Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

В липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 жовтня 2016 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу він придбав у власність через уповноваженого представника відповідача [PERSON] - [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] З моменту придбання житлового будинку позивач проживає в ньому разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON], які також зареєстровані в цьому будинку. Зазначає, що як з'ясувалося пізніше, у вказаному вище будинку продовжують рахуватися зареєстрованими відповідачі по справі, які не знялися з реєстраційного обліку після продажу будинку. Вказує, що при придбанні будинку був цілком впевнений у тому, що відповідачі самостійно знімуться з реєстрації, однак пізніше дізнався, що вже тривалий час - приблизно з 2015 року останні проживають в Російській Федерації, та вже отримали громадянство РФ. Крім того в заяві зазначено, що на момент придбання житлового будинку чужих речей в ньому не було, будь-яких претензій щодо самого будинку та права користування ним позивачу не надходили. Відповідачі не несуть жодних витрат відносно вказаного будинку. Таким чином позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування будинком [ADDRESS] Позивач в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу слухати без його участі, повністю підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Належно повідомлені через засоби масової інформації відповідачі, в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2016 року (а.с. 12) позивач [PERSON] придбав у власність через уповноваженого представника відповідача [PERSON] - [PERSON], житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] Як з'ясувалося пізніше, в зазначеному будинку крім позивача та його батьків зареєстровані також відповідачі по справі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.17), які є попередніми власниками будинку та фактично в ньому не проживають з моменту придбання позивачем житла, не приймають участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг понад встановлені чинним законодавством строки. З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, наділені члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16. Відповідно до висновків Верховного Суду України, що містяться в ухвалах у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок, припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком (припинення сервітутного права). В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року міститься наступне роз'яснення : «під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила прва на користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право на користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п.3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації». Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], будучи новим власником будинку, правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, оскільки вони не є членами його сім'ї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved