Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. В подальшому позивач уточнила заявлені вимоги та просила суд ухвалити рішення про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом виселення відповідача з квартири та зняття з реєстрації місця проживання. Ухвалою судді від 18 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. В обґрунтування позову позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] належить на праві часткової приватної власності їй [PERSON] та третій особі [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу частки квартири, який посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 21.02.2007. На час придбання частини квартири у приватну власність, вона не перебувала з відповідачем в шлюбі. Шлюб з відповідачем був зареєстрований 21.11.2008. Відповідач за згодою другого співвласника [PERSON] був вселений в квартиру, як член сім`ї, та зареєстрований в ній 06 березня 2009 року. Під час спільного проживання, відповідач часто приходив в стані алкогольного сп`яніння, вчиняв сварки, псував майно. З цих підстав вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, що підтверджено відповідними постановами суддів. 17.04.2018 року було розглянуто кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України за завдання їй відповідачем [PERSON] тілесних ушкоджень. В ході розгляду кримінального провадження за ч.2 ст. 125 КК України, між ними було досягнуто згоди, що у випадку відмови від обвинувачення він добровільно виселиться з квартири. Відповідач дійсно виселився з квартири, забравши свої речі, та переїхав проживати до своїх батьків, однак періодично з`являється за місцем проживання, вчиняє сварки, погрожує та вимагає надати ключі від квартири, так як хоче вселитись до неї. Позивач та її сестра [PERSON] категорично заперечують проти вселення в квартиру відповідача, оскільки він перестав бути членом її сім`ї з підстав розірвання шлюбу, відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили 27 листопада 2018 року, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З часу розірвання шлюбу вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільне господарство. З підстав неможливості сумісного проживання з відповідачем через його систематичне порушення правил співжиття та фактичного припинення житлового сервітуту, просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги. У відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав, зазначивши, що 25.07.2019 позивач зверталась до суду з позовом про втрату ним права на спірне житло і рішенням від 29.11.2019 в задоволенні таких вимог було відмовлено. Цим же рішенням встановлено, що він з листопада 2018 року по даний час в квартирі не проживав, оскільки йому чиняться відповідні перешкоди в користуванні цим житловим приміщенням. Зазначив, що він не втратив інтересу до житла, в якому продовжують знаходитись його інструменти, частину яких позивач викинула на сміття. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, з підстав, викладених у ньому, і крім того, [PERSON] додатково пояснила, що на даний час вона з двома дітьми проживають в одній кімнаті, яка їй належить і в будь-якому випадку вона позбавлена можливості вселити відповідача в цю ж кімнату. Ствердила також, що після нанесення їй [PERSON] тілесних ушкоджень, що мало місце весною 2018 року, вони домовились, що у випадку відмови її від обвинувачення відповідач добровільно залишить житло та зніметься з реєстрації місця проживання. Домовленість останній виконав частково, і, забравши всі свої речі, переїхав проживати до своїх батьків, де проживає і по даний час. Вона не заперечує щодо зустрічі батька з дітьми та не чинить будь - яких перешкод в таких побаченнях, однак категорично заперечує щодо його проживання з ними. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] позов підтримала і пояснила, що дійсно вона та її сестра [PERSON] на праві спільної власності мають спірне житло. Позивач проживає в одній кімнаті з двома дітьми, в іншій кімнаті проживає вона. Під час сумісного проживання відповідач неодноразово влаштовував сварки, дебоші та різні конфлікти на грунті особистих неприязних стосунків, що в подальшому призвело до розірвання шлюбу. На даний час вони проживають в квартирі, як співвласники житла, та не можуть вселити до нього відповідача. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали і в його задоволенні просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідач додатково пояснив, що під час шлюбу він своїми силами робив ремонт в квартирі, на що витрачав власні кошти. На даний час, незважаючи на розірвання шлюбу, він бажає проживати в спірній квартирі, до якої не втратив будь-якого інтересу. Вважає, що має право проживання в спірному помешканні, як колишній член сім`ї власника житла. Відповідач також ствердив, що у випадку переоформлення частини квартири у власність їх спільних дітей, він у такому випадку не претендував би на своєму проживанні в ній. Не заперечував, що після чергового конфлікту в їх сім`ї, він в кінці 2018 року добровільно залишив квартиру та переїхав проживати до своїх батьків, які мають трикімнатну квартиру. Суд, заслухавши сторони, третю особу, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 2008 року, який було розірвано в судовому порядку на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.10.2018, яке набрало законної сили 27.11.2018 (а.с.8). Квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності позивача та третьої особи з 21.02.2007, про що свідчить Витяг з Державного реєстру правочинів від 21.02.2007, номер витягу: 3594482 (а.с.7). Відповідно до договору купівлі-продажу частки квартири від 21.02.2007, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за [ADDRESS] складається з двох кімнат та має загальну житлову площу 29 кв.м. (а.с.6) Позивач [PERSON] володіє та використовує одну кімнату площею 17,3 кв.м., інша частина квартири належить третій особі [PERSON] . Відповідач [PERSON] , за згодою співвласників, був зареєстрований в даній квартирі з 06 березня 2009 року, що стверджується копією будинкової книги на домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.10-11). Про напружені стосунки сторін та вчинення насильства в сім`ї зі сторони відповідача свідчать досліджені в судовому розгляді постанови суддів Ковельського міськрайонного суду від 29.05.2018, 23.08.2018, 03.03.2020. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судовим рішенням, яке набрало законної сили від 29 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі з серпня 2018 року, а набув статусу колишнього члена сім`ї позивача з 28 листопада 2018 року. Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження вказаним майном. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. В Житловому кодексі України закріплена норма, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст.9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч.2 ст. 64 ЖК України зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 405 ЦК України регламентовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України (припинення сервітуту). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, що не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто, на період проживання у шлюбі, відповідач набув особистого сервітуту, що полягав у праві користування спірною квартирою. Проте, такий сервітут є тимчасовим, і припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, на даний час шлюб між сторонами розірвано, позивач та відповідач не підтримують шлюбних відносин, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, тобто не складають сім`ю, в розумінні ст. 3 СК України, тому сам факт припинення сімейних відносин, є підставою для припинення особистого сервітуту, оскільки відповідач втратив статус члена сім`ї власника житла. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18. За приписами ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Щодо наявності обставин, які мають істотне значення в розумінні ч.2 ст. 406 ЦК України, суд зазначає наступне. Оскільки законодавцем не визначені істотні обставини, які обумовлюють право власника майна висунути вимогу про припинення права користування житлом, тож ці обставини визначаються та оцінюються судом на власний розсуд з урахуванням положень чинного законодавства. До таких обставин можна віднести систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї. Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування чужим майном (припинення сервітуту), на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення). Відповідно до ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 15 січня 2020 року (справа № 740/2457/18, провадження № 61-12054св19) вирішуючи справу виселення вказав на те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Спірна квартира на праві приватної власності належить позивачу та третій особі, квартира має невелику площу, позивач проживає в одній кімнаті площею 17,3 кв.м. разом з двома дітьми, в іншій кімнаті проживає третя особа [PERSON] , відповідач з кінця 2018 року не проживає у квартирі позивача (вказана обставина встановлена рішенням Ковельського міськрайонного суду від 29.11.2011, а тому в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає), між сторонами існують особисті неприязні відносини, відповідач систематично створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, чим порушує правила співжиття і це робить неможливим, як для позивача, так і для третьої особи, проживання з ним в одній квартирі, до того ж третя особа, як співвласник житла, категорично заперечує проти вселення відповідача у спірну квартиру. Відповідач не є членом сім`ї власника домоволодіння, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились,а також за наявності встановлених судом вищевказаних обставин, які мають істотне значення, в контексті ч.2 ч. 2 ст. 406 ЦК України, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі припинення сервітуту. Позивачем, поміж іншого заявлено вимогу про зняття відповідача з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . З приводу заявленої позовної вимоги, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічну норму містить п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 «про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Таким чином, вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, з огляду на те, що наявність судового рішення, яке набрало законної сили є самостійною підставою для зняття з реєстрації особи, яка за рішенням суду підлягає виселенню з займаного житлового приміщення. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов було задоволено, тому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial