Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

В лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що йому на праві власності належала 1/2 частка квартири [ADDRESS] , проте на вказану квартиру було звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором перед ПАТ КБ «ПриватБанк», який відповідно до укладеного між ним та ТОВ «Естейт Селлінг» договору купівлі-продажу від 27.11.2015 року відчужив вказану квартиру ТОВ «Естейт Селлінг». В подальшому, [PERSON] придбала зазначену квартиру у ТОВ «Естейт Селлінг» відповідно до укладеного між ними договору купівлі-продажу від 12.02.2016 року. Натомість, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.05.2017 року було визнано недійсним укладений 27.11.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» договір купівлі-продажу в частині відчуження 1/2 частки вказаної квартири, яка належала [PERSON] , у зв`язку з чим вважає, що така частка підлягає витребуванню у відповідача на його користь. На підставі вище викладеного, посилаючись на обставини встановленні рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.05.2017 року, просив витребувати у [PERSON] на його користь 1/2 частину однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . На вказану позовну заяву надійшов відзив представника відповідача за змістом якого відповідач позов не визнає, вказуючи на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбала вказане нерухоме майно на підставі відповідного договору та їй не було відомо про те, що продавець може не мати права на відчуження квартири. Також, зазначала, що [PERSON] , підписавши договір іпотеки відповідно до якого передав в іпотеку банку частку належної йому квартири, взяв на себе відповідні ризики неналежного виконання грошового зобов`язання та йому було відомо про можливість звернення стягнення на його частку квартири, що вказує на відсутність обов`язкової складової для витребування майна з чужого володіння відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, а саме вибуття такого майна з володіння власника поза його волею. Крім того, вважає, позовну заяву необґрунтованою та не мотивованою. Також, заперечуючи проти вимог позивача, представник третьої особи - АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Бацей Т.М. направила до суду письмові пояснення в яких просила відмовити в задоволенні позову та вказувала на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем усієї спірної квартири і при укладені договору купівлі-продажу їй не могло бути відомо про наявність будь-яких обставин, які б вказували на те, що відчуження частки квартири неправомірне, у зв`язку з чим відповідна частка квартири не може бути витребувана у неї та її спільне проживання з [PERSON] в однокімнатній квартирі є неможливим і таким, що порушує права останньої. В судовому засіданні [PERSON] вказаний позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, при цьому пояснив, що він позбавлений можливості потрапити у квартиру, оскільки там проживає охоронець, який його не допускає до житла. Відповідач в судове засідання не з`явилась, в її інтересах діяв представник, який просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві. Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву в якій просила справу слухати без її участі, відмовити в задоволенні позову з підстав викладених нею у відповідному письмовому заперечені. В рамках судового розгляду даного спору судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», витребувано інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] , а також з архіву Першотравневого районного суду м. Чернівці матеріали цивільної справи №725/5438/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТзОВ «Естейт Селлінг», треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню та з володіння добросовісного набувача на користь позивача слід витребувати відповідну частку квартири. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно до договору купівлі-продажу від 12.03.2008 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальній частці вказаного нерухомого майна кожному. Станом на 30.06.2020 року право власності на вказану квартиру значиться зареєстрованим за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2016 року, який був укладений між нею та ТОВ «Естейт Селлінг», що також підтверджується копією відповідного договору, яка міститься в матеріалах справи (а/с 14-15, 45-47). З матеріалів цивільної справи №725/5438/16-ц, яка витребувана судом за клопотанням позивача для дослідження в судовому засіданні, вбачається, що на підставі заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.11.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на вказану вище квартиру шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] , [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем (а/с 9-10, Том 2, справа №725/5438/16-ц). В подальшому, 27.10.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу відповідно до умов якого банк продав зазначену квартиру вказаному товариству, проте рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 11.05.2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21.06.2017 року та постановою Верховного суду від 04.09.2019 року, зазначений договір був визнаний частково недійсним, а саме в частині продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] (а/с 109, Том 1, 28-31, 64-65, 102-107 Том 2 справа №725/5438/16-ц ). Отже, за наслідками судового розгляду даного спору встановлено, що [PERSON] придбала у ТОВ «Естейт Селлінг» квартиру, яка належала вказану товариству на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2015 року, який судом частково визнано недійсним, зокрема в частині відчуження частки квартири, яка належала [PERSON] . У відповідності до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06 2018 року у справі № 338/180/17). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 ЦК України. Так, бажаючи повернути належну йому частку спірної квартири, позивач звернувся до суду з позовом про її витребування у відповідача. За змістом ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)\~вибуло з\~володіння власника\~або особи,\~якій він\~передав майно\~у володіння,\~не з\~їхньої волі\~іншим шляхом.\~ Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли в у ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені\~(висновок Верховного суду у справі № 761/29966/16-ц, постанова від 18.12.2019 року) Отже, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Зі змісту рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 11.05.2017 року, на яке позивач посилається як на доказ у даному спорі, вбачається, що у вказаній справі приймали участь усі ті ж учасниками, що є сторонами та третіми особами у даному спорі, а тому відповідні обставини встановлені вказаним рішенням мають преюдиційне значення у даній справі (а/с 12-13, а/с 28-31 Том 2 справа №725/5438/16-ц). Зокрема, вказаним судовим рішенням встановлено, що договір купівлі-продажу від 27.10.2015 року було вчинено в супереч вимогам Закону, зокрема в період дії мораторію на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, при цьому інший співвласник майна [PERSON] з вимогами до суду про захист свого порушеного права не звертався, а тому судом встановлено порушення прав [PERSON] лише в частині відчуження саме його частки квартири. За таких\~ обставин,\~суд приходить\~до висновку,\~що \~ частина спірної квартири вибула з володіння позивача не з його волі, а набувач [PERSON] не знала і не могла знати, що придбала квартиру за відплатним договором в особи, яка не мала права її відчужувати її частку, а тому захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, зокрема шляхом витребування від добросовісного набувача на користь позивача 1/2 частини однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] . У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є особою з інвалідністю першої групи та потребує постійного стороннього догляду, а відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II групи звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Так, положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати з відповідача на користь стягненню не підлягають. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved