Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

В листопаді 2013 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловими приміщеннями в будинку [ADDRESS], усунути їй перешкоди в здійсненні права власності, користування та розпорядженням домоволодіння 17 по вул. Бесемерівській в м. Дніпропетровську, шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що відповідач є її колишнім чоловіком, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбу з 23.09.1995 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2002 року. Позивачка вказує, що в 2006 році в вищевказаному домоволодінні сталася пожежа, після якої відповідач в домоволодінні [ADDRESS] не проживає, речей його в будинку немає. [PERSON] за своїм місцем реєстрації не проживає, квартирну плату та комунальні послуги не сплачує та обмежує позивачку, як власницю в користуванні її майном, тому вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі та задовольнити позов в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений засобами масової інформації, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи до суду не з`явився, повідомлявся належним чином про день та час судового засідання, причин неявки не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. У судовому засіданні встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №Д-861 та зареєстрованому в КП ДМБТІ в реєстраційній книзі за №580 за реєстровим №92 від 14.11.2002 року (а.с.10). Як вбачається із матеріалів справи, в вищевказаному будинку з 10.12.2002 року зареєстровані [PERSON], [PERSON] та їхня донька [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою від 06.11.2013 року, виданою квартальним комітетом Красногвардійського району (а.с.28) та копією домової книги (а.с.18-20). Згідно акту Голови квартального комітету Красногвардійського району від 06.11.2013 року, вбачається, що в 2006 році в домоволодінні [ADDRESS] сталася пожежа, після якої [PERSON] в домоволодінні не проживає, речей його в будинку немає (а.с. 26,29). Факт реєстрації відповідача змушує позивачку з 2006 року самостійно сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги. Ухвалами Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2007 року та 20.08.2012 року, [PERSON] оголошено в розшук у зв`язку з тим, що дійсне місце проживання та місце роботи невідомі (а.с. 21,22). Виходячи з даних обставин можливо зробити висновок, що відповідач не проживає у [ADDRESS] з 2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач [PERSON] є співвласником квартири з позивачкою, та не може з підстав несплати за комунальні послуги бути позбавлений права користування і розпорядження своїм майном, а тому і не може бути знятий з реєстрації за місцем знаходження свого майна. Несплата комунальних послуг відповідачем, лише дає позивачці право на звернення до суду відповідно до ст. 15 ЦК України для захисту свого цивільного права у разі його порушення, з позовом про стягнення з відповідача сплачених нею коштів за комунальні послуги. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволені позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачці у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed