Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] селищної ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що з 1977 року вона проживає та зареєстрована в житловому будинку № 96 по вул.Леніна в смт.Краснокутськ. В 2000 році зареєструвала право приватної власності на 5/6 частин вище вказаного будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON]. [PERSON] добросовісно та відкрито володіє майном більше 10 років, сплачує комунальні послуги та підтримує дане домоволодіння в належному стані. Власником 1/6 частини будинку є [PERSON], який в березні 2009 року помер. Після його смерті спадщину ніхто не прийняв. Прохала визнати за нею право приватної власності на вищевказаний житловий будинок за набувальною давністю. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, прохав його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] селищної ради у судове засідання не з'явився, подав заяву слухати справу у його відсутність, позов визнав. Треті особи до суду не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили, повідомлялися належним чином та в установлений законом строк, про що свідчать розписки про отримання судових повісток. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що мати позивача [PERSON] та [PERSON] проживали в незареєстрованому шлюбі з 1949 року, а в 1976 році зареєстрували шлюб. В 1955 році [PERSON], відповідно до рішення виконкому Районної ради №44 від 16.06.1955 року, відведено в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку. В 1957 році [PERSON] та [PERSON] разом за спільні кошти побудували житловий будинок по вул.Леніна,96 в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області. Вказаний житловий будинок в 1977 році в органах БТІ зареєстрували за [PERSON]. В грудні 1995 року [PERSON] помер. Спадкоємці після [PERSON] стали його син [PERSON] та дружина [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] ДНК 04.09.1996 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] ДНК 22.07.1996 р., [PERSON] успадкував 1/3 частину спадкового майна після [PERSON], а [PERSON] 2/3 частини спадкового майна. Не погодившись з розміром частки, яку успадкував [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину і визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину вказаного домоволодіння. Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 14.10.1998 року, позов [PERSON] задоволено, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину та визнано право приватної власності за [PERSON] 1/6 частину домоволодіння по вул.Леніна,96 в смт.Краснокутськ, а за [PERSON] 5/6 частин вказаного домоволодіння. Довідкою РКП «[PERSON] БТІ» від 28.01.2015 року підтверджується, що [PERSON] є власницею 5/6 частин будинку, а [PERSON] 1/6 частини. 20.06.1999 року померла [PERSON] та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] нотаріальної контори 21.01.2000 року, [PERSON] успадкувала 5/6 частин житлового будинку по вул.Леніна,96 в смт.Краснокутськ. Вказану частину житлового будинку позивач зареєструвала в РКП «[PERSON] БТІ» 21.01.2000 року. 21.03.2009 року [PERSON] помер, про що свідчить актовий запис про смерть №47 від 27.03.2009 року. Відповідно до відповіді [PERSON] державної нотаріальної контори від 09.06.2015 року, діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, шляхом подачі до нотаріальної контори заяви. 14.04.2010 року вони отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади, інших заяв про прийняття спадщини або відмову від її прийняття від спадкоємців не надходило. Таким чином, суд вважає, що на 1/6 частину спірного житлового будинку ніхто з спадкоємців після [PERSON] не претендує. Про те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями існує свідчить технічний паспорт, виготовлений РКП «[PERSON] БТІ» в січні 2015 року. Будинкова книга, довідка [PERSON] селищної ради від 19.05.2015 року свідчать про те, що позивач постійно з 1977 року зареєстрована у вказаному житловому будинку та проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON]. Вказаний житловий будинок був перебудований позивачем та її чоловіком, обкладений цеглою, проведено газове опалення, про що свідчить вище вказане рішення суду від 14.10.1998 року. Свідок [PERSON] пояснив в суді, що проживає по-сусідству з позивачем та підтвердив, що вона постійно проживає у вказаному будинку разом зі своїм чоловіком, сплачує комунальні платежі, проводить поточні ремонти та благоустрій будинку, інші особи [PERSON] та його сини у будинку ніколи не проживали, участі в будівництві будинку, його переобладнанні не приймали. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як зазначає ст.344 ч.2 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння може приєднати до часу свого володіння увесь час протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем правонаступником вона є. Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до ст. 344 ЦК України є добросовісність, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України, суд знаходить доведеним, що на 1/6 частину будинку ніхто не претендує, власник помер, спадкоємці спадщину на частину будинку не прийняли, позивач є власником 5/6 частин вказаного будинку та відкрито, добросовісно, безперервно з 1999 року володіє житлом, як спадкоємець після матері [PERSON], що надає їй права набуття спірної частини житлового будинку у власність за давністю володіння відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України. За таких підстав суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON].

Outcome: approved