Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

в лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач перебували у цивільних відносинах, без реєстрації шлюбу. У них [INFO] народився син [PERSON]. Після народження дитини, позивач проживав разом із відповідачем та фінансово утримував відповідача та їх спільну дитину. Відповідач, після народження сина неодноразово залишала дитину одну вдома, на грані фізичної смерті, однак, завдяки сусідам та дідусю хлопчика, дитину було врятовано. Позивач працює та часто перебуває у відрядженнях, в зв»язку з чим не мав можливості доглядати за сином. В квітні 2018 року хлопчика забрав дідусь позивача, та до цього часу він проживає разом із батьком. Місце перебування відповідача не відоме та встановити його через органи поліції не вдалось. До цього часу відповідач життям сина не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись із сином. 06.07.2018 року відповідачем була оформлена та нотаріально посвідчена заява про те, що вона не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] із батьком. Позивачем, в свою чергу, забезпечені належні умови для проживання та виховання. Останній, піклується про фізичний стан здоров»я дитини та утримує її. 08.02.2019 року відповідач підписала заяву про відсутність заперечень проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина. Оскільки, відповідач фактично не бажає виконувати відносно дитини батьківські обов»язки, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач подав до суду копотання про розгляд справи за його відсутності та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач подала до суду нотаріально посвідчену заяву, якю позовні вимоги визнала та не заперечувала щодо їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився. До суду надав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи викладене, суд вважає з можливе розглянути справу без участі представника третьої особи, в підготовчому судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], та його батьками зазначені сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] (а.с.10,11-12). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (гуртожиток) (а.с.13). Відповідно до копій паспортів, позивач [PERSON] народився [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (гуртожиток), а відповідач [PERSON] народилась [INFO], зареєстрована за адресою: Київська область, с. Обуховичі (а.с.15-18). 06.07.2018 року відповідачем [PERSON] було підписано та нотаріально засвідчено заяву, відповідно до якої вона не заперечувала щодо визначення місця проживання її сина [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON] (а.с.33). Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 330 від 27.07.2018 року, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] (а.с.34). Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви від 24.04.2018 року, відповідач [PERSON] надала згоду на тимчасові поїздки в межах території Донецької та луганської областей її сина [PERSON] у супроводі його батька [PERSON], бабусі [PERSON], дідуся [PERSON], [PERSON], які взяли на себе відповідабність за здоров»я та безпеку дитин, а також несуть всі витрати, пов»язані із перебуванням дитини в інших областях (а.с.38). Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви від 08.02.2019 року, [PERSON] зазначила, що вона є матір»ю [PERSON], [INFO] та з 2018 року проживає окремо від сина. З останнім не спілкується, участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини не приймала та не матиме можливості приймати в подальшому. Вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина (а.с.43). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім»ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров»я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що всупереч вимог СК України відповідач вихованням та утриманням сина не займається. Вона не цікавиться місцем його перебування, станом здоров»я, духовним та фізичним розвитком, не надає кошти найого утримання. Судом встановлено, що малолітня дитина проживає разом із батьком - позивачем у справі та знаходиться на повному його утриманні, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Декларація прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 150 СК України, батьки зобов»язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки або один з них можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом в ході розгляду справи достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконує обов»язків щодо піклування про здоров»я, психологічний та фізичний розвиток дитини, та належних і допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача з боку відповідача в ході розгляду справи суду надано не було. Встановлені судом обставини є підставою для висновку, що відповідач має бути позбавлений батьківських прав відносно дитини, оскільки, мати не виявляє батьківського піклування, ухиляється від своїх обов»язків з його виховання. За правилами частини 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов»язку щодо утримання дитини. Статтями 155, 180, 181, 182, 183 СК України встановлено, що батьки зобов»язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а при ухиленні батьків від цього обов»язку кошти на утримання дітей стягуються з них в судовому порядку, в розмірі визначеному судом. Судом встановлено, що відповідач є працездатною, відомості про розмір та джерела доходів відповідача відсутні, а тому з урахуванням усіх обставин справи, а також зважаючи на вік дитини, суд приходить до висновку, що аліменти з відповідача на утримання малолітнього сина необхідно стягнути в розмірі 1/4 частки від всіх доходів, однак, не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред»явлення позову до суду (11.02.2019 року) і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги відношення відповідача до позову, повне визнання останньою позовних вимог, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, в зв»язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. За правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір за розгляд позову про позбавлення батьківських прав, слід стягнути з відповідача на користь позивача, а за розгляд позову в частині стягнення аліментів - судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного, та

Outcome: approved