Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

В квітні 2016 року перший заступник прокурора Київської області, діючи в інтере-сах держави, звернувся до суду з вказаним позовом та посилається на те, що рішенням Великоолександрівської сільської ради №1158-48-VI від 26 квітня 2013 року був затверд-жений проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділян-ки для ведення особистого селянського господарства в с. Чубинське Бориспільського району. 7 листопада 2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER]. У такий спосіб вона набула право власності на земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Бориспільського району. 31 січня 2014 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, за яким вона відчужила приватизовану нею земель-ну ділянку у власність [PERSON] Рішенням Великоолександрівської сільської ради №1873-63-VI від 21 березня 2014 року цільове призначення придбаної ним земельної ділянки було змінено з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку. Рішенням приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мурги С.Г. №10533226 від 31 січня 2014 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначен-ням для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] 30 липня 2015 року [PERSON] уклав з ТОВ «Група Інвест-Проект» договір про право забудови земельної ділянки (договір суперфіцію), за яким [PERSON] передав його земельну ділянку у користу-вання ТОВ «Група Інвест-Проект» для будівництва на ній багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] Бориспільського району. Однак спірна земельна ділянка відноситься до земель загального користування населеного пункту (парк, сквер тощо). Відповідно до ч.3 ст.83 ЗК України передача таких земель у приватну власність не допускається. Ці обставини свідчать про те, що [PERSON] незаконно приватизувала земельну ділянку та не мала права відчужувати її у власність [PERSON] Крім того, [PERSON] незаконно змінив цільове призначення земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Тому перший заступник прокурора Київської області просить суд визнати недійсними та скасувати рішення Великоолександрівської сільської ради №1158-48-VI від 26 квітня 2013 року та №1873-63-VI від 21 березня 2014 року, скасувати рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мурги С.Г. №10533226 від 31 січня 2014 року, визнати недійсним договір про право забудови земельної ділянки (договір суперфіцію), укладений 30 липня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Група Інвест-Проект», а також витребувати з чужого не-законного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуго-вування багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS]. У судовому засіданні прокурор Малинецький В.А. підтримує позов та просить суд задовольнити його. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на відсутність в матеріа-лах цивільної справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель загального користування населеного пункту. Тому представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позо-ву. Представник відповідача [PERSON] також не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на відсутність в матеріа-лах цивільної справи жодних доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель загального користування. Право власності на земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] на підставі ухвали Бориспільського міськрайонно-го суду від 26 травня 2014 року. Це судове рішення набрало законної сили. Тому підстави для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, а також витребування цього об'єкту нерухомого майна з володіння [PERSON] відсутні. Крім того, перший заступник прокурора Київської області пред'явив позов після закін-чення строку позовної давності. Тому представник відповідача [PERSON] просить суд від-мовити у задоволенні позову. Інші учасники цивільного процесу не з'явились у судове засідання. Вони були не-одноразово завчасно та у встановленому порядку повідомлені про час та місце розгляду цивільної справи. Вислухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, дослідивши пись-мові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Встановлено, що рішенням Великоолександрівської сільської ради №903-41-VI від 19 жовтня 2012 року (а.с.158) був наданий дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1685 га для ведення особистого селянського господарства в с. Чубинське Бориспільського району. Іншим рішенням Великоолександрівської сільської ради №1158-48-VI від 26 квітня 2013 року (а.с.159) вказаний проект землеустрою був затверджений. 7 листопада 2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] (а.с.163). У такий спосіб вона набула право власності на земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] В той же день державний реєстратор РС Бориспільського МРУЮ Хиба А.В. прий-няла рішення №7682107 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на цей об'єкт нерухомого майна. Це підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №12362166 від 7 листопада 2013 року (а.с.162). Відповідно до п. «а» ч.3 ст.83 ЗК України в редакції, чинній станом на час прийнят-тя оскаржуваного рішення, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) належали до земель комунальної власності, які не могли передаватись у приватну власність. Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Респуб-ліки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З копії довідки начальника управління Держземагентства у Бориспільському районі №637-д від 5 березня 2013 року (а.с.120), а також викопіювання з проекту формування території Великоолександрівської сільської ради (а.с.121) вбачається, що земельна ділян-ка, приватизована [PERSON], розташовується в центрі с. Чубинське Бориспіль-ського району та належала до земель загального користування. Аналіз цих обставин свідчить про те, що рішення Великоолександрівської сільської ради №1158-48-VI від 26 квітня 2013 року суперечило п. «а» ч.3 ст.83 ЗК України та порушило право власності територіальної громади с. Чубинське Бориспільського району на землю. З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення законності та порушеного права належить скасувати рішення Великоолександрівської сільської ради №1158-48-VI від 26 квітня 2013 року. Встановлено, що 31 січня 2014 року [PERSON] уклала з [PERSON] дого-вір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.143-145), за яким вона відчужила у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] В той же день приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Мурга С.Г. прийняла рішення №10533226 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на цей об'єкт нерухомого майна. Це підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №17171614 від 31 січня 2014 року (а.с.146-147). Рішення Великоолександрівської сільської ради №1873-63-VI від 21 березня 2014 року (а.с.12-13) було змінено цільове призначення земельної ділянки [PERSON] пло-щею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування багатоквартирного житло-вого будинку по [ADDRESS] Бориспільського району. Відповідно до абз.1 ч.5 ст.20 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оскар-жуваного рішення, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель визначались її власником або користувачем самостійно, крім земель сільськогосподар-ського призначення та земель оборони. Згідно з абз.2 цієї ж статті земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовувались їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього ж Кодексу. Так, за правилом ст.33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення осо-бистого селянського господарства, можуть використовуватись для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок. Встановлено, що будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку жодним чином не пов'язано з виробництвом сільськогосподарської продукції, а також здійсненням сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності. Тому будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку не від-носиться до сільськогосподарського призначення. Ці обставини свідчать про те, що зміна цільового призначення з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку суперечить ч.5 ст.20, ст.33 ЗК України. З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення законності належить скасувати рішення Великоолександрівської сільської ради №1873-63-VI від 21 березня 2014 року в частині зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] площею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з ведення особистого селянського гос-подарства на будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] Бориспільського району. Як вбачається з ч.1 ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та сус-пільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Однак правила ч.1 ст.22 ЦК України не передбачають одночасного скасування та визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування. Ця обставина свідчить про відсутність підстави для додатко-вого визнання недійсними рішень Великоолександрівської сільської ради №1158-48-VI від 26 квітня 2013 року та №1873-63-VI від 21 березня 2014 року. Тому у задоволенні позову в частині цих вимог першому заступнику прокурора Київської області належить відмовити. З мотивувальної частини ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 26 трав-ня 2014 року (а.с.150-153) вбачається, що земельна ділянка площею 0,1685 га з кадастро-вим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та об-слуговування багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] Бориспільського району була об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та його дружини [PERSON] На підставі ч.3 ст.61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Цією ж ухвалою суду в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за [PERSON] було визнано право власності на земельну ділянка площею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] У зв'язку з цим в рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нота-ріального округу Мурги С.Г. №10533226 від 31 січня 2014 року була внесена зміна: замість договору купівлі-продажу підставою виникнення права власності на земельну ділянку була зазначена ухвала Бориспільського міськрайонного суду від 26 травня 2014 року. Ця обставина підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №55288264 від 16 березня 2016 року (а.с.17-20). Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, під-приємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно з ч.1 ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від осо-би, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як роз'яснив Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», право на справедливий суд, яке гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відпо-відній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип означає, що жодна зі сторін не має права ви-магати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. При цьому, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду (п.52 рішення у справі «Рябих проти Росії». Встановлено, що ухвала Бориспільського міськрайонного суду від 26 травня 2014 року набрала законну силу. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтверд-ження того, що вказане судове рішення було скасовано. Відтак підстави для припинення юридичної дії рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мурги С.Г. №10533226 від 31 січня 2014 року відсутні також. Ці обставини свід-чать про те, що правова підстава, на якій [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку, не припинилась. Витребування цього об'єкту нерухомого майна з володіння [PERSON] призведе до фактичного перегляду законності ухвали Борис-пільського міськрайонного суду від 26 травня 2014 року. Це буде свідчити про нехту-вання принципом юридичної визначеності та свавільне порушення права на справед-ливий суд, передбачене п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. З огляду на це суд вважає, що підстави для скасування рішення приватного нота-ріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мурги С.Г. №10533226 від 31 січня 2014 року, а також для витребування з володіння [PERSON] земельної ділян-ки площею 0,1685 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим приз-наченням для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, розташованої по [ADDRESS] Бориспільського району, відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цих вимог першому заступнику прокурора Київської об-ласті належить відмовити. Встановлено, що 30 липня 2015 року [PERSON] уклав з ТОВ «Група Інвест-Проект» договір про право забудови земельної ділянки (договір суперфіцію), за яким [PERSON] передав його земельну ділянку у користування ТОВ «Група Інвест-Проект» для будівництва на ній багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] Ця обставина підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №552882 64 від 16 березня 2016 року (а.с.17-20). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додер-жання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені части-нами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Встановлено, що [PERSON] є власником спірної земельної ділянки. Він мав право на власний розсуд розпоряджатись цим об'єктом нерухомого майна. Ці обставини свідчать про те, що оспорюваний договір про право забудови земельної ділянки (договір суперфіцію) повністю відповідає ч.1 ст.319 ЦК України. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання недійсним договору про право забудови земельної ділянки (договору суперфіцію), укладеного 30 липня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Група Інвест-Проект», відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги першому заступнику прокурора Київської області належить відмови-ти також. Відповідно до ч.1 ст.256, ч.1 ст.257 та ч.1 ст.261 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу протягом трьох років від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.4 ст.267 цього ж Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що 26 квітня 2013 року копія рішення Великоолександрівської сільської ради №1158-48-VI надсила-лась Бориспільській міжрайонній прокуратурі або прокуратурі Київської області. Ця об-ставина свідчить про те, що перший заступник прокурора Київської області об'єктивно не міг довідатись про вказане рішення органу місцевого самоврядування. Зі штампу, розміщеному на супровідному листі начальника відділу Генеральної прокуратури України №04/2/3-р-15 від 8 вересня 2015 року (а.с.90), вбачається, що про оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування перший заступник прокурора Київської області вперше дізнався лише 8 вересня 2015 року зі змісту заяви мешканців с. Чубинське Бориспільського району про вчинення корупційного правопорушення (а.с.91-107). Ця обставина свідчить про те, що саме з 8 вересня 2015 року розпочався трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку повинен був закінчитись лише 8 вересня 2018 року. Однак зі штампу, розміщеному на титульній сторінці позову (а.с.1), вбачається, що перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду вже 28 квітня 2016 року. З огляду на це суд вважає, що перший заступник прокурора Київської області не пропустив строк позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові ви-трати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві про-порційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Встановлено, що прокуратура Київської області сплатила судовий збір в розмірі 8450 гривень 97 копійок (6156 + 2294,97) за пред'явлення трьох вимог немайнового характеру та однієї вимоги майнового характеру. Ці обставини підтверджуються платіж-ними дорученнями №565 від 6 квітня 2016 року (а.с.21) та №1119 від 16 червня 2016 року (а.с.33). Однак пред'явлений позов задоволений лише в частині двох вимог немайнового характеру, пред'явлених до Великоолександрівської сільської ради. З огляду на це суд вважає, що з Великоолександрівської сільської ради на користь прокуратури Київської області належить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 2756 гривень (1378 х 2).

Outcome: partial