Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

. В обґрунтування заявленого суду повідомлено наступне. В 2010 році позивач набула прав власності на земельну ділянку площею 0,0800 га, що за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та кадастровим номером 1822085900:02:001:0165. Прав власності на даний об`єкт нерухомості не перереєстровувалось. В 2012 році відповідачем винесено постанову про арешт майна колишнього власника зазначеної земельної ділянки та у зв`язку із не внесенням відомостей щодо нового власника арешт накладено на згадувану земельну ділянку. Такими діями, на переконання позивача, порушено її права відповідачем. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження і клопотань щодо переходу розгляду справи іншим способом суду не заявлялось. Відповідач направив відзив на позов, яким вимоги заперечив, зазначивши наступне. Дійсно, відділом виконавчої служби накладався арешт на все майно боржника в тому числі на згадувану земельну ділянку, як таку, яка рахується його власністю. Таким боржником є [PERSON] . Проаналізував направлені суду матеріали, судом встановлені наступні фактичні обставини справи. 8 жовтня 2010 року між позивачем, як покупцем та [PERSON] , як продавцем, укладено договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки (а.с.10-11). [PERSON] зазначений власником згадуваної земельної ділянки на підставі акту серії ЯД № 564226 (а.с.12). 24 жовтня 2012 року державним виконавцем відповідача винесено постанову про арешт майна [PERSON] у вигляді зазначеної раніше земельної ділянки (а.с.13,15). Проаналізував направлені матеріали, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає, що відповідач, а саме відділ державної виконавчої служби не порушував, не невизнавав та не оспорював прав позивача у зв`язку із чим позов до даної особи задоволеним бути не може. Дійсно, виконавчою службою накладено арешт на майно боржника у певному виконавчому провадженні. Однак, виконавча служба здійснювала лише власні функції з метою проведення всіх необхідних з метою виконання рішення суду на користь певної особи. Аналогічне зазначено і в дійсному на даний час пункті 2 ППВССУ № 5 від 3 червня 2016 року. Приймаючи рішення у даній справі суд керується наступними положеннями процесуального законодавства. Так, дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне. Так, розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України). Крім цього, враховуючи принцип диспозитивності, суд позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача. Дані вимоги процесуального закону визначені положеннями ст. 51 ЦПК України, якими декларується, що такі дії суд виконує виключно за клопотанням позивача. Жодних клопотань з даного приводу позивачем не заявлялось, а отже інших осіб до участі у справі як співвідповідачів залучити не має підстав. Результати вирішення спору позбавляються можливості здійснювати перерозподіл судових витрат понесених позивачем. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed