Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

В квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 вересня 2008 року в розмірі 11\~843,92 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5\~200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушив умови кредитування та не виконує належним чином зобовязання, в результаті чого станом на 27 березня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 11\~843,92 грн., яка складається з: 5\~114,17 грн. заборгованість за кредитом; 5\~685,66 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 242,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 552,09 грн. штраф (процентна складова). 14 вересня 2016 року у цій справі ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено (а. с. 69). Ухвалою суду від 30 серпня 2018 року задоволено заяву відповідача, заочне рішення від 14 вересня 2016 року скасовано та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 113 114). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. В судовому засіданні відповідач заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що не отримувала кредит в розмірі 5\~200,00 грн., а отримувала лише 2\~500,00 грн., якій постійно погашала, а потім банк почав самостійно списувати кошти в рахунок погашення заборгованості. Також зазначила, що її не повідомляли про підвищення відсоткової ставки з 30% річних до 34,80% річних, а потім до 43,20% річних та своє згоди на підвищення відсоткової ставки вона не давала. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з ч. 1 ст.\~634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 04 вересня 2008 року відповідач подала банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку та оформлення на його імя платіжної картки. Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення, та погодився з його умовами, а також з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку (а. с. 7, 8, 9 32). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. За цим договором про надання банківських послуг відповідач отримала кредит у розмірі 2\~400,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався (а. с. 148). Згідно з розрахунком, наданим позивачем, взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідач припинила виконувати, здійснивши останній платіж 14 березня 2016 року в сумі 50,00 грн., у зв'язку з чим станом на 27 березня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 11\~843,92 грн., яка складається з: 5\~114,17 грн. заборгованість за кредитом; 5\~685,66 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 242,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 552,09 грн. штраф (процентна складова) (а. с. 4 11). Відповідач не оспорювала факту користування кредитним коштами та здійснення платежів на погашення кредитної заборгованості. При цьому, оспорюючи розмір заборгованості альтернативного розрахунку відповідач не надала. З виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що остання постійно користувалася кредитним коштами, то знімаючи їх, то погашаючи заборгованість (а. с. 142 147). Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З наданого розрахунку вбачається, що в період з 11 серпня 2008 року по 31 серпня 2014 року за користування кредитом позивач нараховував відсотки в розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,80% річних, в період з 01 квітня 2015 року по 27 березня 2016 43,20% річних. Тобто, вбачається, що позивач неодноразово збільшував відсоткову ставку за кредитом. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 та від 30 листопада 2016 року у справі №6-82цс16. Доказів про повідомлення відповідача про збільшення розміру відсоткової ставки та його письмову згоду на таке збільшення в односторонньому порядку, позивачем не надано. При цьому відповідач в судовому засіданні заперечувала факт обізнаності щодо збільшення відсоткової ставки. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК. Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). З урахуванням викладено, наданий позивачем розрахунок в частині розміру відсотків за користування кредитом, розрахованих за збільшеною в односторонньому порядку відсотковою ставкою, суперечить вимогам ЦК України та не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ розміру заборгованості відповідача за відсотками за користування кредитом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розмір відсотків за користування кредитом становитиме: Згідно з розрахунком, наданим позивачем, за період з 11 серпня 2008 року по 01 вересня 2014 року заборгованість за відсотками за відсотковою ставкою 30% річних складає 176,64 грн. (а. с. 4 11). Відповідно до того ж розрахунку сальдо поточної заборгованості за період з 01 вересня 2014 року по 27 березня 2016 року становить 5\~114,17 грн. Кількість днів прострочки за період з 01 вересня 2014 року по 27 березня 2016 року (кількість днів за які здійснюється нарахування) становить 573 днів. За період з 01 вересня 2014 року по 27 березня 2016 року заборгованість за відсотками по відсотковій ставці 30% річних з урахуванням сплачених за цей період відповідачем коштів на погашення кредитної заборгованості складає 1\~104,07 грн. (5\~114,17 грн./100х30%=1\~534,25 грн. відсотків в рік, 1\~534,25 грн./360х573=2\~442,01 грн. 119,09 грн. 126,85 грн. 118,15 грн. 250,00 грн. 400,00 грн. - 100,00 грн. 100,00 грн.=1\~104,07 грн.). Всього заборгованість за відсотками за період з 11 серпня 2008 року по 27 березня 2016 року складає 1\~280,71 грн. (1\~104,07 грн.+ 176,64 грн.= 1\~280,71 грн.). Частиною 1\~статті 1050\~ЦК України\~встановлено,\~що у разі порушення боржником зобов'язання він зобов'язаний сплатити неустойку. Відповідно до ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦКУкраїни). Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг передбачено стягнення штрафу з позичальника при порушенні останнім строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням. Окрім того, умовами договору про надання банківських послуг передбачена сплата пені у разі прострочення виконання зобов'язання. Статтею 61\~Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Оскільки, відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61\~Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17. Враховуючи те, що відповідач не виконав передбачені кредитним договором і законом зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 5\~114,17 грн., за відсотками за користування кредитом в розмірі 1\~280,71 грн. та заборгованості за пенею та комісією за прострочення виконання зобовязань в розмірі 242,00 грн. З метою недопущення подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова). Відповідно до ст. 141 ЦПК Українита абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 757,90 грн. На підставі ст. ст. 526, 530, 549, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629, 634, 638, 1049,1050, 1054, 1054-1 ЦК України та

Outcome: partial