Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Експобанк» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив визнати недійсним кредитний договір № 82А від 29 травня 2008 року з додатком № 1 та додатковими угодами до нього, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Експобанк» (правонаступником якого є відповідач) та позивачем та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 487, 20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та ВАТ «Експобанк» (правонаступником якого є відповідач) 29 травня 2008 року було укладено кредитний договір № 82 А (далі по тексту - кредитний договір) з додатком № 1 та додатковими угодами, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 25 973 долари США, із строком повернення до 29 травня 2015 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 15 % річних. Разом з тим, умови вказаного кредитного договору є несправедливими, суперечать чинному законодавству України та вводять в оману Позичальника, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, а тому підлягає визнанню недійсним, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав письмові заперечення, відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що твердження позивача про несправедливі умови кредитного договору не відповідають дійсним обставинам. Підписанням кредитного договору позивач підтвердив ту обставину, що останній не знаходився під впливом тяжких обставин, умови Договору є придатні для нього та не є невигідними. Позивач своїм підписом також підтверджує ту обставину, що до укладення оспорюваного договору, він отримав повну інформацію від Банку про Банк та кредитні умови. Кредит надавався у валюті. А тому і відсоткова ставка встановлювалась відповідно до валютного кредиту. Крім того, між сторонами було укладено додаток до кредитного договору, який містить графік погашення прогнозованих погашень по кредиту, розмір сум погашення основного кредиту, сплати процентів, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача та обґрунтування такої вартості. Відповідач також заперечував і проти тієї обставини, що останнім не було попереджено позивача про валютні ризики, оскільки Банк попередив позивача про вказані ризики, крім того, позивач, підписуючи оспорюваний договір, усвідомлював значення своїх дій, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. На даний час позивач ухиляється від виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Крім того, відповідач просив застосувати строки позовної давності, оскільки строк звернення до суду із вказаним позовом сплив 29.05.2011. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 29 травня 2008 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Експобанк» (правонаступником якого є відповідач), було укладено кредитний договір № 82А (а.с. 8-9), відповідно до умов якого Банк (відповідач) надає Позичальнику (позивачу) кредит у сумі 25 973 долари США на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання, строковості, повернення та платності на строк до 29 травня 2015 року, зі сплатою 15 % річних, цільове використання - для купівлі автомобіля згідно рахунку-фактури № А0805-2068/р від 08/05/08 (п.п. 1.1.-1.5. кредитного договору). Кредитний договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. Цей Договір діє до закінчення строку користування кредитом та належного виконання Сторонами цього Договору (п. 7.1. кредитного договору). 29 грудня 2008 року між сторонами було укладено Угоду № 1 до кредитного договору від 29 травня 2008 року № 82А (а.с. 10), відповідно до умов якої сторони дійшли згоди, що погашення частини кредиту в сумі 198, 28 доларів США, процентів за користування кредитом в сумі 309, 57 доларів США, згідно кредитного договору, Позичальник сплачує на рахунки Банку не 29 грудня 2008 року, а не пізніше 13 січня 2009 року. В подальшому між сторонами було укладено Угоду № 02 від 23.02.2008, Угоду № 03 від 02.11.2009, Угоду № 04 від 28.01.2010, Угоду № 05 від 05.03.2010, Угоду № 06 від 05.03.2010, Угоду № 07 від 01.02.2011, Угоду № 08 від 02.08.2011, Угоду № 09 від 05.03.2012, Угоду № 10 від 09.07.2012 (а.с. 11-14), якими визначались умови щодо не нарахування пені за період прострочки по сплаті кредиту, процентів та комісії, Угодою № 03 було викладено п. 3.3., 3.5., пп. 4.5.2. в новій редакції, Угодою № 06 встановлено черговість виконання Позичальником грошових зобов'язань, починаючи з 05 березня 2010 за кредитним договором. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, що всупереч вимогам Постанови Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем позивачу не було надано в письмовій формі інформації щодо умов кредитування та орієнтовну вартість кредиту, чим порушив вимоги чинного законодавства, через що позивач був позбавлений можливості оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того оспорюваний договір містить несправедливі умови, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, зокрема використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування є несправедливою умовою для споживача. Банком всупереч зазначеним Правилам, не було повідомлено позивача про валютні ризики. Разом з тим, суд не приймає до уваги вказані доводи позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з положеннями ч. 9 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до 7.8. кредитного договору, позичальник підписанням цього договору свідчить, що він не знаходиться під впливом тяжких обставин і умови цього Договору є придатні для Позичальника та не є невигідні для нього. Позичальник цим також підтверджує, що він до укладення цього Договору отримав від Банку інформацію про Банк та кредитні умови. В матеріалах справи також наявний Додаток 1 до Договору кредиту № 82А від 29.05.2008 (а.с. 15), яким встановлено Графік прогнозних погашень по кредиту щомісячно, а також платежі за надані супутні послуги на користь банку у валюті кредиту, в тому числі зазначено також розмір комісій. Вказаний Додаток власноруч підписаний позивачем 29.05.2008. Щодо положення кредитного договору про збільшення строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 7.4. кредитного договору, підписанням цього Договору між Банком і Позичальником укладено договір про встановлення за цим Договором або у зв'язку з його виконанням позовної давності тривалістю три роки, у тому числі і до вимог про стягнення неустойки. За правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Враховуючи вище викладене, вказана умова, яка була включена до положень кредитного договору та якою передбачено можливість збільшення строку позовної давності щодо стягнення неустойки, не може слугувати підставою для визнання всього кредитного договору недійсним. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема з тією умовою договору, що кредит надається в іноземній валюті - долар США, відсотки по ньому також нараховуються відповідно в іноземній валюті, а також підтвердженням тієї обставини, що позивач є ознайомлений з сукупною вартістю кредиту, є підписи представника Банку та безпосередньо позивача на кредитному договорі та Додатку № 1 до нього. Вказана обставина свідчить про те,що позивач, на момент підписання кредитного договору, був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору, його воля була спрямована на укладення вказаного договору. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідач не мав права використовувати іноземну валюту, а саме долар США - як предмет кредитування. Про те, що воля позивача була спрямована на укладення оспорюваного кредитного договору також свідчить і та обставина, що останнім в подальшому укладались з Банком додаткові угоди щодо врегулювання питання нарахування пені. Крім того, як вбачається з виписки по рахунку (а.с. 39-171), позивачем вчинялись дії щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.2, ч.4 ст.11, ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання кредитного договору № 82А від 29 травня 2008 року з додатком № 1 та додатковими угодами до нього недійсним, слід відмовити. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, тому наявні підстави для відмови в позові по суті вимог. На підставі викладено та

Outcome: dismissed