Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (далі по тексту - відповідач) з позовом, відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь за період з 23.12.2013 по 03.03.2016 грошові кошти у розмірі 204 027 грн., в тому числі пені 60 475 грн., інфляційні втрати в розмірі 61 483 грн., 3 % річних в розмірі 5 069 грн., моральну шкоду в розмірі 77 000 грн., а всього 204 207 грн. та судові витрати. В подальшому, представником позивача надано уточнений розрахунок, відповідно до якого останній просив стягнути з відповідача на користь позивача з врахуванням присудженої суми страхового відшкодування 76 661, 00 грн. за період з 23.12.2013 по 03.03.2016 - 3 % річних в розмірі 5 047 грн., пеню в розмірі 60 209, 34 грн., інфляційні втрати в розмірі 61 897, 52 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.08.2013 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (вигодонабувач) було укладено Договір №3111/230/103220 добровільного страхування наземного транспорту (далі по тексту - Договір), предметом якого став автомобіль марки «Toyota Avensis», 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. 01.09.2013 сталась ДТП у м. Сміла Черкаської області, внаслідок чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження. 07.10.2013 позивач звернувся до відповідача із заявою про сплату страхового відшкодування у розмірі 110 414, 39 грн. Проте відповідач виплатив страхове відшкодування у розмірі 33 745, 48 грн., неправомірно відмовивши у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2015, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2015 позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто на його користь з відповідача кошти у розмірі 77 427 грн., якими також підтверджено неправомірність відмови у виплаті частини страхового відшкодування. У зв'язку із затримкою виплати страхового відшкодування в цій частині позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Крім того, у зв'язку із навмисним затягуванням виплати страхового відшкодування, позивачу було завдано моральної шкоду, яку останній також просить стягнути з відповідача. В судове засідання позивач не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, та розглядати справу за його відсутності. Додатково просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 470, 40 грн. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав письмові заперечення, відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Пояснив, що обов'язок відповідача виплатити страхове відшкодування у відповідності до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2015 у розмірі 76 661, 14 грн. виник на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва з 17.09.2015. В подальшому, постановою державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві 04.11.2015 відкрито виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду, яку відповідачем отримано 10.11.2015. На виконання вказаної постанови та рішення суду, відповідач 13.11.2015 здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 76 661, 14 грн. Таким чином, відповідачем було виконано рішення суду 13.11.2015. Крім того, позивач помилково розрахував і штрафні санкції від суми 77 000 грн., оскільки судовим рішенням був встановлений обов'язок щодо сплати страхового відшкодування не в розмірі 77 000 грн., а в розмірі 76 661, 14 грн. Також відповідач зауважив, що приймав рішення щодо сплати страхового відшкодування на підставі незалежного висновку експерта, в той час як останній помилково включив позиції до переліку непрямих збитків, у відповідності до чого відповідачем і було зменшено розмір страхового відшкодування, а тому вини відповідача немає в тому, що останній виплатив позивачу страхове відшкодування в меншому розмірі, ніж встановлено рішенням суду від 20.01.2015. Крім того, просив застосувати позовну давність до вимог щодо стягнення пені. Також, представник відповідача зауважив, що позивачем не надано доказів того, що останньому завдано моральної шкоди. Звернув увагу, що відповідно до умов Договору страхування, страховик в будь-якому випадку не відшкодовує моральну шкоду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2015 позовні вимоги позивача задоволено у повному обсязі, стягнуто на його користь з відповідача 77 427, 84 грн., з яких страхове відшкодування в розмірі 76 661, 14 грн. та судовий збір у розмірі 766, 70 грн. (а.с. 14-17). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2015 (а.с. 11-13) вказане рішення суду від 20.01.2015 залишено без змін. Отже, рішення суду, яким встановлено обов'язок відповідача сплатити страхове відшкодування в розмірі 76 661, 14 грн., набрало законної сили 17.09.2015. При цьому, представник відповідача, як вбачається із самої ухвали Апеляційного суду м. Києва, був присутній в судовому засіданні, останньому було відомо про вказану ухвалу суду. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що на підставі рішення суду від 20.01.2015 у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов'язання про сплату страхового відшкодування. За умовами ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2015 (а.с. 10) рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2015 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2015 залишено без змін. Як вбачається з матеріалів справи, 04.11.2015 постановою заступника начальника ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 02.11.2015 за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 77 427, 84 грн. та надано відповідачу семиденний строк для самостійного виконання рішення суду (а.с. 79). 13.11.2015 відповідно до платіжного доручення № 93853 та платіжного доручення № 93876, відповідачем на виконання вказаної постанови сплачено грошові кошти в розмірі 766, 70 грн. та 76 661,14 грн. на користь позивача (а.с. 80, 81), тобто рішення суду від 20.01.2015 відповідачем виконано в повному обсязі. Так, за умовами ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Стаття 992 ЦК України встановлює відповідальність страховика, який у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За умовами п. 6.1.3. Договору №3111/230/103220 добровільного страхування наземного транспорту від 05.08.2013 (а.с. 4-8), за несвоєчасну сплату страхового відшкодування Страховик сплачує пеню за кожен день прострочення платежу у розмірі подвійної ставки НБУ від належної до виплати суми за кожен день прострочення. За умовами ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до плати кредиторові. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14, яка за вимогами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК). Таким чином, зі страховика, що порушив договірні зобов'язання щодо повноти та/або своєчасності виплати страхового відшкодування по страховому випадку, підлягає стягненню сума страхового відшкодування з урахуванням пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, інфляційних збитків та 3 % річних. Суд, перевіривши розрахунки позивача, знаходить їх помилковими з огляду на те, що всі розрахунки зроблені з урахуванням основної суми заборгованості - 76 661 грн., в той час як за рішенням суду від 20.01.2015 розмір виплати страхового відшкодування становить 76 661, 14 грн. Крім того, обов'язок відповідача щодо виплати страхового відшкодування саме в цій сумі виник у останнього з моменту набрання рішенням Шевченківського районного суду м. Києва та ухвали Апеляційного суду м. Києва законної сили, а саме з 17.09.2015, тому суд бере до уваги період з 17.09.2015 по 13.11.2015 - день фактичного виконання рішення суду відповідачем. Позивачем не надано доказів того, що зазначені ним суми мають бути стягнуті саме за період з 23.12.2013 по 03.03.2016. Враховуючи вище викладене, а також ту обставину, що про ухвалу Апеляційного суду м. Києва, якою було залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2015, відповідачу було відомо, в добровільному порядку, до звернення до органів виконавчої служби позивачем, відповідач рішення суду не виконав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за період з 17.09.2015 по 13.11.2015 (з врахуванням суми страхового відшкодування в розмірі 76 661, 14 грн.) пеня в розмірі 5 528 грн., 3 % річних в розмірі 365, 45 грн., та інфляційні втрати в розмірі 689, 96 грн., а всього 6583, 41 грн. Також, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність один рік. З врахуванням тієї обставини, що обов'язок відповідача виплатити позивачу страхове відшкодування встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили 17.09.2015, пеня нарахована з 17.09.2015 по 13.11.2015, позивач звернувся до суду 18.04.2016, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності до вимог позивача в цій частині. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв'язку з порушенням права власності. Також, відповідно до положень п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобов'язань за договором страхування, суди повинні виходити з того, що правовідносини сторін за договором страхування є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (статті 9, 22 Закону N 1961-IV). Пунктом 3.5. Договору, визначено, що Страховик не відшкодовує моральну шкоду. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, або підстави звільнення від доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, позивачем на виконання вказаних вимог законодавства не було надано суду жодних доказів того, що останньому було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінив в 77 000 грн. Не підлягають задоволенню вимоги і щодо стягнення витрат на правову допомогу з огляду на наступне. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Весеньовим Євгеном Володимировичем укладено Договір про надання правової допомоги, без дати. До матеріалів справи Також надано розрахунок розміру компенсації витрат на правову допомогу, з якого вбачається, що вартість наданих послуг становить 10 470, 40 грн. вказаний розрахунок не підписаний сторонами. Разом з тим, в матеріалах відсутній акт прийому-передачі виконаних представником позивача робіт (наданих послуг), Договір про надання правової допомоги не містить дати, з матеріалів справи вбачається, що позовна заява підписана та направлена до суду позивачем. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1378 грн. витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial