Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником 60/100 частини житлового приміщення - будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В цьому будинку зареєстровані відповідачі та неповнолітня дитина - [PERSON], 2002 р.н., донька позивача та [PERSON] Відповідачі не проживають в будинку тривалий час - більше шести років. Покликаючись на положення ЦК України, ЖК України позивач просить суд задоволити заявлений позов про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та про зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Додав, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у помешканні тимчасово - до 05.09.2014 року, однак за сплином цього часу він не знявся з реєстраційного обліку та виїхав з помешкання наприкінці 2014 року. Донька [PERSON] залишила помешкання в 2015 році, та виїхала на заробітки за межі України, останній раз приїздила на Різдвяні свята в 2017 році і відвідача бабусю та тітку, які проживають в іншій частині (40/100 частині) будинку за адресою: [ADDRESS], однак частиною будинку, де живе позивач, вона не користувалася і не користується. В серпні 2009 року [PERSON] залишила помешкання з дітьми - [PERSON] та [PERSON] За наведеного просить суд постановити рішення про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та про зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Реєстрація відповідачів чинить позивачеві перешкоди. Тому він звернувся з позовом до суду. Відповідачка [PERSON] не з'явилася в судове засідання. Подала заяву, згідно якої позов не визнає, просить справу розглядати без її участі. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнала та пояснила, що її довірителька проживає у спірному помешканні. Також просить прийняти до уваги, що позивач не обгрунтував своє звернення до суду. А надані ним акти про непроживання не можна вважати допустимими доказами, оскільки вони були складені неуповноваженими особами. За наведеного просить суд відмовити в задоволенні позову щодо її довірительки. Представник Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області (як органу опіки та піклування) просить відмовити в задоволенні позову щодо неповнолітньої дитини, оскільки це буде порушувати її права. Решта відповідачів у жодне судове засідання не з'явилися. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачі є належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторін не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без їх участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення справи без участі осіб, які не з'явилися. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником 60/100 частини житлового приміщення - будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В цьому будинку зареєстровані відповідачі (окірм [PERSON], яка з 24.02.2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]) та неповнолітня дитина - [PERSON], 2002 р.н., донька позивача та [PERSON] Відповідачі протягом тривалого часу не проживають та не користуються зазначеним будинком. В помешканні відсутні їх речі. Спільне господарство не ведуть. Про вищезазначене підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Додали, що у помешканні позивача є всього два ліжка. На даний час у будинку проживає позивач та жінка, з якою він живе у незареєстрованому шлюбі. При відвідуванні позивача вони не бачили речей, які можуть належати дітям чи молодій дівчині; надані позивачем фотографії помешкання дійсно відображають той стан, який вони бачили; в актах обстеження помешкання відображені правдиві дані щодо непроживання відповідачів в будинку. Свідок [PERSON] додав, що [PERSON] проживає у м. Здолбунів-2, де має власне помешкання, і він її там бачив. Суд зважає, що при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї; колишніми членами його сім'ї; а також членами сім'ї колишнього власника житла. Відповідачі, які були членами сім'ї власника житла, за вказаною адресою не проживають більше року. В серпні 2009 року [PERSON] залишила помешкання з дітьми - [PERSON] та [PERSON] Відповідачка [PERSON] з 24.02.2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] був зареєстрований у помешканні тимчасово - до 05.09.2014 року, однак за сплином цього часу він не знявся з реєстраційного обліку, але виїхав з помешкання наприкінці 2014 року. Донька [PERSON] залишила помешкання в 2015 році, та виїхала на заробітки за межі України, останній раз приїздила на Різдвяні свята в 2017 році і відвідача бабусю та тітку, які проживають в іншій частині (40/100 частині) будинку за адресою: [ADDRESS]. Однак частиною будинку, де живе позивач, вона не користувалася і не користується. В помешканні відсутні речі відповідачів. Вони не сплачують будь-які кошти за житлово-комунальні послуги; не ведуть з позивачем спільне господарство, сторони не пов'язані спільним побутом. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частина 2 статті 405 Цивільного кодексу України встановлює те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідачі у спірному будинку не проживають понад один рік; не сплачують за користування жилим приміщенням і не несуть оплату за комунальні послуги; не несуть інших витрат з утримання помешкання та не приймають участь у спільному побуті, фактично втратили інтерес до спірного житла, тому є підстави визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Отже, є підстави визнати відповідачів (окрім [PERSON], яка з 24.02.2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]) такими, що втратили право користування житловим приміщенням - 60/100 частини житлового приміщення - будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], власником якого є позивач. В ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини, на які покликається представник відповідачки [PERSON] про те, що її довірителька проживає у спірному помешканні. Адже в будинку відсутнє спальне місце відповідачки; відсутні її речі. За умови, якби відповідачка (як і інші відповідачі та неповнолітня дитина) дійсно проживали б у помешканні, то в будинку мали б бути в наявністі більше ніж два ліжка, відповідні меблі для зберігання одягу (та мав бути наявний сам одяг), інші побутові речі відповідачів. За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Станом на 2016 рік місцем реєстрації мами дитини, яка не досягла 14 років, було [ADDRESS]. Тому в силу положень діючого законодавства дитина проживала саме за цією адресою. Доказів того, що після досягнення дитиною віку 14 років вона перейшла проживати до помешкання позивача і продовжує проживати в ньому і на даний час - немає, а тому в разі задоволення судом позову про визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням позивача не може призвести до порушення її цивільних (житлових) прав. За наведеного позовні вимоги про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (2002 р.н.) такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - 60/100 частиною будинку [ADDRESS], власником якої є [PERSON], підлягають до задоволення. Оскільки [PERSON] з 24.02.2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS], то заявлені до неї позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі. В той же час не підлягають до задоволення позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку. На даному етапі суд не має підстав для постановлення рішення ще й про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки зняття особи з реєстраційного обліку провадиться за рішенням суду в разі визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання. Положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Так, згідно до абзацу 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В разі, коли відповідний державний орган не проведе відповідні дії із зняття відповідача з реєстраційного обліку, то в даному випадку у позивача виникне право на звернення до суду з позовом щодо неправомірності таких дій. Крім того, позивач серед відповідачів не зазначив відповідний державний орган, який відповідає за реєстрацію чи зняття з реєстрації громадян. А покладання на такий орган певних обов'язків без залучення до судового розгляду уповноваженого представника буде суперечити нормам ЦПК України. Суд не може постановити рішення щодо тих правовідносин, які ще не настали. Звернення до суду має бути зумовлене наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається особа. У зв'язку з цим визнання будь-якого права на майбутнє буде безпідставним та необґрунтованим. Тому решта позовних вимог не підлягає до задоволення як безпідставно заявлені. Суд вважає, що у позивача наявне право на звернення до суду. Адже наявність реєстрації відповідачів у помешканні, яке належить позивачеві, створює йому перешкоди при користуванні цим майном: утруднення в оформленні субсидії; при бажанні розпорядитися майном - неможливість посвідчити договір відчуження майна, адже очевидним є та обставина, що потенційні набувачі майна не захочуть придбавати майно, в якому зареєстровані інші особи.

Outcome: dismissed