Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до Шевченківського районного суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].), за участю третьої особи: відділу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на продаж квартири, де правом користування наділена малолітня дитина, придбання квартири на ім'я малолітньої дитини та реєстрації місця проживання дитини без згоди матері, усунення перешкод, виселення та зняття з реєстрації. В процесі розгляду справи було залучено Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві в якості третьої особи. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 25.09.2010 року перебували у шлюбі, який було розірвано за рішенням суду 03.09.2013 року, від шлюбу мають сина [PERSON], 2011 року народження. Позивач володіє квартирою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2000 року, яка не є спільною сумісною власністю подружжя та належить позивачу на праві приватної власності. З моменту укладення шлюбу відповідача та їх спільного із позивачем сина було зареєстровано як членів сім'ї позивача - власника вищевказаної квартири. На даний час відповідач відмовляється виселятися з квартири, не погоджується на придбання іншого житла за рахунок продажу квартири та придбання ім'я сина [PERSON], оскільки це пов'язано із виселенням з квартири. Безпідставно вимагає придбання окремої квартири на своє ім'я, а не на ім'я дитини. Окрім того, володіє своїм власним житлом. З цього приводу відповідачка неодноразово висловлювала думку в присутності співробітників Служби у справах дітей стосовно погодження на продаж квартири та надання згоди на реєстрацію дитини в іншій квартирі виключно за умови придбання квартири на своє ім'я. Окрім того, як зазначав позивач, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання разом з нею в одній квартирі позивача, таким чином перешкоджаючи позивачу здійсненню права власності. За наслідками такої поведінки відповідача (регулярні провокації сварок та побиття, скандали, бійки, імітація свого побиття із підробкою медичних документі про травми, дані факти жодним чином не підтверджені судово-медичними експертизами) малолітня дитина перебувала на обліку в Службі у справах дітей як дитина, яка опинилась в складних сімейних обставинах. Позивач не може проживати в даній квартирі через неадекватну поведінку відповідачки, яка фактично створює неможливі умови проживання в такій атмосфері дитині. Через те відповідачу було запропоновано за півтора року багато варіантів придбання квартир в центрі міста на ім'я дитини, однак до жодного варіанту вона не пристала. Безпідставно вимагала оформлення права власності на житло виключно на своє ім'я. Позивач не проживає разом з відповідачем, але бере участь у виховані та утриманні сина. Позивач уклав 12.06.15 року попередню угоду про намір придбати квартиру [ADDRESS]. Після чого, він звернувся до органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києва державної адміністрації із пропозицією розглянути на засіданні Комісії з питань захисту прав дітей його заяву про можливість продажу належної йому 2-кімнатної квартири [ADDRESS], де правом користування наділений малолітній [PERSON]., за умови одночасного придбання на ім'я дитини 1- кімнатної квартири за адресою [ADDRESS]. За таких умов позивач зможе придбати для себе окреме житло в тому числі. Відповідно до витягу з протоколу № 12 засідання комісії з питань захисту прав дітей при Шевченківській районній державні адміністрації від 24.06.15 року комісія одноголосно підтримала заяву позивача., але у зв'язку з тим, що мати дитини відповідачка категорично заперечувала проти, рекомендували звернутися до суду. Не зважаючи на це, відповідач безпідставно без наведення жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували її відмову, не надає згоди на продаж спірної квартири, в якій наділений правом власності малолітній [PERSON], відмовляється надати дозвіл на зняття сина з реєстрації місця проживання за вище вказаною адресою, відмовляється надати згоду на придбання квартири [ADDRESS] на ім'я сина з метою переселення в окремі житлові приміщення з позивачем. Хоча такий вихід виключно в інтересах дитини та зможе сприяти налагодженню психологічного стану дитини, стабілізувати його оточення та відмовляється зняти реєстрацію свого місця проживання за адресою [ADDRESS] з метою чинення перешкод продажу такої квартири. Окрім того, позиція матері, яка створює видумані ситуації про те, що дитина перебуває в оточенні фізичного насилля в обґрунтування відмови позивачу піти на умови продажу квартири незрозуміла, не в інтересах дитини. Позивач вважає, що така позиція відповідача як матері малолітньої дитини шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Враховуючи вказане, позивач діє в інтересах дитини та просив суд відповідно до ст. 177 СК України дозволити йому без згоди відповідачки як матері здійснити продаж квартири [ADDRESS], яка належить йому, де правом користування наділений малолітній [PERSON], одночасно на ім'я малолітнього [PERSON] буде придбано інше житло у квартирі [ADDRESS]. Згоду на це надав орган опіки та піклування, обстеживши житлово-побутові умови житла. Крім того, після продажу квартири малолітній дитині необхідна реєстрація місця проживання разом з матір'ю відповідачем в кв. [ADDRESS] із одночасним зняттям з реєстрації малолітнього [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. В зв'язку з чим позивач просив дозволити без згоди матері оформити документи в PC ДМС Шевченківського району м. Києва на зміну реєстрації місця проживання малолітнього сина, який не досяг 10 років. Вказані вимоги позивач обґрунтовував ст.ст. 176, 177 СК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Окрім того, зазначав, що надання дозволу на зміну реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON], то уразі продажу квартири відбудеться припинення право власності на житло позивачем, що в свою чергу призведе до необхідності зняття з реєстрації місця проживання дитини. Разом з тим, позивач зазначав, що відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою, яка йому належить на праві власності, а тому вважав, що є всі підстави для її виселення із посиланням на вимоги ст. ст. 29, 383, 391 ЦК України та ст. 64, 116, 157, 161 ЖК УРСР, оскільки відповідач не сплачує комунальні послуги, створює неможливим подальше користування його власністю, виселила позивача із власної квартири через постійні сварки та фізичну розправу на очах дитини. Посилаючись на викладене, позивач просив суд надати дозвіл на продаж квартири [ADDRESS], в якій правом користування наділений малолітній [PERSON] 2011 року народження, із одночасним придбанням житла (квартири) на ім'я малолітнього [PERSON] 2011 року народження без згоди матері відповідачки [PERSON] Надати дозвіл на придбання житла (квартири) на ім'я малолітнього [PERSON] 2011 року народження без згоди матері відповідачки [PERSON] у нотаріуса. Надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] 2011 року народження за адресою придбаного житла із одночасним зняттям з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS], та оформлення документів на такі дії в районному відділі ДМС м. Києва. Зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачу в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення та зобов'язати відділ ДМС Шевченківського РУ зняти з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] за адресою квартира [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судове засідання відповідач не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. В раніше наданих суду запереченнях та поясненнях зазначала, що в прохальній частині позову не міститься конкретної квартири, яка придбається на ім'я малолітньої дитини. Окрім того, в попередньому договорі, укладеному позивачем покупцем є особисто [PERSON], а не його син. Окрім того, відповідач вказувала, що не була присутня на комісії з питань захисту прав дитини 24.06.2015 року, де розглядалось питання про надання дозволу на продаж квартири із одночасним її придбанням за іншою адресою. Також вказувала, що жодних пропозицій від позивача щодо варіантів обміну квартир та придбання квартири для їх сина, вона не отримувала. В судовому засіданні представник третьої особи відділу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації позов підтримала та не заперечувала проти його задоволення. Зазначала, що орган опіки та піклування не заперечує проти продажу квартири із одночасним придбанням її на ім'я дитини. Представник третьої особи Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві в судове засідання не з'явився, в раніше поданому клопотанні просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні свідок [PERSON]., який є батьком позивача пояснив, що відповідач створює перешкоди позивачу у користуванні квартирою та неможливі передумови для спілкування із дитиною. На даний час позивач проживає разом із батьком в однокімнатній квартирі. Відповідач не надає можливості для нормального спілкування позивача як батька із дитиною через постійні сварки та суперечки. Зачинила одну кімнату в квартирі на замок. В квартирі почали пропадати речі. Відповідач за квартиру не сплачує. В судовому засіданні свідок [PERSON]., який є начальником служби у справах дітей ШРДА показав, що до служби у 2014 році звернувся позивач із пропозицією продажу квартири із одночасним придбанням на ім'я дитини іншого житла, для вирішення вказаного питання було створено комісію. Проте, відповідач на жодні контакти не йшла та не погоджувалась на запропоновані позивачем варіанти у зв'язку із відсутністю належних умов для проживання дитини та ремонту. Зазначав, що жодних майнових прав дитина у квартирі позивача не має. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та третьої особи, а також покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що позивач і відповідач з 25.09.2010 року по 03.09.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дитину - малолітнього [PERSON], 2011 року народження. Після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] разом із дитиною проживають в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.07.2000 року (а.с. 25). Згідно із витягами з протоколу № 5 від 11.03.2015 року та № 6 від 25.03.2015 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації було розглянуто заяви [PERSON] про продаж належної йому 2-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], де правом користування наділений малолітній [PERSON], 2011 року народження, за умови одночасного придбання на ім'я дитини 1-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] з метою покращення майнових прав дитини, комісія не заперечувала проти продажу квартири за умови одночасного придбання на ім'я дитини 1-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 48, 53). При цьому, у витязі з протоколу № 5 від 11.03.2015 року було зазначено, що [PERSON], виступає категорично проти купівлі на ім'я дитини іншої квартири, пояснюючи це тим, що квартира, яка купується не придатна для проживання, в зв'язку з чим вирішено створити робочу групу та обстежити житлово-побутові умови квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53). Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов дитини від 12.03.2015 року, квартира за адресою: [ADDRESS] придатна для проживання дитини (а.с. 56). В подальшому, комісіє було повторно прийнято рішення про можливість продажу квартири за адресою: [ADDRESS] за умови одночасного придбання на ім'я дитини 1-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] та запропоновано [PERSON] звернутися до суду (а.с. 48). При цьому, доказів на підтвердження того, що відповідач був запрошений на комісію 25.03.2015 року матеріали справи не містять. Станом на час прийняття рішення у справі, позивачем надано суду копію попереднього договору про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], згідно з яким сторони домовились укласти основний договір купівлі-продажу не пізніше 20.05.2016 року (а.с. 88). Згідно з поясненнями позивача та його представника, вказана квартира за адресою [ADDRESS] пропонується для купівлі її на ім'я малолітнього [PERSON] із одночасним продажем квартири за адресою: [ADDRESS]. Проте, обстеження житлово-побутових умов дитини у квартирі [ADDRESS] службою у справах дітей не проводилось та згода комісією на її купівлю не надавалась. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Відповідно до статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Після припинення управління батьки зобов'язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. Неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. Проте, матеріалами справи підтверджується, що малолітній [PERSON] не має права власності у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Разом із тим, ч. 7 ст. 177 СК України батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Проте, із системного аналізу законодавства вбачається, що дозвіл органу опіки та піклування потрібен не лише в тому разі, якщо дитина є співвласником нерухомості, а й у тому випадку, якщо має місце лише реєстрація дитини в житловому приміщенні. Оскільки, одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користування жилим приміщенням. Адже, відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, до виключних повноважень органу опіки і піклування належить питання щодо надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Разом із тим, згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до виключної компетенції іншого органу влади або місцевого самоврядування. Позивач, в своєму позові посилається на ч. 7 ст. 177 СК України, відповідно до якої спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом, проте ставить на вирішення суду питання про надання дозволу на продаж квартири та придбання житла на ім'я малолітньої дитини. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, позивач просить суд захистити своє цивільне право в спосіб, що не встановлений законом, з огляду на зазначене, в задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на продаж квартири [ADDRESS], в якій правом користування наділений малолітній [PERSON] 2011 року народження, із одночасним придбанням житла (квартири) на ім'я малолітнього [PERSON] 2011 року народження без згоди матері відповідачки [PERSON]; надання дозволу на придбання житла (квартири) на ім'я малолітнього [PERSON] 2011 року народження без згоди матері відповідачки [PERSON] у нотаріуса слід відмовити. Також задоволенню не підлягає і похідна вимога від основних позовних вимог про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] 2011 року народження за адресою придбаного житла із одночасним зняттям з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS], та оформлення документів на такі дії в районному відділі ДМС м. Києва задоволенню також не підлягає. Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення та зобов'язання відділу ДМС Шевченківського РУ зняти з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] за адресою квартира [ADDRESS] суд зазначає наступне. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою, яка йому належить на праві власності, а тому вважав, що є всі підстави для її виселення із посиланням на вимоги ст. ст. 29, 383, 391 ЦК України та ст. 64, 116, 157, 161 ЖК УРСР, оскільки відповідач не сплачує комунальні послуги, створює неможливим подальше користування його власністю, виселила позивача із власної квартири через постійні сварки та фізичну розправу на очах дитини. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом із тим, в матеріалах справи містяться акти обстеження квартири № [ADDRESS], складені ПП НТП «УЦНМ» 16.06.2015 року та 98.06.2015 року, згідно з якими комісією встановлено, що в квартирі дві житлові кімнати зачиняються на внутрішні замки. Замок від дверей кімнати площею 12,1 кв.м. встановлений власником квартири [PERSON], від якої він має ключі. Від кімнати площею 16,9 кв.м. у власника квартири [PERSON] ключів немає, з його слів замок встановлений [PERSON] (а.с. 20, 21). Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із ст. 162 ЖК УРСР Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. В обґрунтування вказаної позовної вимоги, [PERSON] посилався на несплату комунальних платежів відповідачем, проте матеріали справи не містять даних про те, хто здійснює оплату комунальних платежів, оскільки а ні стороною позивача, а ні стороною відповідача не надано суду відповідних доказів. Також Верховний Суд України у листі «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 року вказує, що відповідно до ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має право відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦКУ власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК УРСР. Таких висновків Верховний Суд України дійшов в ухвалі від 31.01.2007 р. у справі № 6-24089св06 та рішенні від 28.05.2008 р. у справі № 6-20552св07. А відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Доказів на підтвердження зазначених у викладеній статті обставин позивачем суду не надано. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що разом із відповідачем проживає малолітній [PERSON], 2011 року на народження. Частиною 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно із ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Разом із тим, рішення суду щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] відсутнє. Таким чином, на переконання суду, підстави для задоволення позову в частині виселення відповідача та зняття її з реєстраціного обліку задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України та

Outcome: dismissed