Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

в липні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд визнати, викладену в заяві [PERSON] від 11.04.2021 року інформацію такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати відповідача спростувати інформацію, викладену в його заяві від 11.04.2021 року у такий спосіб, яким вона була поширена; стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 72000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 13.04.2021 року до Верховного Суду надійшов лист, підписаний відповідачем, де, останній, стверджує, що позивач, використовуючи своє службове становище, як працівник Верховного Суду, тисне на працівників соціальних служб, лікарів, працівників дошкільного закладу, а також на працівників поліції та суддів Голосіївського та Солом`янського районних судів м. Києва. 15.04.2021 року на підставі заяви відповідача від 11.04.202 року наказом керівника апарату Верховного Суду № 708-к було порушено дисциплінарне провадження відносно позивача. 20.05.2021 року наказом керівника апарату Верховного Суду № 1062-к, дисциплінарне провадження відносно позивача було закрито, в зв`язку з відсутністю діях державного службовця дисциплінарного проступку та відсутністю підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Позивач вказує, що в заяві відповідача від 11.04.2021 року та доданих до неї документах, крім іншого, містилась конфіденційна інформація, яка стосувалась приватного, сімейного життя, на поширення якої позивач згоди не давала. Позивач вважає, що поширена відповідачем інформація є неправдивою, принизливою та такою, що шкодить її діловій репутації, у зв`язку з чим позивач вимушена додатково вживати заходів для відновлення своєї ділової репутації, пояснювати колегам про її психологічний стан, приймати заспокійливі ліки. У позивача виникла тривога, порушились емоційні реакції на події, що відбувались на роботі та загалом у житті. Позивач з того часу вимушена зосереджувати свою увагу лише на проблемі морально-етичної реабілітації. Неправомірні дії, в тому числі висловлювання відповідача, призвели до морального дискомфорту, знизилась активність службової соціальної діяльності позивача, погіршився настрій, порушився сон. Зміст листа є завідомо неправдивим, принизливим та образливим, завдав шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, як жінки, матері та впливає на її авторитет, як працівника суду. Направлення листа із неправдивою інформацією вчинені відповідачем свідомо та мало на меті економічний склад, оскільки, в зв`язку із поширенням цієї інформації можна втратити роботу. Позивачу завдано моральної шкоди, яка нею оцінена в сумі 12 мінімальних заробітних плат, тобто 72000,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. від 04.08.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. У вересні 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що поведінка позивача по відношенню до нього, його матері та спільних дітей після розірвання шлюбу та судових спорів з визначення місця проживання дітей є неприпустимою. Відповідач постійно отримує погрози з боку позивача, остання, вказує на наявність безпідставних боргових сум, які відповідач має сплатити на її користь. Позивач безпідставно звертається до правоохоронних органів щодо нібито вчинення відповідачем кримінальних правопорушень. Працюючи в апараті Верховного Суду, позивач постійно вказує відповідачу на те, що вона має вплив на хід судових справ в судах, тощо. З огляду на характерну безкарну поведінку позивача, відповідач був вимушений звернутися до керівництва Верховного Суду з проханням розібратись чи може людина із такою поведінкою бути працівником Верховного Суду, що є його правом, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. У вересні 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивача просила не брати до уваги, викладені у відзиві пояснення, оскільки, вони не стосуються предмету позову та виходять за межі доказування. Позивач вказує, що зазначені у відзиві судження є зухвалою брехнею та наклепом, які принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. від 20.09.2021 року, розгляд справи було призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2021 року, заяву [PERSON] про відвід судді було задоволено, відведено суддю Шевченко Т.М. від подальшого розгляду даної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю для розгляду справи Чередніченко Н.П. В грудні 2021 року позивачем було збільшено розмір позовних вимог, та позивач просила суд стягнути із відповідача на користь позивача витрати на проведення соціально-психологічного дослідження в сумі 6000,00 грн., а також матеріальну шкоду в сумі 2012,52 грн. В обґрунтування збільшених позовних вимог було зазначено, що на підтвердження завданого розміру моральної шкоди позивач була вимушена звернутись до спеціаліста-психолога з метою проведення психологічного дослідження, за результатами якого було виготовлено відповідний висновок та вартість послуг спеціаліста з його виготовлення склала суму в розмірі 6000,00 грн. Крім того, в зв`язку із довготривалою психотравмуючою подією, позивач зазнала виснаження, що характеризувалось зниженням захисник можливостей організму, в зв`язку з чим вона була вимушена була звернутись до лікаря і купувати ліки, на які позивачем було витрачено кошти в сумі 2012,52 грн., та які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, в якості матеріального збитку. Ухвалою Голосіївського районного суд м. Києва від 08.12.