Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

В лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 22 липня 2019 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, за яким, вона передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 1520,00 євро, які останній зобов`язався повернути до 20 квітня 2020 року, однак не зробив це, тим самим не виконавши взятих на себе грошових зобов`язань, не сплачена сума боргу склала 1000,00 євро. Тому, враховуючи, що відповідач свої договірні зобов`язання у встановлений договором строк в повному обсязі не виконав, позивачка просить стягнути з останнього на її користь суму боргу за договором позики та суму пені, яка була передбачена договором, та судові витрати. Позивачка до суду не з`явилася, направивши заяву про підтримку позову та слухання справи у її відсутність. Відповідач до суду повторно не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був увідомлений належним чином. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 22 липня 2019 року сторони уклали договір позики, згідно якого [PERSON] передала [PERSON] гроші в сумі 1520,00 євро, в строк до 20 квітня 2020 року. ЩЗа умовами договору [PERSON] кожного місяця з 10 по 20 число, починаючи з серпня 2019 року, зобов`язався повертати кошти в розмірі по 200,00 євро, що підтверджується розпискою [PERSON] , за участю свідка [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Таким чином, договір позики, укладений у простій письмовій формі, відповідає змісту ст. 1047 ЦК України. В силу ст. 1049 ЦК України [PERSON] , як позичальник, зобов`язаний повернути позикодавцеві - [PERSON] позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк, що встановлений розпискою. Однак [PERSON] цього обов`язку не виконав. Основний борг відповідача за Договором складає 1000,00 євро, оскільки відповідач частково погашав суму боргу, останньою датою повернення частки боргу є 20 квітня 2020 року. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18, від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то суд вказує, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18. Укладеним між сторонами договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 1000,00 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне. За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Частиною першою ст.612ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до умов договору, в разі прострочення зобов`язання відповідач повинен сплачувати пеню в розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожен тиждень прострочки виконання зобов`язання (а.с. 7). З аналізу розписки вбачається, що грошова сума, яку позичальник має сплачувати позикодавцеві за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є неустойкою (пенею), оскільки вона обчислюється у процентах від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, пеня відповідачу нарахована з 20.04.2020 року, за 40 тижнів прострочки у сумі 200,00 євро, що становить 6838,00 грн. в еквіваленті станом на дату подання позову. Будь-яких клопотань чи заперечень щодо порядку розрахунку суми пені та підстав до її стягнення відповідачем не подано. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц висловила правову позицію, що нарахування пені в іноземній валюті не передбачено законодавством та остання стягується виключно у гривні. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача пені у національній валюті України гривні в межах позовних вимог в сумі 6838,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 908 грн. 00коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial