Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка утворилася станом на 31 липня 2015 року, за проживання в гуртожитку в сумі 2 126,22 грн., 83,27 грн. пені та 4,15 грн. 3% річних, мотивуючи свої вимоги наступним. 01.09.2014 між сторонами було укладено угоду №1283 на проживання в гуртожитку позивача, на підставі якої відповідачу було видано ордер на вселення та проживання в гуртожитку [ADDRESS]. В свою чергу, умовами угоди були передбачені обов`язки для відповідача, зокрема, проводити оплату за проживання в гуртожитку, за комунальні послуги та додаткові платні послуги. Позивач зазначає, що плата за проживання в гуртожитку була встановлена наказами ректора, з 01.09.2014 по 28.02.2015 в розмірі 204,19 грн. за одне ліжко-місце, а з 01.03.2015 по 30.06.2015 в розмірі 234,02 грн. Проте, стверджує позивач, відповідач плату за проживання в гуртожитку не вносив, відтак він змушений в судовому порядку просити суд стягнути наявну заборгованість. Окрім заборгованості за оплату за проживання в гуртожитку позивач просить стягнути пеню в розмірі, передбаченому в угоді та 3% річних, застосувавши положення ч.2 ст.625 ЦК України (а.с.3-5) В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав викладених судом вище. Представник відповідача категорично заперечував проти позову, зазначав, що відповідач, який є його сином навесні 2014 року прибув до м. Києва із тимчасово окупованої території в АР Крим, є вимушеним переселенцем. Спочатку вступив до коледжу, а потім з вересня 2014 року до позивача для здобуття вищої освіти. Не заперечував факту укладення та підписання його сином даної угоди, проте стверджував, що підписати її сина змусили представники позивача, а саме юридична служба, яка має своєю єдиною метою «вимагання грошей». Посилався на Закон України «про внесення змін до деяких законів України щодо державної підтримки учасників бойових дій та їхніх дітей, дітей, один з батьків яких загинули в районі проведення АТО, бойових дій чи збройних конфліктів або під час масових акцій громадянського протесту, дітей, зареєстрованих як внутрішньо переміщених осіб, для здобуття професійно-технічної освіти», яким внесено зміни до статті 44.1 Закону України «Про вищу освіту», якою регулюється соціальний захист всіх вищенаведених осіб. Тобто, представник відповідача наполягав на тому, що відтепер держава не просто зобов`язана надати його синові житло безкоштовно, а сам позивач повинен надавати кімнати в гуртожитках без стягнення будь-яких грошових коштів, оскільки таким законом передбачена державна цільова підтримка для здобуття професійно-технічної освіти, безоплатне проживання в гуртожитках (а.с.86-89) Також відповідачем було заявлено зустрічний позов до позивача про стягнення суми моральної шкоди в розмірі 120 000,00 грн., мотивуючи ці вимоги тим, що від вересня 2014 року, тобто від дня проживання в гуртожитку позивача невідомими особами, які є працівниками юридичної служби позивача чиниться на нього психологічний та фізичний тиск, який має кінцевою метою отримання від нього грошей. Стверджує, що останні є «ворогами України», відтак мають понести справедливе покарання (а.с.47-48) В обґрунтування вимог за зустрічним позовом представник відповідача стверджував, що його син є відмінником та сумлінним студентом, проте позивач навмисно створює такі умови, за яких навчання відповідача у цьому ВИШі стає неможливим. Все це завдає неймовірних страждань відповідачу, які він оцінює в визначену суму моральної шкоди. Представник позивача вважав, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Відповідачем взагалі не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Не надано суду жодного доказу, не названо навіть осіб, які, на його думку, чинили «тиск» на відповідача, не представлено доказів звернення по цим фактам до правоохоронних органів. Наявне в матеріалах справи клопотання іншого представника відповідача про відкладення розгляду справи присутній в судовому засіданні вважав, що така неявка не є поважною та просить розглядати справу. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач навчається у позивача з вересня 2014 року. 01.09.2014 між сторонами укладено Угоду №1283 на проживання в гуртожитку Національного авіаційного університету (далі - Угода) (а.с.6) Як вбачається з тексту Угоду вона підписана безпосередньо відповідачем. Представник відповідача не заперечував факту підписання Угоди відповідачем, проте стверджував про те, що свій підпис відповідач поставив під тиском, і взагалі до укладення даної Угоди змусив позивач в особі своїх представників - співробітників юридичної служби університету, однак жодного доказу на підтвердження таких обставин, якими відповідач та його представник обґрунтовує свої заперечення згідно ст. ст.57-60 ЦПК України не надав, відтак суд погоджується із представником позивача про те, що відсутність звернень з цього приводу до відповідних органів і рішень компетентних органів по цим заявам, які набрали законної сили, свідчить про неспроможність цих доводів. Умовами Угоди п.2.2.1 встановлено, що позивач зобов`язаний на підставі рішення Ради, Комісій з поселення видати відповідачу ордер на вселення та проживання в гуртожитку [ADDRESS] строком до 30.06.2015. Згідно п.2.4.2 Угоди відповідач зобов`язаний проводити оплату за проживання в гуртожитку, комунальні послуги та додаткові платні послуги, якщо вони надаються в національній валюті України на розрахунковий рахунок балансоутримувача через банківську установу чи касу позивача на підставі платіжних документів наперед за навчальний рік. Як виняток, за письмовою заявою мешканця, плата за проживання може вноситися наперед за заявою мешканця за місяць на підставі погодженого сторонами графіку оплати. Згідно ордеру №213, виданого позивачем відповідачу останній був заселений до вищезазначеної кімнати в гуртожитку на строк з 29.08.2014 по 30.06.2015 (а.