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на їх безпідставність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини четвертої статті 34 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює у Верховному Суді із 07.09.2018 року по сьогодні, що підтверджується копією довідки Верховного Суду. [PERSON] було подано до Верховного Суду заяву від 11.04.2021 року, в якій відповідач, виклавши на власний розсуд інформацію, зокрема, щодо поведінки [PERSON] , як працівника апарату Верховного Суду, з огляду на наявність між колишнім подружжям спорів щодо визначення місця проживання спільних дітей та конфліктних ситуацій щодо поділу спільного майна подружжя, - просив керівництво Верховного Суду розглянути питання щодо того, чи може зазначена особа з такою поведінкою працювати в суді. 11.04.202 року наказом керівника апарату Верховного Суду № 708-к, було порушено дисциплінарне провадження відносно [PERSON] 20.05.2021 року наказом керівника апарату Верховного Суду № 1062-к, дисциплінарне провадження відносно позивача було закрито на підставі подання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ щодо державних службовців, які займають посади служби категорій «Б» і «В» в апараті Верховного Суду, в зв`язку з відсутністю в діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Крім того, в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про наявність між сторонами із 2020 року спорів щодо розірвання шлюбу, визначення місця проживання спільних дітей та конфліктних ситуацій, в зв`язку з якими обидві сторони звертались до компетентних органів з метою їх вирішення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що викладена відповідачем інформація в заяві від 11.04.2021 року на адресу керівництва суду, в якому працює позивач не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, в зв`язку з чим позивач зазнала моральних страждань та понесла матеріальні збитки. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що в заяві на адресу керівництва суду було викладено відповідачем власні думки та інформацію з огляду на поведінку позивача після розірвання шлюбу відносно відповідача, його матері та спільних дітей, а також недопущення в подальшому неприпустимої поведінки особи, яка працює в суді. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог позов, та заперечень на нього, суд приймає до уваги те, що статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (стаття 297 ЦК України). У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки, вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Згідно усталеної судової практики не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окремо варто вказати на те, що у рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, 35 Справи про захист гідності, честі та ділової репутації Огляд судової практики КЦС ВС може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина третя статті 30 Закону України «Про інформацію»). За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Невід`ємними елементами юридичного складу правопорушення у даній категорії справ є поширення недостовірної інформації та порушення прав внаслідок її поширення. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши зміст заяви відповідача від 11.04.2021 року та додані до неї документи, судом було встановлено, що відповідачем, як колишнім чоловіком позивача, було викладено власні оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певної поведінки позивача з огляду на наявність між сторонами спірних та конфліктних ситуацій, які відбувались після розірвання шлюбу. Крім того, варто вказати на те, що інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина, а відтак державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та / або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру державного службовця, погодились на таку увагу. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що виклад відповідачем обставин в заяві від 11.04.2021 року є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача щодо поведінки та дій позивача, як державного службовця, яка працює в суді, та те, що думки, переконання та критична оцінка певних фактів і недоліків, на думку відповідача, в поведінці позивача не є предметом судового захисту, а відтак відсутні законні та достатні підстави для задоволення позовних вимог про визнання, викладеної в заяві відповідача від 11.04.2021 року інформації такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію; а також зобов`язання відповідача спростувати інформацію, викладену в його заяві від 11.04.2021 року у такий спосіб, яким вона була поширена. Інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду про безпідставність позовних вимог в цій частині. Також суд вважає за доцільне зазначити, що якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки чи висловлювання поширені відповідачем принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, то вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення ситуації, що сталась. Крім того, з огляду на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання інформації, викладеної в заяві відповідача від 11.04.2021 року такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію, а відтак відсутні підстави для відшкодування за рахунок відповідача понесених позивачем матеріальних збитків та моральної шкоди, оскільки, ці позовні вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, які, на переконання суду, є безпідставними та задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі (судовий збір в сумі 2270,00 грн., витрати на проведення дослідження в сумі 6000,00 грн.) слід залишити за позивачем по фактично понесеним

Outcome: dismissed