Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження, визнання недійним державного акту на право власності на земельну ділянку, в якому просив суд постановити рішення яким визнати недійсним розпорядження Дніпропетровської районної державної адміністрації від 19 листопада 2010 року № 3701-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки громадянці [PERSON] у власність для ведення особистого селянського господарства» та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2010 року на земельну ділянку площею 1,0437 га з кадастровим номером 1221484000:01:154:0200 виданий [PERSON] . Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року по вищевказаній цивільній справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2020 року за заявою [PERSON] було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним розпорядження, визнання недійним державного акту на право власності на земельну ділянку до судового розгляду. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі; не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а.с.86). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями, які поверталися до суду з відмітками за закінченням терміну зберігання (а.с.69,82), а також що підтверджується інформацією з офіційного сайту «Укрпошта» (а.с.74), відзив на позовну заяву не подавала, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Відповідач в особі Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується відмітками ДРДА на судових повістках (а.с.62,67,75,84), відзив на позовну заяву не подавали, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Треті особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями, які поверталися до суду з відмітками за закінченням терміну зберігання (а.с.56-61). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 78, ч. 2 ст. 90 ЗК України передбачено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України. Зокрема, ч. 1, 2 цієї статті передбачено, що Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За загальновизнаними нормами, власники й землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов`язані співпрацювати при здійсненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст. 91, 96, 103 ЗК України). Відповідно до ч. 2, 5 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників земля або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Встановлено, що 21 жовтня 1999 року [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ДП ДН №024343 площею 0,1200 га., яка розташована в Садовому товаристві «Харчовик», Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та призначена для ведення садівництва, що підтверджується вищевказаним Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.11-12). Зазначена земельна ділянка була передана [PERSON] у приватну власність на підставі рішення 8 (восьмої) сесії 23 (двадцять третього) скликання Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 08 вересня 1999 року та був зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю №1240, що підтверджується змістом самого Державного акту та довідкою відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області №9312 від 11 грудня 2012 року (а.с.13). Перед отриманням Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ДП ДН №024343 площею 0,1200 га., яка розташована в Садовому товаристві «Харчовик», Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та призначена для ведення садівництва, а саме 04 жовтня 1999 року інженером-землевпорядником [PERSON], за участю [PERSON] , представника відділу земельних ресурсів Дніпропетровського району Дніпропетровської області Шаптала В. та представника Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області Щур Л., та суміжного землекористувача [PERSON] був складений акт встановлення меж земельної ділянки, що підтверджується самим Державним актом (а.с.11-12). Статтею 22 Земельного кодексу України (1991 року) «Виникнення права власності та користування земельною ділянкою», в редакції чинний на момент видачі вищевказаного Державного акту [PERSON] , встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі і на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Таким чином, [PERSON] були виконані всі вимоги законодавства України щодо набуття права власності на земельну ділянку, а тому з моменту отримання ним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ДП ДН №024343 площею 0,1200 га., яка розташована в Садовому товаристві «Харчовик», Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та його реєстрації у Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю №1240 він став повноправним власником вищевказаної земельної ділянки, переданої на підставі рішення 8 (восьмої) сесії 23 (двадцять третього) скликання Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 08 вересня 1999 року для ведення садівництва. 25 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до землевпорядної організації ПП «Інститут землевпорядних відносин» для виготовлення земельної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж належної йому земельної ділянки, згідно Державного акту на право приватної власності серії ДП ДН №024343 площею 0,1200 га. виданого 21 жовтня 1999 року з цільовим призначенням для ведення садівництва, для присвоєння цій земельній ділянці кадастрового номеру, однак 27 лютого 2020 року на адресу [PERSON] надійшло повідомлення з ПП «Інститут землевпорядних відносин», в якому у виготовленні такої технічної документації [PERSON] було відмовлено, оскільки на його земельній ділянці вже сформована та внесена до державного земельного кадастру земельна ділянка площею 1,0437 га. (цільове призначення для ведення сільськогосподарського виробництва) з кадастровим номером 1221484000:01:154:0200, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] (а.с.14). Крім того, встановлено що 27 грудня 2010 року [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,0437 га. з кадастровим номером 1221484000:01:154:0200, яка розташована в Садовому товаристві «Харчовик», Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.16). Зазначена земельна ділянка була передана [PERSON] у приватну власність на підставі розпорядження Голови районної державної адміністрації Дніпропетровської районної державної адміністрації від 19 листопада 2010 року №3701-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки громадянці [PERSON] у власність для ведення особистого селянського господарства» (а.с.15), згідно якого було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за рахунок земель резервного фонду (рілля) на території Любимвської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту. Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка [PERSON] накладається ще на три земельні ділянки, які розташовані поруч з земельною ділянкою [PERSON] , на території садового товариства «Харчовик» Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та які належать [PERSON] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН №024346 від 21 жовтня 1999 року (а.с.17), [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН №024344 від 21 жовтня 1999 року (а.с.18)та [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН №024345 від 21 жовтня 1999 року (а.с.19). Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Частиною 5 ст. 116 ЗК України визначено, що земельні ділянки які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод в користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок іншій особі без вилучення (викупу) її у позивача у встановленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Стаття 393 ЦК України передбачає, що Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визначається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. Згідно п.п.1.12 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» складання державного акту на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів, проводиться після перенесення в натурі (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка та затвердженням в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Проте, при виготовлені та видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку ч. 2 ст. 198 ЗК України (в редакції, що діяла на момент видачі Державного акту [PERSON] ) передбачає встановлення в натурі меж земельної ділянки та погодження з усіма суміжними землекористувачами. Всупереч вищевикладеним нормам закону в процесі підготовки проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки громадянці [PERSON] у власність для ведення особистого селянського господарства, перенесення в натурі (на місцевість) між її земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками не здійснювалось та остання не погоджувала з [PERSON] питання вилучення у нього належної йому на підставі Державного акту серії ДП ДН №024343 на право власності земельної ділянки площею 0,1200 га., яка розташована в Садовому товаристві «Харчовик», Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської, переданої йому на підставі рішення 8 (восьмої) сесії 23 (двадцять третього) скликання Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 08 вересня 1999 року для ведення садівництва, хоча земельна ділянка [PERSON] істотно перетинається з земельною ділянкою [PERSON] . Зі змісту ч. 1 ст. 155 ЗК України вбачається, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Верховного Суду від 31.01.2019 року справа №303/813/14-ц). Враховуючи те, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку значно раніше, а саме 21 жовтня 1999 року, ніж [PERSON] на свою земельну ділянку, а саме 27 грудня 2010 року, та з того моменту і до теперішнього часу є її повноправним власником, володіє та користується цією земельною ділянкою, суд дійшов до висновку що розпорядження Голови районної державної адміністрації Дніпропетровської районної державної адміністрації від 19 листопада 2010 року №3701-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки громадянці [PERSON] у власність для ведення особистого селянського господарства» істотно суперечить вимогам ч. 5 ст. 116 Земельного Кодексу України. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання недійним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,0437 га. з кадастровим номером 1221484000:01:154:0200, яка розташована в Садовому товаристві «Харчовик», Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва та належить [PERSON] , суд прийшов до висновку що виданий [PERSON] вищевказаний Державний акт істотно суперечить вимогам ч. 5 ст. 116 та частині 2 ст. 198 Земельного Кодексу України та це безумовно порушує права [PERSON] , а саме гарантоване ст. 14 Конституції України право власності на землю. Вказаний висновок узгоджується із висновком щодо застосування відповідних норм права, який викладений в постанові Верховного Суду від 21 січня 2018 року в справі №301/2466/15-ц, провадження №61-2851св18. При цьому за правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2824цс15 Державні ак4ти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано Державні акти, так і самі акти про право власності на земельні ділянки. Слід також зазначити, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі №540/861/16-ц, провадження №14-660-цс19 висловлена правова позиція, згідно якої у справі, яка переглядається, суди установили факт накладення земельних ділянок відповідачів на земельну ділянку позивача і таке порушення закріплено розпорядженнями голови Машівської РДА від 17 серпня 2010 року №433 і від 18 жовтня 2010 року №518 в частині про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства та про передачу у приватну власність відповідачам земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства площею 6,48 га. кожному на території Старицьківської сільради. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та визнав недійсними вказані розпорядження та державні акти на право власності на земельну ділянку. Беручи до уваги вищенаведене, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним розпорядження, визнання недійним державного акту на право власності на земельну ділянку слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема і питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України: судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, враховуючи повне задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., тобто з кожного по 420 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved