Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя, мотивуючи тим, що на даний час вона з відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому 22.11.2002 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Ізмаїл Одеської області, актовий запис №566. Від шлюбу сторони мають троє дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що з липня 2013 року між ними склалися конфліктні стосунки, в сім'ї постійно виникають сварки, чоловік не працює, знаходиться в пригніченому стані. Однак, у зв'язку з тим, що наймолодша дитина не досягла одного року, позивач [PERSON] не може звернутися до суду з позов про розірвання шлюбу, тому просить суд встановити режим окремого проживання з чоловіком [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову. Вислухавши позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.2 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом одного року після народження дитини. Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Згідно ст.ст. 119, 120 Сімейного кодексу України за позовом одного з подружжя суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 22.11.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 22.11.2002 року, видане відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльської міської ради Одеської області (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають троє дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 01.10.2003 року (а.с.9), серії [NUMBER] від 23.03.2006 року (а.с.10), та серії [NUMBER] від 05.06.2014 року, виданих відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльської міськрайонного управління юстиції Одеської області (а.с.11). Сторони не проживають однією сім'єю з 01.07.2014 року, спільне господарство не ведуть. Діти на даний час проживають з матір'ю. Спір щодо стягнення аліментів на дітей вирішується в окремому судовому провадженні. Спору щодо розподілу спільного майна на даний час немає, що з огляду на вимоги ч.1 ст.61 ЦПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, подальше сумісне проживання сторін суперечить інтересам позивача, а також відповідач позов визнав, наслідки визнання позову, передбачені ч.2 ст. 174 ЦПК України відповідачу відомі, суд вважає за можливе встановити режим окремого проживання подружжя.

Outcome: approved