Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя посилаючись на те що, сторони в період з 18.06.1994 року по даний час жили однією сім'єю, вели спільне господарство, мають спільних дітей, купують майно для потреб сім'ї за спільні кошти. Як зазначає позивач, за час шлюбу ними було придбано майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме квартиру [ADDRESS]. Враховуючи те, що квартиру було придбано за час спільного проживання у шлюбу тому, просить суд визнати право власності у порядку поділу майна подружжя за нею на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять суд визнати право власності у порядку поділу майна за [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що 09 лютого 2002 року між АТ «ХК «Київміськбуд» та [PERSON] було укладено інвестиційний контракт № 31820 про інвестування у житлове будівництво, в якому довірителем виступає лише [PERSON] одноособово із зазначенням його підпису. Окрім того, в акті прийому-передачі квартири інвестору від 28 серпня 2003 року також зазначено, що [PERSON] на праві приватної власності належить спірна квартира [ADDRESS]. Відповідач додав, що про існування розписки про отримання грошових коштів [PERSON] від її матері [PERSON] для оплати перших двох платежів для купівлі спірної квартири йому не було відомо до отримання ним позовної заяви. Крім того, платежі на суму 39 002,67 грн. та 5 849,72 грн. він здійснював особисто, що зазначено в графі «Від кого» приходних касових ордерів. Крім того, позивач жодним чином не надала будь-яких доказів, що саме подаровані їй кошти вона інвестувала в квартиру шляхом сплати на рахунок банку для подальшого фінансування житла. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 18 червня 1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], виданого 18 червня 1994 року. Після укладання шлюбу [PERSON] присвоїла прізвище чоловіка, а саме «[PERSON]» (а.с. 18). Згідно ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 2002 року між АТ ХК «Київміськбуд» в особі АКБ «Аркада» та [PERSON] укладено інвестиційний договір № 31820, за яким компанія зобов'язується своїми силами і засобами, за рахунок коштів довірителів, збудувати і передати довірителю обумовлене житло (об'єкт інвестування), а довіритель зобов'язується забезпечити відповідне фінансування об'єкта інвестування та прийняти його у свою власність на умовах цього контракту. (а.с. 19). На виконання інвестиційного контакту, 26 лютого 2003 року між АКБ «Аркада» та [PERSON] укладено договір про довірче управління № 31820, відповідно до умов якого установник, у відповідності за умовами інвестиційного контракту, передає управителю кошти в довірче управління, а управитель приймає кошти у довірче управління з подальшим їх використанням на цілі, визначені інвестиційним контрактом. (а.с. 22-23). За умовами додаткової угоди № 2 до інвестиційного контракту № 31820 від 09 лютого 2002 року, на момент її укладання довірителем проінвестоване будівництво загальною житловою площею 60,44 кв.м. в [ADDRESS], 2 поверх, 2 кімнати (ас. 25). Відповідно до акту прийому-передачі квартири інвестору від 28 серпня 2003 року, АТ ХК «Київміськбуд» побудував та передає, а [PERSON] сплатив 100% вартості та приймає квартиру [ADDRESS] (а.с. 31). Свідоцтвом, виданим Головним управлінням житлового забезпечення КМДА від 09 вересня 2003 року посвідчено, що квартира [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності, про що здійснено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі за реєстровим № 43579 від 11 вересня 2003 року (а.с. 30). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Так, позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що грошові кошти в сумі 45 000,00 грн. на придбання спірної квартири, вона отримала від [PERSON] в дар, про що свідчить розписка (а.с. 36). Свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача, в судовому засіданні пояснила, що вона дійсно подарувала [PERSON] грошові кошти в сумі 45 000,00 грн. на придбання спірної квартири. Свідок [PERSON], яка є рідною сестрою позивача, в судовому засіданні пояснила, що вона була присутня при передачі грошових коштів від [PERSON] до [PERSON], які та подарувала для придбання спірної квартири. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до п.п. 1,4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР в редакції 1963 року. У відповідності до положень ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Статтею 42 ЦК Української РСР передбачена можливість укладення угод як в усній, так і в письмовій формі. За змістом ст. 153 ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК Української РСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. За нормами ч. 1 ст. 244 ЦК Української РСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК Української РСР, нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу. Тобто, така угода не відповідає вимогам закону. Згідно ч. 1 ст. 45 ЦК Української РСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» (яка на той момент була ще чинною), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави; купівлі-продажу, в тому числі на придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Дослідивши розписку про дарування грошових коштів на суму 45 000,00 грн. від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] судом встановлено недотримання форми договору дарування, а саме дана розписка не посвідчена нотаріально, а тому даний договір є недійсним і не може бути взятий до уваги як доказ. З урахуванням викладеного та беручи до уваги положення норм ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя. Будь яких угод, які б укладались між позивачем та відповідачем про розміри внесених коштів чи визначення відповідних частин щодо власності при придбанні спірної квартири судом встановлено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності. Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В силу вимог ст. 27 ч. 3 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки, тому в межах даного спору суд обмежився оцінкою доказів, які долучено позивачем та відповідачем, та на їх думку є належними та допустимими та достатніми для вирішення спору по суті. В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню, а саме визнання за [PERSON] права власності на ? частини квартири [ADDRESS]. В порядку ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] 801,56 грн. судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: partial