Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], у якому, з урахуванням зави про збільшення позовних вимог, просив суд встановити факт проживання з [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 11 листопада 2013 року та усунути перешкоди в користуванні 9/50 частки будинку [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] та [PERSON], шляхом вселення в зазначену частку. В позовній заяві зазначено, що відповідачам на праві власності належить вищезазначене нерухоме майно. З 1989 року позивач почав проживати у незареєстрованому шлюб з відповідачем [PERSON], тоді ж 05 липня 1989 року він був зареєстрований в зазначеній частці з дозволу тодішньої власниці [PERSON] - матері відповідачів. Проживаючи однією сім'єю, позивач відносився до сина відповідача [PERSON], як до свого сина, мав постійне джерело доходів - постійне місце роботи МКП «Міськсвітло», де працює з 1981 року, усю заробітну плату вкладав у спільний з [PERSON] бюджет, вели спільне господарство, вирішували всі побутові проблеми разом, як чоловік та дружина. Родичі та мати відповідачів, сприймали їх як подружжя. Факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідний для того, щоб підтвердити право користування 9/50 частками будинку [ADDRESS], співвласницею якої є [PERSON] З огляду на те, що правовідносини щодо проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу врегульована СК України, який вступив в дію з 01 січня 2004 року, то позивач просив суд саме з цієї дати встановити факт проживання з відповідачем [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу по 11 листопада 2013 року, тобто, до часу, коли між ними виник конфлікт щодо спільного майна. Обґрунтовуючи вимогу позову про усунення перешкод в користуванні 9/50 частки будинку [ADDRESS], шляхом вселення позивача в зазначену частку, позивач зазначає, що 04 травня 2014 року, після конфлікту, який виник з відповідачем [PERSON], позивач змушений був залишити житло, після чого [PERSON] категорично заперечувала проти проживання позивача в будинку, чинить перешкоди, змінивши замки на вхідних дверях. З підстав зазначених вище позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. До початку розгляду справи по суті, судом було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON], зустрічну позовну заяву [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зустрічний позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 1999 року позивачам за зустрічним позовом належить на праві власності 9/50 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS]. Оскільки право власності у зазначеному вище будинку за [PERSON] не зареєстровано, на день розгляду справи в суді в будинку він не проживає, він не є членом сім'ї власників нерухомості, а тому, з підстав зазначених вище позивачі звернулись до суду із даним зустрічним позовом. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON]В вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити, заперечували щодо задоволення зустрічного позову, просили суд у його задоволенні відмовити. В судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити, вимоги первісного позову не визнали у його задоволенні просили суд відмовити. Вислухавши думку позивача, відповідачів та їх представників, а також свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного та задоволення зустрічного позову з наступних підстав. Як було встановлено судом та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 лютого 1999 року держаним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Миронюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-498, належить 9/25 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 22, 77). Право власності на зазначену вище частку житлового будинку 15 лютого 1999 року у встановленому законом порядку було зареєстровано у Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації (а.с. 21). З 05 липня 1989 року у вищезазначеній частці будинку зареєстровано місце проживання позивача [PERSON], що підтверджується відміткою у паспорті останнього та відомостями, наданих УДМС України у Вінницькій області (а.с. 7, 28). Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом не може бути визнано беззаперечним доказом висновок від 11 листопада 2013 року, затверджений начальником Жмеринського РВ УМВС (а.с. 16), як такий, що підтверджує обставину проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловік та дружина спільно без реєстрації шлюбу, оскільки він не містить відомостей про те, яким чином ДІМ Жмеринського РВ УМВС було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають в громадському шлюбі 25 років, зокрема, шляхом відібрання пояснень у [PERSON] чи пояснень [PERSON], тощо, враховуючи те, що перевірку повідомлення здійснено за заявою [PERSON] Також, судом не можуть бути визнанні беззаперечними докази, а саме: довідка № 5950, видана 05 травня 2012 року Староміським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області (а.с. 13), довідка № 1041, видана 10 серпня 2012 року Квартальним комітетом «Лівобережний» (а.с. 14) та повідомлення Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області № 1/4426 від 01липня 2014 року (а.