Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Білоусівської сільської ради Вознесенського району про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування в якому вказувала, що [INFO] помер її батько [PERSON], а [INFO] помер її дідусь [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка площею 7,36 га., розташована в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачка, як спадкоємець за законом, прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном. Проте нотаріус відмовив [PERSON] в оформленні спадкових прав, вказуючи на те, що позивачка пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини, водночас спадщина була прийнята іншим спадкоємцем за заповітом ([PERSON]), що позбавляє позивачку права на спадкування. Однак [PERSON], вказуючи на фактичне прийняття нею спадщини та на те, що [PERSON], як спадкоємець за заповітом, спадщину не прийняла, що в подальшому підтвердила своєю заявою, виходячи з неможливості оформлення спадщини через нотаріальні органи, просила в судовому порядку встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 7,36 га., розташовану в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судовому засіданні, що проводилося без особистої участі позивачки, її представник [PERSON]позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача - Білоусівської сільської ради Вознесенського району в судове засідання не з'явився, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Другої [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та заперечення проти позову, вказуючи на безпідставність вимог [PERSON] Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки проти цього не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON], а [INFO] помер її дідусь [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка площею 7,36 га., розташована в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачка, як спадкоємець за законом в порядку спадкової трансмісії, прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, зокрема на законних підставах заволоділа правовстановлюючим документом та технічною документацією на землю, здійснювала управління ділянкою, з 2003 року особисто отримувала плату за оренду землі (а.с. 11-17). Згідно ч. 1 ст. 234 ЦПК України, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав за відсутності іншого порядку встановлення цих фактів. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні викладений в ч. 1 ст. 256 ЦПК України та не є вичерпним. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Враховуючи обставини справи та довідку-роз'яснення нотаріуса, суд вбачає підстави для встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] Разом з тим згідно п. 5 прикінцевих та перехідних положень чинного Цивільного кодексу України правила книги шостої цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки, як встановлено судом, спірна ділянка у якості спадщини була прийнята [PERSON] у 2003 році шляхом вступу позивачкою у володіння та управління цим майном, а тому відносини спадкування регулюються положеннями Цивільного кодексу України (1963 року), чинного на час відкриття та прийняття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За загальним правилом, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю. З положень ст. 548 ЦК України (1963 року) вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Матеріали справи вказують на те, що позивачка, як спадкоємець за законом в порядку спадкової трансмісії, належним чином прийняла спадщину. Що стосується спадкоємця за заповітом [PERSON], то суд не може погодитися з письмовими доводами третьої особи щодо прийняття нею спадщини в зв'язку з наступним. Відмовляючи в оформленні спадкових прав позивачки, нотаріус посилався на те, що спадщина прийнята [PERSON], як спадкоємцем за заповітом, оскільки остання на момент смерті спадкодавця постійно проживала разом з ним. Вказана обставина автоматично усуває спадкоємця за законом від спадкування. Проте суд не може погодитися з цим, оскільки чинним на момент відкриття та прийняття спадщини законом (ст. 549 ЦК України (1963 року)) встановлено виключний перелік дій, які необхідно здійснити спадкоємцю для підтвердження прийняття ним спадщини: подати відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинити дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Тобто закон до 2004 року не прирівнював постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини до дій, що свідчать про прийняття ним спадщини. В матеріалах справи відсутні належні докази прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] в порядку, передбаченому ст. 549 ЦК України (1963 року). Навпаки своєю заявою, поданою до виконкому Білоусівської сільської ради Вознесенського району [PERSON] підтвердила те, що спадщину після смерті [PERSON] вона не приймала та на неї не претендує. Судом також не виявлено інших осіб (крім позивачки), що прийняли спадщину або мають право на обов'язкову її частку. Враховуючи встановлені обставини, виходячи з неможливості оформлення позивачкою спадщини через нотаріальні органи, а тому право [PERSON] на спадщину підлягає захисту в судовому порядку.

Outcome: approved