Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 12.12.2013 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням голови районної державної адміністрації №929 від 20.11.2017 року визначено місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] з батьком [PERSON] за його місцем проживання: [ADDRESS] , а малолітньої доньки [PERSON] з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] зазначає, що донька [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач є працездатною особою, фізично здоровий та може надавати матеріальну допомогу, однак добровільно цього не здійснює. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення донькою повноліття. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 18.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження на 18.09.2020 року. Позивач до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в позові просила суд розглянути справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлений належним чином, до початку розгляду справи надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив суд розглянути справу без його участі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши надані учасниками справи письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що з 09.09.2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 12.12.2013 року розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 28.09.2009 року Заайдарівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням голови районної державної адміністрації №929 від 20.11.2017 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання: [ADDRESS] . Згідно з довідкою №817 від 13.07.2020 року, виданою виконкомом Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області, [PERSON] має в складі сім`ї доньку - [PERSON] , 2009 р.н. Відповідач добровільно не надає необхідних для утримання дитини коштів, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ч.3 ст. 181, ст. 183 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, а тому вимога позивача щодо стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню, оскільки розмір аліментів сторонами не оспорюється, а відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах сплати платежу за один місяць. Статтею 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов пред`явлено до суду 20.07.2020 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь держави слід стягнути 50 відсотків суми судового збору, що підлягала сплаті за подання позову у розмірі 420,40 грн. Інша частина судового збору компенсується за рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів.

Outcome: approved