Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-23 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернулося до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що в грудні він звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до Відповідача про стягнення грошових коштів. Суд його позовні вимоги задовольнив в повному обсязі, та стягнув з відповідача грошові кошти. Рішення набрало законної сили. Державним виконавцем відкрито виконавче провадження про стягнення коштів з відпрвдіача. З метою виявлення зареєстрованого за боржником нерухомого майна, державним виконавцем було сформовано інформаційну довідку, згідно якої було встановлено, що за відповідачем зареєстрована 5/6 частина домоволодіння за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11. Таким чином, зареєстрована за відповідачем 5/6 частина домоволодіння за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11 була єдиною цінністю, яка могла забезпечити виконання відповідачем своїх зобовязань відповідно до рішення суду. 04.08.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт всього майна відповідача та оголошення заборони на його відчуження. Опис майна відповідача за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11 було призначено на 06.10.2016 року. Напередодні зазначеної дати проведення опису майна відповідача, ним було надано інформвцію до відділу державної виконавчої служби, відповідно до якої, відповідачу зазначена власність 5/6 частина домоволодіння за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11 вже не належала, так як була ним подарована [PERSON] Вищевикладені обставини свідчать, що договір дарування 5/6 частини домоволодіння за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11, між відповідачем та його сином був укладений не для реального настання правових наслідків, а з метою уникнення відповідачем виконання рішення суду. У звязку з цим позивач просить суд визнати недійсним договір дарування 5/6 частини житлового будинку за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11, посвідченого між [PERSON] та [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON], за реєстровим № 665 від 29.03.2016 року. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, та зазначили, що договір дарування між відповідачем та його сином був укладений не для реального настання правових наслідків, а з метою уникнення відповідачем виконання рішення суду. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що договір дарування був укладений до рішення суду, будь-якого права позивача не було порушено. Відповідач виявив бажання подарувати своєму синові частину будинку, у звязку з особистою неможливістю доглядати за даним майном та небезпідставним занепокоєнням за власне життя. На підтвердження реального бажання настання правових наслідків договору дарування, обдарований [PERSON], відразу прийняв у власність частину подарованого йому будинку та розпочав його обладнання, ремонт та утримання. Виконання судового рішення обумовлено належним виконанням судовим виконавцем виконавчого провадження та можливість стягнення коштів з пенсії відповідача, однак судовий виконавець до даного часу не здійснює виконання судового рішення. Договір даруванн укладений відповідно до умов цивільного законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених договором. Третя особа [PERSON] в судове засідання зявилася, позовні вимоги не визнав повному обсязі та зазначив, що його батько [PERSON] подарував 5/6 частину домоволодіння, а він її прийняв у власність та розпочав його обладнання, ремонт та утримання. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, 06.06.2017 року подала через канцелярію суду лист, в якрму просить суд проводити розгляд справи у її відсутність та зазначила, що позовні вимоги не визнає. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що предявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що в грудні 2015 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. Позов був обґрунтований тим, що 4 липня 2013 року позивач уклав з відповідачем попередній договір, за яким відповідач зобовязався до 31 грудня 2013 року продати [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по провулку Котовського, 11 в с. Рогозів Бориспільського району та земельну ділянку площею 0,30 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розміщуються по провулку Котовського, 11 в с. Рогозів Бориспільського району. Під час укладення попереднього договору позивач сплатив відповідачу аванс в розмірі 136 000 гривень. В обумовлений строк відповідач не продав ці обєкти нерухомого майна та ухилявся від повернення грошових коштів позивачу. Тому позивач звернувся до суду з проханням стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 136 000 гривень. Згідно рішення суду від 08 квітня 2016 року позовні вимоги позивача [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено в повному обсязі. Рішення суду від 08 квітня 2016 року набрало законної сили 19 квітня 2016 року (а.с.7-8). 17.06.2016 року державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51439368. З метою виявлення зареєстрованого за боржником нерухомого майна, державним виконавцем було сформовано інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців, згідно якої було встановлено, що за відповідачем зареєстрована 5/6 частина домоволодіння за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11. Згідно інших відповідей, які надійшли до відділу державної виконавчої служби, було встановлено, що відповідач не працює, рахунків відкритих у банківських та інших фінансових установах відповідач не має. Відповідно до договору дарування від 29.03.2016 року посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] подарував 5/6 частину будинку № 11 по пров. Богуна (колишня назва пров. Котовського) Бориспільського району в с. Рогозів (а.с.48-49). Таким чином, зареєстрована за відповідачем 5/6 частина домоволодіння за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11 була його єдиною цінністю. 04.08.2016 року року державним виконавцем було винесено постанову про арешт всього майна відповідача та оголошення заборони на його відчуження. Опис майна відповідача за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Рогозів, пров. Котовського 11 було призначено на 06.10.2016 року. Відповідно до листа від 03.10.2016 року № 17602-2-25 ГТУЮ у Київській області Управління державної виконавчої служби повідомляє, що 13.