Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

В поданій до суду заяві позивач вказує на те, що з 17.06.2006 року по даний час він перебуває в шлюбі з відповідачкою. Вони проживали у квартирі за адресою м.Здолбунів, вул.Заводська, 4/21, яка належала на праві власності відповідачці. 08 листопада 2012 року він отримав кошти в сумі 7500 дол. США як компенсацію за відмову від приватизації частки квартири [ADDRESS]. В подальшому вказані кошти та особисту працю, за згодою відповідачки, ним було вкладено на поліпшення житло-побутових умов зазначеної вище квартири відповідачки в якій вони проживали. В 2013 році вони вирішили покращити свої житлові умови шляхом відчуження квартири, в якій вони проживали та придбання житлового будинку. З цією метою вони з відповідачкою звернулися до агентства нерухомості. 11 квітня 2013 року між відповідачкою та [PERSON] було укладено попередній договір, згідно якого остання отримала від відповідачки кошти в сумі 5000 грн. в рахунок належного платежу і в підтвердження укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, 17, Здолбунівського району, Рівненської області. Пізніше, після того як вони з відповідачкою стали проживати окремо, йому стало відомо, що між [PERSON] та відповідачкою 29 травня 2013 року було укладено договір дарування вказаних будинку та земельної ділянки. Вважає, що укладений договір дарування є удаваним, так як фактично було укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, про що свідчить надана [PERSON] розписка про те, що вона отримала кошти від відповідачки за відчужений нею житловий будинок та земельну ділянку. Просить суд визнати договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, 17, Здолбунівського району, Рівненської області удаваним та визнати, що між [PERSON] та [PERSON] 29 травня 2013 року було укладено договір купівлі продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки. Також вказує на те, що оскільки між [PERSON] та [PERSON] фактично було вчинено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розміщений, то на підставі ст.60 СК України вони є обєктами права спільної сумісної власності подружжя. В звязку з цим також просить суд визнати право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, на якій він розміщений за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, 17, Здолбунівського району, Рівненської області. Відповідачкою [PERSON] було подано зустрічний позов, в якому вона вказує на те, що їй на праві особистої приватної власності належала квартира [ADDRESS]. В грудні 2012 року в квартирі було проведено ремонт. При цьому, [PERSON] кошти в сумі 7500 дол. США в ремонт не вкладалися і право спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру у нього не виникло. 29 травня 2013 року нею було відчужено вказану квартиру за 120649 грн. про, що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та в цей же день між нею та [PERSON] було укладено договори дарування спірного житлового будинку та земельної ділянки. Отже, [PERSON] не може бути учасником спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно, оскільки майно набуте нею на підставі договорів дарування. Крім того, будь-яких коштів [PERSON] в ремонт вказаного будинковолодіння не вкладав, участі в його облаштуванні не приймав, не сплачував комунальні послуги. Просить суд визнати спірне майно її особистою приватною власністю. Позивач за первісним позовом [PERSON]І свій позов підтримав повністю та просить задовільнити його. Зустрічний позов [PERSON] не визнав та пояснив суду, що, оскільки позивачка за зустрічним позовом ставить вимогу про визнання за нею особистої приватної власності на спірне майно, яке їй на даний час належить на підставі договору дарування, то таким чином вона фактично визнає, що між нею та [PERSON] були укладені не договори дарування, а договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки. Також позивачкою за зустрічним позовом не спростовано той факт, що 11.04.2013 року в агентстві нерухомості між нею та [PERSON] було укладено попередній договір з одночасною передачею авансу в сумі 5000 грн. за придбання спірного майна. Крім того, не спростований той факт, що він дійсно вклав кошти в сумі 7500 дол. США в облаштування квартири, яка належала [PERSON] і в подальшому була нею продана. В спірному будинку він самостійно робив ремонт, приймав участь в його облаштуванні, проживав з донькою, коли відповідачка поїхала працювати в м.Київ. Наведені обставини доводять той факт, що вказане майно належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Просить суд в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] позов не визнала та пояснила суду, що спірне майно вона набула на підставі договору дарування укладеного між нею та [PERSON] Що стосується посилання позивача [PERSON] про те, що він вклав кошти в сумі 7500 дол. США в ремонт належної їй квартири, в якій вони проживали, то воно є безпідставним. Так, позивачем [PERSON] частина вказаних коштів була витрачена на придбання автомобіля, а іншу частину він позичив. Також, в спірному будинку [PERSON] ремонт не робив, не приймав участі в його облаштуванні. На ремонт будинку вона вкладала свої особисті. Просить суд в задоволенні первісного позову відмовити. Зустрічний позов підтримала та просить задовільнити його. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлено, що 29 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку № 17 з господарськими спорудами розташованого за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, Здолбунівського району, Рівненської області, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON] (зареєстрований в реєстрі за № 403) та договір дарування земельної ділянки площею 0,1674 га, розташованої в с.Здовбиця по вул.Третя,17, Здолбунівського району, Рівненської області, кадастровий № 56 226 820 00:01:001:0153, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON] (зареєстрований в реєстрі за №405). Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, договір купівлі-продажу, на відміну від договору дарування, характеризується його оплатністю. З матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2013 року між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, згідно якого [PERSON] дала, а [PERSON] отримала гарантовану суму в розмірі 5000 (пять тисяч) грн., що еквівалентно 625 у.о. в рахунок належного платежу і в підтвердження укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: с.Здовбиця, вул.Третя, 17, Здолбунівського району. В судовому засіданні свідок [PERSON] дала суду показання, що належний їй спірний житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку за адресою с.Здовбиця по вул.Третя,17, Здолбунівського району, Рівненської області вона продала для [PERSON] та отримала від неї за це кошти. Що стосується укладення договорів дарування, а не купівлі продажу, то це було зроблено з метою економії коштів при оформленні угоди. Частиною 1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог, передбачених у ч.ч.3, 5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Дослідивши та оцінивши всі докази, надані сторонами в даній справі, в їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив, що оспорювані договори дарування від 29 травня 2013 року є удаваним правочином, оскільки укладені для приховання іншого правочину, який насправді сторони вчинили, а саме: договору купівлі-продажу. Укладаючи вказані удавані договори дарування від 29 травня 2013 року, його сторони діяли умисно, усвідомлюючи, що укладають саме такий договір, приховуючи інший фактично ними вчинений договір купівлі-продажу Що стосується зустрічного позову поданого [PERSON] про визнання спірного майна особистою приватною власністю, то він задоволенню не підлягає. Обґрунтовуючи зустрічний позов [PERSON] вказує на те, що вона набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку на підставі договору дарування, а отже у [PERSON] не виникло право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно. Проте, як вбачається з наведеного вище, що укладені між [PERSON] та [PERSON] договори дарування від 29 травня 2013 року є удаваними правочинами, укладеними фактично для приховування договору купівлі-продажу. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. [PERSON] не надано суду достовірних доказів, які стверджували б, що [PERSON] кошти в сумі 7500 дол. США не були використані на ремонт квартири. Також, не надано доказів про те, що [PERSON] не приймав участі в проведенні ремонту будинку та його догляді. Оскільки між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] фактично було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, то згідно ст.60 СК України вони є обєктами спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 655 грн.

Outcome: approved