Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

В лютому 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ДП «Адміністрація морських портів України», в якому просила суд: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати належних сум у розмірі 123622,98 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 17 лютого 2014р. вона працювала у відповідача на посаді начальника відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи. 01 квітня 2015р. відповідачем видано наказ № 105-к 3-1 «Про припинення трудового договору», яким її звільнено з займаної посади з 06 квітня 2015р. за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. При ознайомленні з розрахунком сум, належних їй при звільненні позивачка виявила безпідставне утримання з зарплати суми по окладу за січень 2015р. в розмірі 1616,84 грн. та місячної премії за лютий 2015р. в розмірі 829,92 грн. В зв'язку з чим вимушена була звернутись до суду за захистом порушених прав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2015р. на її користь з відповідача було стягнуто грошові кошти у розмірі 2446,76 грн., з яких кошти по окладу за січень 2015р. в розмірі 1616,84 грн., премія за лютий 2015р. - 829,92 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку пропорційно до вказаної суми за період з 07 квітня по 31 липня 2015р. включно у розмірі 63056,76 грн. Дане рішення було оскаржено відповідачем. За наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача Апеляційним судом м. Києва 18 листопада 2015р. було постановлено рішення, про скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2015р. в частині стягнення середнього заробітку за час затримки за період з 07 квітня по 31 липня 2015р. включно та стягнуто на її користь кошти в розмірі 94535,22 грн. В іншій частині рішення суду було залишено без змін. Відповідачем рішення було виконано лише 23 грудня 2015р., оскільки остаточний розрахунок відповідач провів з нею лише 23 грудня 2015р., а тому на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач зобов'язаний компенсувати їй, як працівнику середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача ДП «Адміністрація морських портів України» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. У письмових поясненнях - запереченнях сторона відповідача зазначила, що вимоги позивачки є необґрунтовані. Так, відповідачем в добровільному порядку виконано рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015р. Відповідно до положень ст.117 КЗпП України, при наявності спору про виплату сум звільненому працівникові (що підтверджується наявністю рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2015р. у справі № 761/11251/15-ц), розмір відшкодування визначається органом, що розглянув спір, тобто судом, а в такому випадку ч. 2 ст. 117 КЗпП України не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку. Аналогічної позиції дотримується і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010р. у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02), а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що на підставі наказу відповідача за № 105-к 3-1 від 01 квітня 2015р. «Про припинення трудового договору» позивачку [PERSON] звільнено з посади начальника відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи з 06 квітня 2015р. за п.6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зазначала, що при ознайомленні з розрахунком сум, належних їй при звільненні, вона виявила, що з її заробітної плати за січень 2015р. було утримано кошти в розмірі 1616,84 грн. та місячна премія за лютий 2015р. в розмірі 829,92 грн. не погоджуючись з діями відповідача, вона звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2015р. по справі № 761/11251/15-ц на користь позивачки з відповідача було стягнуто грошові кошти у розмірі 2446,76 грн., з яких кошти по окладу за січень 2015р. в розмірі 1616,84 грн., премія за лютий 2015р. - 829,92 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку пропорційно до вказаної суми за період з 07 квітня по 31 липня 2015р. включно у розмірі 63056,76 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015р. зазначене вище рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки за період з 07 квітня по 31 липня 2015р. включно скасовано та в цій частині постановлено нове рішення, яким стягнуто на користь позивачки кошти в розмірі 94535,22 грн. В іншій частині рішення суду було залишено без змін (а.с.11-16). Як вбачається з виписки картки для виплат (а.с.17) рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015р. було виконано відповідачем лише 23 грудня 2015р., тобто виплачено на користь позивачки кошти в розмірі 95973,65 грн. Положення ст. 47 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частина 2 цієї статті передбачає, що при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012р. у справі № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012р. у справі № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду України у справі № 6-144цс14 від 29 січня 2014р. визначено, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України за весь період невиплати цієї заробітної плати. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. З наявного в матеріалах справи наданого позивачем розрахунку вбачається, що остання просила стягнути середній заробіток за час затримки виплати належних сум за період з 03 серпня 2015р. (наступний робочий день з дати ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості) по 23 грудня 2015р. (дата остаточного розрахунку), у розмірі 123622,98 грн. (1211,99 грн. (середньоденний заробіток) х 102 робочих днів). Разом з тим, кількість робочих днів за вказаний період становить 101 робочий день, оскільки день виплати не зараховується до цього періоду, а тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати належних їй сум при звільненні, за період з 03 серпня 2015р. по 23 грудня 2015р. у розмірі 122410,99 грн. без врахування прибуткового податку (1211,99 грн. х 101 робочий день). Доводи сторони відповідача з відповідним посиланням на висновки рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010р. у справі «Меньшакова проти України», суд ставиться до них критично і не приймає до уваги. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави, підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1224,1 грн.

Outcome: partial