSON]О.) здійснювати укладання від імені замовника договори по виготовленню та передачу у власність ПВХ конструкцій за розцінками замовника. Положення про здійснення пропозицій з приводу можливості застосування компенсації для пільгової категорія громадян вказаним договором не визначені. Згідно поштового повідомлення від 15.07.2017 року позивача повідомили про необхідність знаходитись вдома 22.07.2017 року в період часу з 10:00 год. до 12:00 год. з метою прийняття конструкцій, вказаних у п. 1 договору та для підписання акту прийняття. Задовольняючи позов в частині визнання договору недійсним з підстави вчинення його під впливом обману з боку відповідача, суд вважав встановленою ту обставину, що наміри позивача на укладення оспорюваного правочину зводились до того, що вона бажала облаштувати власний балкон з проведенням робіт по монтажу/демонтажу та мала намір отримати компенсацію за програмою підтримки пільгової категорії населення, оскільки в її сімї є пільговик. Суд прийняв до уваги пояснення позивача про те, що ознайомившись з оголошенням з приводу соціальної підтримки пільгової категорії громадян, вона вирішила скористатись вказаної пропозицією, про що неодноразово наголошував представник відповідача [PERSON] Суд першої інстанції вважав, що повідомлення позивачу про наявність пільг для певної категорії громадян, можливість компенсації частини сплачених коштів, монтаж/демонтаж балкону сприймались нею як реальні обставини договору, проте вони не відповідали дійсності, оскільки не передбачені умовами договору від 03.06.2017. Повідомлення про ці обставини та їх сприйняття позивачем свідчить про введення останньої в оману з приводу реальних наслідків укладеного договору. Суд вважав необґрунтованими посилання представника відповідача на те, що позивач сама відмовилась приймати ПВХ вироби, оскільки з наданого відповідачем відеозапису вбачається, що позивач не змогла оглянути доставлені ПХВ вироби, а питання щодо встановлення, демонтажу/монтажу балкону при цьому не вирішувалося. З висновками суду першої інстанції не можна погодитися, з огляду на таке. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалася на те, що її було введено в оману, оскільки представники відповідача запевняли її саме про встановлення (монтаж) балкону, та обіцяли певні знижки (повернення частини суми ПриватБанком та повернення 18% оплати органами соціального захисту населення). Суд першої інстанції вважав, обставини, на які посилається позивач на обґрунтування своїх вимог, доведеними та обґрунтував ними мотиви за яких дійшов висновку, що правочин вичинений під впливом обману. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до положень, закріплених у частині 1 та 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 2 вказаної статті визначено, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Згідно п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець зобовязується організувати роботи по виготовленню та передання у власність ПХВ конструкцій за розцінками виконавця. Вартість виробів визначена у п. 2.1 договору та складає 14 200 грн., яку згідно п. 3.1 сплачує замовник на умовах, передбачених цим договором. Інших умов щодо оплати та будь-яких знижок у договорі не встановлено. Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Як передбачено статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивач підписала оспорюваний договір та додаток до договору №1 щодо погодження технічного креслення виробів, які виготовляються, чого вона не заперечувала при розгляді справи, тому її посилання на ту обставину, що з боку відповідача мала місце омана стосовно ціни (обумовлення «знижок») та умов договору не підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не довела, що помилялася стосовно наслідків правочину та діяла під впливом обмани з боку відповідача, підписуючи спірний договір, а тому суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку, що вказана обставина є доведеною. . Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів слід відмовити. Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині вимог. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Outcome: dismissed