Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

В липні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов'язати [PERSON] здійснити відповідну перебудову домоволодіння № 25 шляхом знесення всіх прибудов на другому поверсі, що розташовані над приміщеннями належними позивачці на праві власності та зняти всі установлені на прибудові кондиціонери та відкриту електричну проводку. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала на те, що домоволодіння [ADDRESS] розташоване на приватизованій земельній ділянці та належить на праві приватної власності трьом співвласникам: позивачці - 86/100, [PERSON] - 5/100 часток та [PERSON] - 9/100 часток. Оскільки частки інших співвласників є незначними і складаються з нежитлових споруд, ці співвласники постійно не проживають у вказаному домоволодінні на відміну від позивачки. Домоволодіння № 25, яке належить відповідачу, розташоване на неприватизованій земельній ділянці і є суміжним по відношенню до домоволодіння № 23. Даний будинок відповідачем використовується як магазин з продажу холодильних установок та інших господарських товарів на першому поверсі, а приміщення другого поверху використовується ним як офісні. Згодом, [PERSON] розпочав зводити до існуючої двох поверхневої будівлі № 25 прибудову у вигляді кількох приміщень, які зведені ним на стіні належних позивачці на праві власності будівель літ. «Е» ті літ. «Д» та на цегляній огорожі між будівлями літ. «Б3-1» та літ. «Е». Крім того, на другому поверсі самочинної прибудови відповідачем встановлені великі кондиціонери з яких стікає вода на дахи належних позивачці приміщень та на її подвір'я, а встановлена електропроводка повністю відкрита та розташована також над її приміщеннями, що є небезпечно з точки зору пожежної безпеки. Вказані прибудови та обладнання на них здійснені відповідачем без надання погодження [PERSON] та завдають загрозу належним їй на праві власності приміщень, а також створюють незручності. На усні зауваження позивачки, відповідач не реагує, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивачка та її представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, які зазначені в позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позову в повному обсязі та просила відмовити у його задоволенні. Вислухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником 86/100 частин домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.07.2009 року, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (а.с. 24). 19 серпня 2010 року управлінням Держкомзему у м. Дніпропетровську було зареєстровано державний акт, серія АЛ № 027942, на право власності земельної ділянки [ADDRESS] на ім'я [PERSON] (а.с.38). На підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 3410, [PERSON] на праві власності належить нежитлова будівля літ. А-2, А1-2, сходи а, огорожа № 1, 2, мостіння І, загальною площею 192,4 кв.м. (а.с. 87). На підставі договору купівлі-продажу частин гаражу від 31.13.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 4246, [PERSON] на праві власності належить - 1/2 частина гаражу літ. В з двома оглядовими ямами, загальною площею 97,7 кв.м. (а.с.70-71). Згідно з договором купівлі-продажу частин гаражу від 03.09.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 1876, [PERSON] на праві власності належить - 1/2 частина гаражу літ. В з двома оглядовими ямами, загальною площею 97,7 кв.м. (а.с.68). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради від 16.04.2009 року № 100/8, [PERSON] було надано дозвіл на реконструкцію нежитлових приміщень будівель А-2 та А1-2 з влаштуванням гаража та сходової клітки, будівництво прибудови із надбудовою другого поверху над її частиною та влаштуванням навісу за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 2 вказаного рішення, [PERSON] було зобов'язано замовити проектну документацію на реконструкцію нежитлових приміщень та гаражу (а.с.72-73). 08.12.2009 року Державною технічною комісією було складено акт про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів нерухомості, в якому вказано, що прибудова до літ. А-2, А1-2 має загальну площу 582,1 кв.м та гараж має загальну площу 99,2 кв.м встановлено, що будівельно-монтажні роботи виконані відповідно до державних будівельних норм. Рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську № 376/5 від 30.12.2009 року затверджено Акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів нерухомості (а.с.100-103). 