с.8) Згідно наказів ректора Національного авіаційного університету від 29.08.2014 №172/од та від 27.02.2015 №31/од було затверджено прейскурант розміру оплати за проживання та комунальні послуги за місяць на одне ліжко-місце для студентів денної форми навчання та слухачів підготовчого відділення в гуртожитках Студентського містечка НАУ в розмірах 204,19 грн. з 01.09.2014 та 234,02 грн. з 01.03.2015 за кімнату 18 кв.м за одне ліжко-місце (а.с.9-12) Ані відповідач в позові, ані його представник в судовому засіданні не заперечували той факт, що плату за проживання в гуртожитку відповідач не здійснює. Більше того, в матеріалах справи знайшли своє підтвердження ті обставини, що відповідач декілька разів звертався із власноручними заявами про відстрочку оплати за проживання, оскільки перебуває у тяжкому матеріальному становищі (а.с.13-14), на що позивач давав позитивну відповідь, про що свідчать резолюції на цих заявах та розрахунок заборгованості по нарахуванню пені, конкретно, період такого нарахування, тобто з моменту після закінчення такової розстрочки. Згідно розрахунку заборгованості за період з 01.09.2014 по 30.06.2015 утворилася за Угодою заборгованість за оплату за проживання в гуртожитку у відповідача перед позивачем на загальну суму 2 161,22 грн. (а.с.15) Ні відповідач, ні його представник не оспорювали саму суму заборгованості та правильність її нарахування, зміст заперечень полягав виключно в тому, що відповідно до діючого законодавства, відповідач як особа, яка переміщена із тимчасово окупованої території має право на безкоштовне проживання в гуртожитку і на думку сторони позивачів, цьому праву кореспондує обов`язок позивача таке безкоштовне проживання відповідачу забезпечити за власний кошт, з чим суд погодитися не може. Між сторонами виниклі договірні зобов`язання, невиконання умов договору однією стороною, надає другій стороні право звертатися з цього приводу до суду. Крім того, передбачений цивільний законодавством принцип свободи договору свідчить про те, що самі сторони вправі визначати конкретні умови договору, брати певні зобов`язання на себе в обмін на зобов`язання другої сторони. Сторонами не заперечується, що позивач свої зобов`язання виконав, надав житло для проживання відповідачу, в той час як останній не має бажання вносити за це плату, передбачену умовами Угоди. Така одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відтак в цій частині суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Проте, незважаючи на поданий розрахунок на суму 2 161,22 грн., в резолютивній частині позову позивач просить стягнути таку заборгованість за проживання в меншому розмірі, а саме в сумі - 2 126,22 грн. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд не може стягнути заборгованість в більшому розмірі, анід просить позивач. Щодо стягнення суми пені. Згідно п.5.2 Угоди за невиконання або неналежне виконання умов Угоди сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством. За несвоєчасне внесення плати за найм житла мешканець сплачує на користь балансоутримувача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від суми заборгованості за час прострочення. З урахуванням того, що позивач погодив відстрочку сплати боргу за проживання в гуртожитку до 06 липня 2015 року, то період, за який позивач просить стягнути пеню ним визначений з 07 липня 2015 року по 31 липня 2015 року і ця сума складає 83,27 грн. (25 днів прострочки, 30,0000% розмір облікової ставки НБУ, 0,164% розмір подвійної облікової ставки НБУ в день) Суд погоджується із правильністю наведеного розрахунку і приходить до висновку про необхідність задоволення також цієї вимоги. Окремо суд знову акцентує увагу позивача, що сума, приведена ним в розрахунку «сума боргу» менша ніж у вищенаведеному розрахунку заборгованості за проживання в гуртожитку, тобто не 2 161,22 грн., навіть не 2 126,22 грн. як позивач просить стягнути в резолютивній частині позову, а взагалі 2 026,22 грн. Зважаючи на те, що ця сума є меншою, а не більшою, а суд за власною ініціативою не може збільшити розмір присудженого стягнення, суд задовольняє вимогу, виходячи з цієї меншої суми боргу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, як вбачається з наданого позивачем розрахунку 3% річних від суми боргу складають 4,16 грн. Аналогічно як і по стягненню пені за розрахунок позивачем взято меншу суму 2 026,22 грн., а не 2 161, 22 грн. Така вимога ґрунтується на вимогах діючого законодавства та підлягає також задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого під час звернення до суду із цим позовом. Щодо вимог по зустрічному позову, то в їх задоволенні слід відмовити. Відповідачем та його представником не підтверджено жодної із тих обставин, якими відповідач обґрунтовував свої вимоги належними та допустимими доказами. Суд в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України сприяв сторонам в представленні суду доказів на підтвердження своїх вимог або заперечень, проте представник відповідача зазначив, що жодного клопотання про витребування доказів він не має, зокрема, на підтвердження незадовільного стану здоров`я, оскільки з приводу ймовірних протиправних дій позивача відповідач нікуди не звертався. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України), подати належні та допустимі докази (ст.57-59 ЦПК України) Вищенаведені вимоги процесуального закону відповідачем не виконані, відтак підстав для задоволенні зустрічного позову суд не вбачає. На підставі викладеного та

Outcome: approved