Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами було укладено договір позики в усній формі за умовами якого [PERSON] взяла у позивача грошові кошти в розмірі 8000 грн. зі строком повернення 31.12.2014 року. На підтвердження викладеного вище відповідач написала боргову розписку. У зв»язку з неповерненням боргу [PERSON] звернувся до суду з вимогами до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.05.2015 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. В скарзі апелянт зазначає, що грошові кошти у розмірі 8000,00 грн. були передані 18.10.2014 року, у момент підписання розписки, яка підписана сторонами, та засвідчена свідком, що відповідає вимогам цивільного законодавства. Грошові кошти в строк, вказаний в договорі повернуті не були, що призвело до порушень взятих зобов»язань з боку відповідача по справі. В порушенням норм ст. 213 ЦПК України, суд виніс рішення на припущеннях відповідача по справі, без обґрунтувань та посилань на докази. Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта [PERSON], обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права. Підставою для відмови в задоволенні позову згідно висновків суду першої інстанції є те, що позов заявлено з інших підстав, при цьому суд послався на норми ст. 1051, 1053 ЦК України. З таким висновком районного суду не погоджується апеляційний суд, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону виходячи з наступного. Частина 2 ст. 1053 ЦК містить вимоги щодо форми правочину про новацію боргу у позикове зобов'язання. Заміна боргу позиковим зобов'язанням має проводитися з додержанням вимог про новацію, встановлених чинним законодавством. Висновки суду, що за наявності вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.10.2014 року (а.с. 39-40), яким засуджено [PERSON], який є сином [PERSON], за незаконне заволодіння транспортним засобом, який належить [PERSON], в якому зазначено, що при призначенні покарання судом враховано добровільне відшкодування обвинуваченим завданої шкоди, відбулася новація боргу, не є обґрунтованими. Позивач в обґрунтування підстав стягнення боргу посилався на норми ст. 509, 625, 1046, 1048, 1049 ЦК України, з якими пов»язував і заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача боргу за позиковим зобов»язанням. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Матеріали справи не містять даних щодо уточнення позовних вимог, які б стосувалися новації боргу, оскільки виходячи з положень статей 27, 31 ЦПК України сторони на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами, а за вказаних обставин, розписка має значення доказу, який оцінюється судом в порядку ст. 212 ЦПК України. По справі встановлено, що згідно оригіналу розписки від 18.10.2014 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] гроші в сумі 8000 грн., вказаний борг зобов»язувалась повернути до 31.12.2014 року (а.с. 17). У вказаний в розписці термін відповідач гроші не повернула. За правилами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та двосторонніми чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, місцевий суд, в порушення норм матеріального права, прийшов до невірного висновку про відмову у задоволенні позову, не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Не можуть бути прийняті до уваги суду апеляційної інстанції показання свідка [PERSON], яка була допитана в суді першої інстанції, та зазначила, що під час укладення розписки грошові кошти не передавались, оскільки відповідно до пп. 2 п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Відповідачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів того, що кошти згідно укладеної між сторонами розписки від 18.10.2014 року, не передавались, Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, позивачем доведено обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За таких обставин, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88 ЦПК України відшкодуванню підлягають витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу, а граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як вбачається, оплата витрат на правову допомогу підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №6 від 04.02.2015 року (а.с. 14), крім того наявний акт здачі-прийняття наданих послуг (а.с. 15), а відповідно до журналу судових засідань від 24.02.2015 року розгляд справи за участю представника позивача відбувався 6 хвилин (а.с 18), відповідно до журналу судових засідань від 13.05.2015 року розгляд справи за участю представника позивача відбувався 40 хвилин (а.с. 55-57), юридична консультація склала 45 хвилин, складання позовної заяви склала 1 година, з врахуванням її обсягу, участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 29 хвилин. 1 година правової допомоги адвоката не може перевищувати 487,2 грн., відповідно компенсація правової допомоги обраховується з врахуванням вимог ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», що становить 1461,6 грн., та підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], як витрати пов»язані з оплатою правової допомоги.

Outcome: approved