14.06.2013 року на заяву [PERSON], було надано висновок експертного будівельно-технічного дослідження № 1300-13, в якому зазначено, що самочинно зведені прибудови власниками домоволодіння [ADDRESS], надбудови порушують державні норми, зведені без проекту, можуть завдавати загрозу розташованим поруч будівлям № 23 та № 27, а також створюють загрозу життєдіяльності мешканців зазначених домоволодінь. На всі зведені самовільно будівлі необхідно виконати проектну документацію, пройти Укрінвестекспертизу, одержати дозвіл на будівництво в Головному архітектурно-планувальному управління міста (а.с.6-23). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивачем не було надано суду належних доказів, у встановленому законом порядку, що спірні нерухомі об`єкти зведенні з порушенням державних норм ДБН. Висновок експертно будівельно-технічного дослідження наданий позивачкою суд не бере до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки судовий експерт [PERSON] в своєму висновку не зазначив, що йому було надано можливість доступу до домоволодіння [ADDRESS] для проведення експертного дослідження, крім того він зазначає у висновку, що йому було надано лише тільки технічний паспорт на будинок [ADDRESS]. Тому суд приходить до висновку, що він керувався своїм припущенням, оскільки ним не було витребувано у власника домоволодіння № 25 достатньої кількості документації, яка б свідчила про наявність чи відсутність самовльних будівель та доступу до всіх будівель для встановлення чи відповідають вони будівельним нормам. Крім того, при встановленні наявних самовільних будівель, судовим експертом не було запропоновано варіантів розташування чи перебудування спірних об`єктів, які б відповідали державним будівельним нормам БДН 360-92**. Згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Посилання позивача у своїх позовних вимогах про знесення самовільних прибудов на другому поверсі, що розташовані над приміщеннями належними позивачці на праві власності не відповідає дійсності, оскільки як вбачається з фототаблиці оглянутої у судовому засіданні з поясненнями сторін (а.с. 11) над приміщеннями належними позивачці на праві власності розташован навіс, який зі слів позивачки належить їй. Доказів, що приміщення на які вказує позивачка у фототаблиці, є самовільними чи такими що порушують права позивачки чи будівельні норми, позивачкою не надано. Крім того, з фототаблиці вбачається (а.с. 11 нижнє фото), що приміщення, на які вказує позивачка як на самовільні, ніяким чином не порушують прав позивачки, вони знаходяться на території домоволодіння (будівлі) [ADDRESS], на відстані від межі домоволодіння № 23 близько одного метра. А в судовому засіданні позивачка пояснила, що саме ні будівлі відповідача чинять їй перешкоди, а особи які виходять з цих будівель, голосно балакають, та палять цигарки. Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до п. 22, 23 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року зазначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК). Оскільки, знесення самовільних побудов є крайнєю мірою, яка застосовується у разі коли немає іншої можливості проведення перебудови, а належних та допустимих доказів що дані побудови є самовільними та такими що порушують права позивачки не надано, суд прийшов до висновку, що позов в частині знесення всіх прибудов на другому поверсі, що розташовані над приміщеннями належними позивачці на праві власності задоволенню не підлягає. Що стосується вимог позивачки про зняття електричної проводки над вказаними будівлями, то дані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено з пояснень самих сторін, що дані електричні провода відповідачем не вішалися. Крім того, до складу цих проводів входять телефонні кабеля, які є власністю телефонних компаній. А тому питання щодо зняття електричної проводки та інших кабелів не відноситься до компетенції відповідача. Що стосується вимог позивачки щодо зняття всіх встановлених на прибудові кондиціонерів над будівлями, то дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки кондиціонери розташовані на стіні, яка відноситься до будівлі, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Вони не є самочинним будівництвом, та використовуються для побутових потреб відповідача. Що стосується питання стікання води з кондиціонерів на дахи будівель літ. «Е» та «Д», то як вбачається з фототаблиці № 2 (а.с. 12), дані будівлі встановлені з порушенням норм чинного законодавства, а саме будівництво об'єктів на межі повинно відбуватися на відстані не менш як 1 метр від межі. Виходячи з аналізу вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивні вимоги [PERSON] про здійснення перебудови домоволодіння № 25 шляхом знесення всіх самовільно збудованих прибудов на другому поверсі, зняття усіх встановлених на прибудові кондиціонерів та відкритої електричної проводки не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачці у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені їй судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed