Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

В лютому 2018 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в якому вказував, що відповідач є батьком [PERSON] [INFO]. Мати [PERSON] - [PERSON] [INFO] року померла. Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 липня 2012 року [PERSON] засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі. В зв'язку з цим [PERSON] був влаштований в прийомну сім'ю [PERSON], де перебуває по теперішній час. 12 жовтня 2015 року відповідач звільнився з місць позбавлення волі, однак не звернувся до опікунського органу з приводу повернення йому дитини, водночас не виконує своїх батьківських обов'язків, а саме: не підтримує жодних зв'язків з сином, не піклується про стан його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не займається вихованням, не утримує його матеріально. В зв'язку з цим відсутні підстави для повернення дитини батьку. Також в зв'язку зі звільненням відповідача відсутні підстави для залишення [PERSON] в прийомній сім'ї. Враховуючи вказані обставини, позивач просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина та стягнути з нього аліменти на утримання [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача - органу опіки та піклування - Власова А.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей - Нікітченко Н.В. в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник органу опіки та піклування проти цього не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивача - органу опіки та піклування - Власової А.В., представника третьої особи - служби у справах дітей - Нікітченко Н.В., думку неповнолітнього [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON] [INFO]. Мати [PERSON] - [PERSON] [INFO] року померла. Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 липня 2012 року [PERSON] засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі. В зв'язку з цим [PERSON] був влаштований в прийомну сім'ю [PERSON], де перебуває по теперішній час. 12 жовтня 2015 року відповідач звільнився з місць позбавлення волі, однак не звернувся до опікунського органу з приводу повернення йому дитини, водночас не виконує своїх батьківських обов'язків, а саме: не підтримує жодних зв'язків з сином, не піклується про стан його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не займається вихованням, не утримує його матеріально. В зв'язку з цим відсутні підстави для повернення дитини батьку. Також в зв'язку зі звільненням відповідача відсутні підстави для залишення [PERSON] в прийомній сім'ї. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачем батьківських обов'язків в минулому та докази, що свідчать про його свідоме бажання виконувати ці обов'язки в майбутньому. Суд з врахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору враховує думку неповнолітнього [PERSON], який вважав доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній з моменту його народження жодних зв'язків з ним не підтримував, участі у вихованні та матеріальному утриманні не приймав. При цьому останній виявив бажання залишитися на опікуванні та вихованні у прийомній сім'ї [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Водночас згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішенні Європейського Суду з прав людини «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: під час розгляду судом справ, що стосуються дитини та визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 76). Тому ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги думку дитини та письмовий висновок органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 01 лютого 2018 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його сина, оскільки це буде відповідати інтересам останнього. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Однак, враховуючи відсутність заяв близьких родичів про передачу їм дитини, а також те, що [PERSON] виявив бажання в подальшому мешкати в прийомній сім'ї [PERSON], а тому підстави для передачі його органу опіки та піклування для подальшого влаштування відсутні. Разом з тим згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 184 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, зокрема стан здоров'я та матеріальне становище дитини, відомості щодо особи відповідача в межах наявних доказів, суд прийшов до висновку, що [PERSON] зобов'язаний щомісячно сплачувати аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі, а саме в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дитиною повноліття. При цьому згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 409,60 грн. (704,80 грн. - за вимогу про позбавлення батьківських прав + 704,80 грн. - за вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved