Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Державний академічний оркестр «РадіоБенд Олександра Фокіна» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Позивач вказував на те, що з 22 серпня 2011 року по 12 січня 2015 року він працював на посаді артиста оркестру вищої категорії. Наказом №7 від 12 січня 2015 року його було звільнено з посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Посилаючись на те, що в день звільнення відповідач не провів з ним розрахунку, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 9685 грн. 75 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6543 грн. 75 коп., а також 5000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні при розгляді справи, представник позивача уточнив вимоги позову, вказуючи на те, що після звернення позивача до суду з даним позовом відповідач виплатив йому 16 березня 2015 року заборгованість по заробітній платі в розмірі 9685 грн. 75 коп. та остаточно просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11255 грн. 25 коп., 5000 грн. компенсації моральної шкоди, а також 1500 грн. витрат на послуги адвоката. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, просив про його задоволення. Представник відповідача проти позову [PERSON] заперечував, вказуючи на те, що затримка у нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу відбулася з об'єктивних обставин, у зв'язку з відсутністю фінансування, а не через винні дії підприємства. До того ж, після надходження коштів до підприємства позивачу неодноразово пропонувалося з'явитися за розрахунковими коштами, про що підприємство направляло йому телеграми, проте він сам не з'являвся за заробітною платою, чим штучно створив підгрунття для конфлікту. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що наказом від 22 серпня 2011 року № 52 [PERSON] був прийнятий до державного підприємства «Державний академічний оркестр «РадіоБенд Олександра Фокіна» на посаду артиста оркестру вищої категорії. Згідно з наказом №7 від 12 січня 2015 року позивача було звільнено з посади згідно з п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Між тим, при звільненні відповідачем не виплачено належну позивачу заробітну плату. Згідно наявних у справі копії розрахункового листа та платіжних відомостей залишок нарахованої, але невиплаченої заробітної плати на час звільнення позивача з роботи становив 9685 грн. 75 коп. Як слідує з наявних у справі копій банківських платіжних доручень, невиплачена заробітна плата була зарахована на картковий рахунок позивача лише 06.03.2015 року. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В роз'ясненнях, що містяться в п.20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, не виплатив в повному обсязі належні позивачу кошти при звільненні, що свідчить про порушення прав працівника на отримання належних сум, а отже є підстави для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати. При цьому, доводи представника відповідача щодо відсутності вини підприємства у несвоєчасному проведенні розрахунку, суд вважає безпідставними. Право на своєчасне отримання винагороди за працю гарантовано ст. 43 Конституції України та відноситься до основних прав та свобод громадянина, тому своєчасна виплата заробітної плати є конституційним обов'язком роботодавця. Зокрема, Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-64 цс/13 від 3 липня 2013 року зробив правовий аналіз норм викладених у ч. 1 ст. 116 та ст. 117 КЗпП України, та прийшов до висновку, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для застосування. Твердження відповідача про ухиляння самого позивача від проведення розрахунку також є необґрунтованими, оскільки відповідач не позбавлений був можливості перерахувати невиплачені при звільненні позивача кошти на його картковий рахунок, на який він отримував заробітну плату, і раніше ніж він їх фактично перерахував. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Оскільки звільнення позивача відбулося 12 січня 2015 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за листопад і грудень 2014 року. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку). З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений 12 січня 2015 року. Середньоденна заробітна плата, виходячи з заробітної плати за листопад і грудень 2014 року, складала 273 грн. 22 коп. (7111 + 4637,61 : 43). Тому, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.01.2015 року по 6 березня 2015 року (39 робочих днів) складає 10655 грн. 72 коп. Відповідно до статті 237-1 КЗпП, якщо порушення трудових прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя, відшкодуванню власником підлягає і моральна шкода. Відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання ним життєво необхідних платежів, як заробітна плата, а тому неотримання її своєчасно в належному розмірі вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За загальним принципом розумності та справедливості, а також враховуючи час затримки, суд вважає відповідною грошовою компенсацією - 300 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до державного підприємства «Державний академічний оркестр «РадіоБенд Олександра Фокіна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи відносяться витрати сторін на правову допомогу (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України). Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правої допомоги. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК). Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом ( ч.2 ст. 84 ЦПК України). Прикінцевими та перехідними положеннями ЦПК України (розділ XI п.2) встановлено, що ч.2 ст. 84 ЦПК України набирає чинності з моменту набрання чинності відповідним законом. З 1 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Статтею 1 вказаного закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи, що представник позивача адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 1 годину 10 хвилин, тому граничний розмір витрат на правову допомогу складатиме 570 грн., виходячи із мінімальної заробітної плати 1 218 грн.

Outcome: partial