с. 15), з огляду на те, що у наведених довідках констатовано лише про те, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] а щодо повідомлення Вінницького МВ, в якому відповідач [PERSON] зазначена як співмешканка [PERSON], то зазначені в ньому відомості не слід розцінювати як встановлена обставина працівниками міліції, а лише назва заяви, з якою звернувся [PERSON] Крім того, як вбачається із даного повідомлення, відповідач [PERSON] в ході перевірки заяви, опитана не була, а відтак, відомості, які містяться в матеріалах зазначеної перевірки, виключно ті, що були повідомлені [PERSON] З пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані судом, вбачається, що позивач [PERSON] перебуває із зазначеними свідками у дружніх відносинах, разом, у різний періоди, працювали у МКП «Міськсвітло». Зазначені свідки повідомили суду про те, що на їхню думку, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина. Оцінюючи пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд вважає, що ними не повідомлено жодного факту, що підтверджував би спільне проживання як подружжя, так як про обставини щодо проживання позивача з [PERSON] як однією сім'єю їм відомо зі слів [PERSON] та їх покази з приводу думки, що під час їх зустрічей вони сприймали [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та дружину є оціночним. Крім того, свідок [PERSON] повідомив, що не пам'ятає, коли бачив разом [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON], повідомив, що був в дома у [PERSON] приблизно років 8 тому, чи бачив сторін він разом - однозначно повідомити не міг, по окремості бачив. Також повідомив, що земельні ділянки обробляють по окремості. Перебуваючи на одному із дні народженні [PERSON], свідок [PERSON] повідомив, що на його думку відносини між [PERSON] та [PERSON] є дружніми. Свідок [PERSON], за місцем проживання [PERSON] був у 2012 році, при цьому [PERSON] дома не було, щодо того, яким чином [PERSON] та [PERSON] розпоряджаються грошовими коштами - йому не відомо. Свідок [PERSON] суду повідомив, що проживає з 1975 року по сусідству з відповідачами [PERSON] та [PERSON] Із позивачем [PERSON] познайомився приблизно у 1990 році, коли той почав проживати у житлі відповідачів, при знайомстві [PERSON] йому не повідомляв у якості кого він тут проживає. [PERSON] часто не бачив, приблизно неділями, а якщо зустрічав, то одного. Все, що відбувається в домоволодінні йому не відомо, оскільки не видно, подробиці конфлікту між [PERSON] та [PERSON] йому не відомі. В ході судового розгляду відповідач [PERSON] суду повідомила, що не заперечує ту обставину, що [PERSON] проживав за адресою, за якою він зареєстрований, однак заперечувала, щодо проживання з ним однією сім'єю, без реєстрації шлюбу. З огляду на зазначене, спростовуються доводи первісної позовної заяви про те, що реєстрацією особових рахунків на [PERSON] за послуги електроенергії та газопостачанню, підтверджує обставину проживання останнього з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки суд розцінює це як обов'язок особи, яка зареєстрована у житловому приміщенні, який закріплений частиною першою статті 10 ЖК Української РСР у відповідності до якої громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. В позовній заяві та у своїх поясненнях суду [PERSON] обмежується лише наведенням ознак сім'ї, проте докази, які підтверджували ту обставину, що він із [PERSON] проживали як чоловік та дружина спільно без реєстрації шлюбу, відсутні. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку, що беззаперечних доказів, які б підтверджували, що між позивачем та відповідачем [PERSON] були фактичні шлюбні стосунки, а також існували взаємні права та обов'язки, зокрема, доказів про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, облаштування та ведення сімейного побуту, ділової або особистої переписки, листування, фотокарток, з яких би вбачалося, що [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, довідок житлових організацій про спільне проживання та ведення господарства, не надано. Суд зазначає, що вимога позовної заяви про усунення перешкод в користуванні часткою будинку, що належить відповідачам, шляхом вселення є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки обставина, яка б підтверджувалась належними та допустимими доказами про незаконне виселення [PERSON] із зазначеного приміщення, судом не встановлена. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту спільного проживання з [PERSON] як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, у зв'язку із чим в задоволенні вимог первісного позову слід відмовити. Задовольняючи вимоги зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS], суд виходив з наступного. Згідно статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В пункті 39 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як вже було встановлено судом за первісним позовом, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 лютого 1999 року держаним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Миронюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-498, належить 9/25 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 22, 77). Право власності на зазначену вище частку житлового будинку 15 лютого 1999 року, у встановленому законом порядку, було зареєстровано у Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації (а.с. 21). З 05 липня 1989 року у вищезазначеній частці будинку зареєстровано місце проживання позивача [PERSON], що підтверджується відміткою у паспорті останнього та відомостями, наданих УДМС України у Вінницькій області (а.с. 7, 28). При цьому суд зазначає, що матеріалами цивільної справи не знайшла свого підтвердження та обставина, що між [PERSON], [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого, у розуміння статті 156 ЖК Української РСР, було досягнуто домовленості про порядок користування будинковоліднням. З огляду на те, що матеріалами справи не знайшла свого підтвердження та обставина, що [PERSON] є членом сім'ї позивачів за зустрічним позовом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог зустрічного позову, усунувши перешкоди в користуванні 9/25 частками будинку [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири № 2 по в будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] слід стягнути витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду із зустрічною позовною заявою в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved