Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 30.10.2017 р. на підставі договору купівлі-продажу придбали у [PERSON] по 1/2 частині будинку, що по [ADDRESS]. Продавець запевняла, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, не приватизована. Після придбання будинку позивачі звернулися до Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Там дізналися, що земельна ділянка була приватизована на ім'я іншої особи. І така приватизація відбулася у період, коли будинковолодіння вибуло з власності [PERSON] в результаті вчинення протиправних дій третіх осіб, які на підставі підробленої довіреності від імені [PERSON] продали цей будинок. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 10.06.2013 р. (справа № 1716/2115/2012) був визнаний недійсним договір купівлі-продажу будинку, що був укладений між [PERSON] (яка діяла на підставі підробленої довіреності від іменні [PERSON].) та покупцем [PERSON] який, як новий власник майна, і отримав земельну ділянку у приватну власність. Надалі за договором купівлі-продажу від 11.08.2009 року майно перейшло у власність [PERSON] Зважаючи на положення ст. 120 ЗК України, ч.1 ст. 392 ЦК України просять суд постановити рішення, яким визнати за позивачами право власності на 1/2 частину (за кожним) земельної ділянки площею 0,07 га, що по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Позивачі позов підтримали. Представник позивачів позов підтримав з підстав, що викладені вище. Додав, що звернення до суду з даним позовом вважають найбільш ефективним способом захисту прав. Адже, у разі пред'явлення вимог про скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про визнання недійсним Державного акта на право власності на землю, а також позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності, то це займе багато часу, тому не вважають за необхідне йти «складнішим шляхом». Відповідач [PERSON] позов визнав та пояснив суду, що за ним зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,07 га, що по [ADDRESS]. Він розуміє, що опинився заручником шахрайських дій третіх осіб. Тому не заперечує, щоб ця земельна ділянка перейшла у власність позивачів. Проте вважає, що позивачі спочатку повинні б були пред'явити позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності, а потім реалізовувати свої права щодо земельної ділянки. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] вважає, що земельна ділянка має належати позивачам. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. (реєстровий № 2096) [PERSON] продала, а [PERSON] придбав у власність 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] (а.с. 7). На підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. (реєстровий № 2098) [PERSON] продала, а [PERSON] придбала у власність 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] (а.с. 9). Право власності на майно зареєстроване у визначеному порядку (а.с. 8, 10). Договір купівлі-продажу земельної ділянки між позивачами та [PERSON] (чи іншими власниками земельної ділянки) не був укладений. На підставі рішення Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 505 від 28.07.2008 року земельна ділянка площею 0,0700 га була передана безоплатно у приватну власність [PERSON] (а.с. 17). Надалі спірна земельна ділянка була набута [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки (реєстровий № 318) від 14.05.2009 року, посвідченому приватним нотаріусом Самсонюком Ф.П. (а.с. 38-39). Право власності [PERSON] на цю ділянку посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с. 11). На підставі договору купівлі-продажу (реєстровий № 1080) від 11.08.2009 року, посвідченому приватним нотаріусом [PERSON], будинковолодіння було відчужене на користь [PERSON] (а.с. 40). На підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10.06.2013 р. (справа № 1716/2115/2012) був визнаний недійсним договір купівлі-продажу будинку, що був укладений між [PERSON] (яка діяла на підставі підробленої довіреності від іменні [PERSON].) та покупцем [PERSON] який, як новий власник майна, і отримав земельну ділянку безоплатно у приватну власність на підставі рішення Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 505 від 28.07.2008 року. Сторони стверджують, що на даний час право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за відповідачем [PERSON], проте жодних доказів на підтвердження заявленого надано не було. Згідно відповіді Міськрайонного управління у Рівненському районі та у м. Рівному ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 13.11.2017 р., на даний час інформація про власників земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] в державному земельному кадастрі відсутня. Попередні власники - [PERSON], який провів відчуження цієї ділянки на користь [PERSON] (а.с. 36). Отже, ні позивачі, ні відповідач не довели суду, що нинішнім власником земельної ділянки є саме відповідач [PERSON] Позивачі покликалися на положення ст. 120 ЗК України, і тому вони вважають себе власниками земельної ділянки, оскільки вони стали власниками будинковолодіння. А оскільки їх право власності не визнається іншими особами, то вони вирішили звернутися до суду за захистом свої прав, і ще просять врахувати положення ч.1 ст. 392 ЦК України. Проте суд не погоджується з доводами позивачів. Так, спірна земельна ділянка була набута у власність [PERSON] на підставі рішення Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 505 від 28.07.2008 року. Дане рішення позивачами не оспорюється. Також позивачами не були заявлені позови про визнання недійсними: -договору купівлі-продажу земельної ділянки (реєстровий № 318) від 14.05.2009 року, посвідченому приватним нотаріусом Самсонюком Ф.П., за яким власником земельної ділянки стала [PERSON]; -Державного акта на право власності на землю, який посвідчував право власності на землю за [PERSON] Позивачами не оспорюється правочин, на підставі якого (як за їх твердженнями) власником земельної ділянки на даний час є [PERSON] В даному випадку суд не може захистити права позивачів шляхом визнання за ними права власності на земельну ділянку, оскільки право власності на таке майно набувається на підставі цивільно-правової угоди; або у інший спосіб, що визначений законодавством. За умови, якби позивачі набули у власність і будинковолодіння, і земельну ділянку, а після укладення такого договору їх права на земельну ділянку оспорювалися чи не визнавалися іншими особами, то у суду були б підстави застосувати норми і ч.4 ст. 120 ЗК України, і ч.1 ст. 392 ЦК України, і задоволити заявлений позов. Суд не оспорює, що до позивачів перейшло право користування земельною ділянкою. І в даному випадку позивачам слід було б (після оспорення прав власності на земельну ділянку інших осіб, скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку) звернутися до Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області з заявами про передачу їм земельної ділянки у власність (за умови, що позивачами не було використане право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням). І саме такий алгоритм дій забезпечить реалізацію та захист прав позивачів на спірну земельну ділянку. Позивачі та їх представник усвідомлюють, що мали б діяти саме у такий спосіб, проте обрали «швидший шлях», що викладений ними у заявленому позові та покликаються на положення ч.2 ст. 5 ЦПК України. Але цей шлях захисту прав позивачів є хибним. Також суд не може погодитися з тим, що визнання за позивачами права власності на земельну ділянку не буде суперечити приписам діючого законодавства та враховуватиме положення ч.2 ст. 5 ЦПК України. Адже, згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А закон передбачає спосіб захисту прав позивачів, про який описувалося вище. За положеннями ч.2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Викладені у позові вимоги суперечать закону. У вибраний позивачами спосіб суд, та виходячи з наявних у праві доказів, що були надані позивачами, не має законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України, і вони покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed