Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є співвласником житлового будинку [ADDRESS] . Окрім нього на час придбання будинку співвласником була [PERSON] . Зазначає, що будинок був придбаний за його кошти, однак, відразу після придбання будинку відповідачка виїхала за межі України, її місце перебування на даний час невідоме. Зазначає, що він є єдиним власником та користувачем будинку, у зв`язку з чим несе тягар з його утримання: сплачує податки, комунальні платежі, оплачує ремонтні роботи. За таких обставин, просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Позивач у минулому судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що придав будинок за власні кошти, відповідачка з 2006 року в будинку не проживає. Йому було відомо про те, що будинок придбавався на двох співвласників (у спільну сумісну власність). Але він вважає що, оскільки відповідачка не проявляє інтересу до нерухомого майна, не утримує свою частину будинку, а позивач користується усім будинком (цілою частиною) вже більше 10 років, утримує весь будинок, то він набув право власності на майно відповідачки. У подальшому просив справу розглядати без його участі, за участі його представника. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов з підстав, що описані вище. Відповідачка повторно не з`явилась в судове засідання. Згідно до положень Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачка є належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду даної цивільної справи на офіційному сайті Судова влада. Така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачка мала можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без її участі, відзив на позов до суду відповідачка не подавала, тому судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та його представник проти такого вирішення справи не заперечують. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Як встановлено в судовому засіданні, 10.08.1999 р. між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що кошти за будинок, визначені у п.4. договору купівлі-продажу, були сплачені [PERSON] , і це були його особисті кошти. Проте зазначена обставина не була доведене в ході розгляду справи. З 2006 року відповідачка була знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , та вибула в м. Постдам, Німеччина. Подальше місце її перебування позивачу не відоме. В період з 2006 року позивач є єдиним користувачем будинку, у зв`язку з чим несе тягар з його утримання: сплачує податки, комунальні платежі, оплачує ремонтні роботи. Позивач зазначає, що фактична відсутність іншого співвласника будинку позбавляє його можливості реєструвати членів його родини, отримувати субсидію та пільги. Тому, з метою визнання за ним права власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] (власницею якої є відповідачка), позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з наступного. Суд вважає, що до даних правовідносин слід застосувати положення ч.1 статті 344 ЦК України, у відповідності до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. - вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. З огляду на положення статті та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання, тощо, виключає застосування набувальної давності. За наведеного співвласник спірного домоволодіння відомий позивачу. Позивач знав, і на це посилається в позові, і про це надавав пояснення в суді, що користується майном, яке належить іншій особі - відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.08.1999 р. Також суд звертає увагу, що вищезазначений договір є чинним, позивачем не був оспорений. Крім того, факт непроживання [PERSON] в будинку і несплата нею коштів позивачеві на утримання будинку не свідчить про те, що відповідачка відмовилася від права власності на нерухоме майно і не може бути підставою для припинення права власності відповідачки на її майно. З урахуванням встановлених обставин та зазначених вимог закону суд прийшов до висновку, що набувальна давність не поширюється на дані спірні правовідносини, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України, і вони покладаються на позивача. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed