Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати відповідачку та її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування його житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування своєї вимоги вказував наступне. У його власності знаходиться зазначений будинок, в якому також зареєстровані, хоча і не проживають, його колишня дружина [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON]. Дана обставина заважає йому в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком. Посилаючись на те, що відповідачі добровільно не проживають в належному йому на праві власності будинку більше року і добровільно залишили його, не несуть витрат на його утримання, тому на підставі ст. 405 ЦК України просив позбавити їх права користування житловим будинком. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, вказуючи, що будинок залишила під примусом та тиском з боку позивача, а не добровільно, і також має права на будинок, оскільки вкладувала в нього свої кошти. Представник третьої особи, в частині вимог до неповнолітнього заперечувала, оскільки вважала необхідним захистити його право на житло, а в частині вимог до [PERSON] покладалася на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного. Будинок [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності. В той же час, в будинку також зареєстровані його колишня дружина [PERSON], з якою він перебував у шлюбі з 2009 по 2013 роки, та їх неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Наявність такої реєстрації, на думку позивача, позбавляє його як власника будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Позивач, вважаючи свої вимоги обґрунтованими, посилався на положення ст. 405 ЦК України, за якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час, доказів того, що відповідачка разом зі своїм сином добровільно залишила помешкання будинку, суду не вказано. Так, на підтвердження своїх вимог він представив суду письмові заяви односельців (а.с. 8,9), в яких вони підтверджують факт не проживання відповідачки в будинку. Проте з яких причин вона там не проживає в заявах не зазначено. Немає цього і в акті обстеження будинку позивача (а.с. 7), який у суда викликає обґрунтований сумнів, оскільки в ньому відсутня дата його складання. Таким чином позивач не представив суду доказів того, що відповідачка добровільно залишила помешкання і не мешкає в ньому понад рік без поважних причин, хоча обов'язок доказування вимог, з якими він звернувся до суду, згідно зі ст. 60 ЦПК України лежить на ньому. За положеннями ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, з відповідача не стягуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed