Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 06 серпня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 14 серпня 2019 року. Позивач, [PERSON] , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, з позовною заявою до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. Позовні вимоги мотивує тим, що з 28.03.2017 р. вона є власником нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] . На неодноразові її прохання, як власника квартири знятися з реєстрації, [PERSON] , відповідач ігнорує. Позивач вказує, що відповідач створює перешкоди у вільному користуванні житлом та порушує її права як власника, добровільно відповідач виселятись не бажає. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні належним їй майном на праві власності, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування даною квартирою. Ухвалою судді від 13.05.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивач не з`явилася, однак у позовній заяві просила розглянути справу без її участі. На адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Від представника відповідача адвоката Андрейчук О.М. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги позивач визнає повністю, та просить розглянути справу у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК Україничлени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ' ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності . тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] відповідно до відомостей про власника в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №83928074 від 31.03.2017 р. належить на праві власності нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Позивач посилається на те, що у вищевказаній квартирі [ADDRESS] зареєстрований її син - [PERSON] , що підтверджується домовою книгою, копією паспорту серії [NUMBER] . Позивач вказує, що відповідач [PERSON] створює їй перешкоди у вільному користуванні житлом та порушує її права, як власника добровільно виселятись не бажає. Згідно надісланого відзиву на позовну заяву надіслану на адресу суду вимоги позивача знятись з місця своєї реєстрації обумовлено постійним його перебуванням за кордоном. Відповідно до протоколів опитування адвокатом особи за її згодою (в порядку п.7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») від 04 серпня 2019 року, зі слів сусідів позивача [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] більше ніж півтора роки. Відповідно до протоколу опитування адвокатом особи за її згодою (в порядку п.7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») від 04 серпня 2019 року, зі слів [PERSON] , [INFO] , її онук [PERSON] у квартирі [ADDRESS] портягом останніх двох років не проживає разом з матір`ю, оскільки виїхав у Ізраїль. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Такі ж гарантії встановлені і ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом норм матеріального права, зокрема ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , відповідач - [PERSON] не має права порушувати її законні права на володіння та користування належної їй квартири, в тому числі право на проживання в квартирі. [PERSON] має право на володіння та користування належної їй квартири на праві власності незалежно від стосунків, які склалися між сторонами та незалежно від наявності у них іншого житла. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Перевіривши матеріали справи, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved