Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Ічнянський завод сухого молока та масла» про розірвання договору позики, укладеного між ними 02 березня 2015 року. Свої позовні вимоги мотивував тим, що згідно умов даного договору відповідач зобовязувався передати йому грошові кошти в сумі 125991 грн. 44 коп. на безпроцентній основі, а він, відповідно до пункту 3 договору, зобовязувався повернути кошти готівкою або в безготівковій формі, в національній валюті України, в строк не пізніше 30 вересня 2016 року. Умовами договору передбачено, що Договір вступає в законну силу та вважається укладеним з моменту передання грошей. Проте кошти не були передані позивачу, в звязку з чим позивач вважає порушеними істотні умови договору та просить його розірвати. ПАТ «Ічнянський завод сухого молока та масла» звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 125991 грн. 44 коп. Позов мотивований тим, що відповідно до договору позики від 03 березня 2015 року відповідачу [PERSON] була надана позика, кошти були передані відповідачеві до укладення договору позики згідно платіжних доручень та видаткових касових ордерів. Умовами укладеного договору обумовлено повернення позики в строк до 30 вересня 2016 року, але відповідачем дані кошти не повернуті. Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 липня 2017 року зустрічний позов залишено без розгляду за заявою зустрічного позивача. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 липня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Ічнянський завод сухого молока та масла» про розірвання договору позики відмовлено з підстав, що договір позики насправді є удаваним правочином, укладеним з метою приховати інший правочин договір доручення №02/01-01 від 02.01.2014 року. Не погоджуючись з вказаним рішенням [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, просив рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи. Також апелянт зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази, що сторони під час укладення договору позики не розуміли юридичної природи спірного договору і не бажали настання цивільно-правових наслідків, які створює цей договір, або що вони не розуміють значення своїх дій укладаючи спірний договір, однак суд на дані залишив поза увагою дані обставини. Апелянт вказує, що суд не звернув увагу, що господарські відносини, які виникають у процесі здійснення господарської діяльності між субєктами господарювання, відмінні від цивільних відносин і мають свої особливості регулювання, зокрема і те, що спори між субєктами підприємницької діяльності підвідомчі господарським судам і не належать до компетенції судів загальної юрисдикції. Апелянт вважає безпідставним висновок суду про невиконання ним умов договору-доручення, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ічнянський завод сухого молока та масла», та наявність у нього боргу перед відповідачем в розмірі 125991 грн. 44 коп. Не погоджується [PERSON] і з висновком суду, що відповідачем було надано позику ФОП [PERSON] в сумі 125991 грн. 44 коп., що підтверджується договором застави від 02 березня 2015 року та протоколом №02/03/15 засідання наглядової ради ПАТ «Ічнянський завод сухого молока та масла». Вважає, що суд проігнорував обставину, що даний договір застави укладений з метою виконання Договору позики від 02 березня 2015 року і не відноситься до господарської діяльності [PERSON], як субєкта підприємництва, і не підтверджує надання позики. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного висновку. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що договір безпроцентної позики, укладений 02 березня 2017 року між позивачем та відповідачем є удаваним правочином, таким, що приховував за собою договір доручення, де сторони дійшли усіх істотних його умов: щодо сторін; предмету договору; ціни; умов передачі товару у власність; строків передачі товару і його оплати тощо, однак суд не може вирішити даний спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин, так як такі спори підсудні господарським судам. Так як [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами щодо розірвання договору позики, який є не укладеним, суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому вважає в даному позові відмовити. Однак повністю з даним висновком колегія суддів апеляційного суду погодитись не може. Так, судом встановлено, що 02 березня 2015 року між ПАТ «Ічнянський завод сухого молока та масла» (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) був укладений договір позики (а.с.11). Згідно п.1 Договору позикодавець передає позичальнику гроші в сумі 125991 грн. 44 коп., а позичальник зобовязується повернути таку ж суму грошей на умовах, визначених цим договором. Пунктом 2 передбачено, що договір укладено на безпроцентній основі, тобто проценти за користування позикою не сплачуються. В п.3 Договору зазначено, що суму грошей, передбачену п.1 цього договору, [PERSON] зобовязується повернути ПАТ «Ічнянський завод сухого молока та масла» готівкою або безготівково в національній валюті України в строк не пізніше сімнадцятої години 30 вересня 2016 року. За умовами п.9 Договору позики, цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей, що повинно підтверджуватись відповідним видатковим касовим ордером, оформленим ПАТ «Ічнянський завод сухого молока та масла» або розпискою, власноручно написаною [PERSON] про отримання вказаних в цьому договорі коштів. Однак, зібрані по справі докази підтверджують лише ту обставину, що кошти [PERSON] згідно умов Договору позики передані не були. Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Належних та допустимих доказів того, що позивач отримав грошові кошти за цим договором та що між сторонами 02 березня 2015 року укладений договір позики, на виконання ст.60 ЦПК України сторонами суду не надано. Встановлені судом обставини дають ґрунтовні підстави вважати, що даний договір вважається не укладеним, оскільки кошти не були передані позивачу, а тому й розірвати не укладений договір неможливо, оскільки відповідно до частин 1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Таким чином, у відповідності з вищевказаною нормою закону розірвати можна лише укладений договір. Оскільки суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, навівши також інші мотиви, зокрема, помилково вважаючи, що договір позики укладено для приховання договору доручення, який насправді є укладеним, оформленим належним чином і сторонами здійснюється його виконання, колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що договір вчинено з метою приховати інший правочин, тобто має місце удаваний правочин, необхідно виключити з мотивувальної частини рішення суду. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції в частині необхідності відмови у задоволенні позову. Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення не встановлено, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення зміні в частині мотивів.

Outcome: partial