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, копію постанови направлено для виконання головному бухгалтеру УПФ України (а.с.64). 15.09.2016 року державним виконавцем на адресу боржника направлено вимогу, згідно якої опис майна боржника за адресою: Київська область, Бориспільський район с. Рогозів, вул. Котовського, 11 призначений на 06.10.2016 року (а.с.9-10). Відповідно до довідки від 30 травня 2017 року № 1009/02 БОП УПФ України в Київській області, [PERSON] отримує пенсію за віком (а.с.65). Згідно акта-обстеження від 07.06.2017 року № 317 втсановлено, що [PERSON] дійсно проживає за адресою: [INFO] та проводить в будинку косметичний ремонт та благоустрій двору, обробляє присадибну ділянку. Його дружина та син проживають за вищевказаною адресою (а.с.62). З довідки від 23.05.2017 року № 427 встановлено, що [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [INFO] та займає житлову площу розміром 23,7 кв.м загальну площу розміром 48,5 кв.м. особовий рахунок значиться за 5/6 [PERSON], 1/6 [PERSON] на цій житловій площі зареєстровані [PERSON] та його син [PERSON] Сімя користується земельною ділянкою розміром 0,30 га. (а.с.58). Як вбачається з заперечень представника відповідача, відповідач [PERSON] [INFO] - являється інвалідом 2-ї групи довічно і декілька разів на рік вимушений проходити стаціонарне лікування, в звязку з систематичним погіршенням стану свого здоровя. Навесні 2016 року в черговий раз відбулось загострення хвороби в звязку з чим, [PERSON] проходив обстеження та лікування, про що свідчать виписки з лікарні (а.с.59-61), а виписавшись з лікарні, розуміючи дійсний стан свого здоровя: відсутність однієї ноги, пересування на візку, постійні болі в кінцівках, потреба в сторонньому догляді та усвідомлюючи, що хвороба систематично прогресує, - виявив бажання подарувати своєму сину [PERSON] 5/6 частки належного йому спадкового майна вказаного будинку, в звязку з особистою неможливістю доглядати за даним майном та небезпідставним занепокоєнням за власне життя. Підставами виникнення цивільних прав і обовязків є юридичні факти. Ними можуть бути дії та події. Найбільш поширеною підставою виникнення цивільних прав і обовязків є правочини (договори), які є діями, спрямованими на виникнення, зміну та припинення цивільних прав і обовязків (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1,4 ст.12 ЦК України). Порушене субєктивне право підлягає примусовому захисту способами, передбаченими частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується в майбутньому передати другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). У сенсі даної норми матеріального права характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Встановлено, що спірні договори дарування нерухомого майна укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено 29.03.2016 року та зареєстровано в реєстрі за №665, договори укладено між батьком (дарувальник) та сином (обдарованаим). Уклавши договір дарування, [PERSON] та [PERSON] вчинили тим самим дії, спрямовані на набуття [PERSON] цивільних прав та обовязків власника щодо нерухомого майна та, відповідно, на припинення цивільних прав і обовязків [PERSON], як власника щодо переданого ним у власність [PERSON] нерухомого майна. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Правочин дарування спрямований на передання однією стороною (дарувальником) другій стороні (обдарованому) безоплатно майна (дарунка) у власність, тобто правовим результатом договору дарування як правочину є передання дарувальником обдарованому безоплатно майна у власність. Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Фіктивні правочини (ст.234 ЦК України) є правочинами, які не можуть бути безпосередньо віднесені ні до нікчемних, ні до оспорюваних. Ці правочини близькі до оспорюваних, але на відміну від оспорюваних, які можуть визнаватися недійсними судом, вони визнаються судом недійсними за умови підтвердження допущених порушень вимог закону. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін правочину. Якщо одна сторона діяла «про людське око», а інша сторона намагалася досягти правового результату, то такий правочин не можна визнати фіктивним. Фіктивний правочин є недійсним. Проте, оскільки сторони не вчиняють ніяких дій по здійсненню фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування якихось інших наслідків (реституції). Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Момент виникнення права власності на дарунок повязується з його передачею і прийняттям обдарованим. У договорі дарування, який є реальним, виникнення права власності в обдарованого співпадає з моментом укладення договору. В даному випадку право власності на частку нерухомого майна набуто за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, тому, у сенсі положень частин 3,4 статті 334 ЦК України право власності у набувача (обдарованого) виникло з моменту такої реєстрації. Згідно із ч. 3ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Також суд враховує, що угода про дарування житла відбулась за умови спадкування нерухомого майна сином, після смерті батька. Указана обставина додатково зазначає, про намір відповідача ухилитись від виконання судового рішення, з метою виведення майна з власності боржника, для унеможливлення своєачного виконання рішення суду, оскільки стягнення боргу за рахунок пенсії триватиме тривалий час і обмежено у виконанні розміром, що підлягає стягненню з боржника. Враховуючи наведене та зважаючи на особливості суті та змісту договору дарування, пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку, що договір дарування був укладений не для настання правових наслідків, а зметою уникнення відповідачем виконання рішення суду, оскільки відповідачу було відомо про необхідність сплачувати кошти за рішенням суду, дане зобовязання підтверджене в судовому засіданні, тому дія відповідача розцінюється судом як ухилення від відповідальності. З цього приводу, суд також критично оцінює довідки сільської ради щодо проведення ремонту та фактичного проживання [PERSON] у будинку в с. Рогозів Бориспільського району Київської області по пров. Котовського, 11. Зважаючи на наявність підстав для задоволення позову, та необхідність ухвалення у цьому звязку відповідного рішення, слід вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Судові витрати віднести на рахунок державного бюджету України та стягнути їх в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. на користь [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved