Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказала, що їй на праві власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстровані її колишній чоловік [PERSON] та його дядя, [PERSON] . Але обидва з травня 2014 року фактично не проживають в будинку та не бажають у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку. Постійна відсутність відповідачів створює для неї, [PERSON] , труднощі та зумовлює додаткові витрати на утримання будинку, бо вона не може оформити субсидію, так як для розрахунку доходу господарства беруться до уваги доходи відповідачів, які фактично не проживають у вказаному вище будинку. В зв`язку з цим позивач була змушена звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою від 04 червня 2020 року було відкрито провадження в справі. 10 липня 2020 року від імені відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому визнав ті обставини, що він з 17 грудня 2001 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення суду від 26 січня 2015 року. Але відповідач [PERSON] заперечив проти доводів позивача про приналежність їй на праві власності житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Він наголосив на тому, що житловий будинок, хоча й зареєстрований на ім`я позивача, але був придбаний сторонами саме в період перебування у зареєстрованому шлюбі, тому належить їх на праві спільної власності. Натомість позивач жодного доказу не надала на спростування презумпції спільного права власності подружжя на майно. Від так він, [PERSON] , не може бути позбавлений права користування майном, яке належить йому на праві спільної власності, навіть якщо він не проживає в житловому будинку. У відзиві [PERSON] також висловив свої заперечення проти вимог позивача, пред`явлених до відповідача [PERSON] , вказав, що така вимога не являється належним способом захисту порушеного права. На його думку, позивачу слід бути заявити вимогу про стягнення з [PERSON] понесених витрат на утримання будинку. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Позивач [PERSON] завчасно отримала відзив, направлений на її адресу відповідачем [PERSON] . Зі слів представника [PERSON] , позивач [PERSON] не виявила бажання скористатися процесуальним правом подачі відповіді на відзив. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. В своїх поясненнях представник позивача посилався на обставини, викладені в позові, та наголошував на тому, що шлюб між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] вже давно розірваний, а житловий будинок зареєстрований саме на ім`я позивача. Це дає підстави стверджувати, що житловий будинок не можу бути об`єктом спільної власності подружжя. Тим більше [PERSON] у 2016 році вже звертався до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема, житлового будинку. Але він від своїх вимог щодо цього будинку відмовився. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з`явилися. За адресою фактичного місця проживання відповідачів судом буди надіслані судові виклики, але поштові конверти повернуті до суду з відміткою про неможливість їх вручення адресатам з причини їх відсутності за вказаною адресою. За таких обставин суд вважає, що відповідачі про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки в судове засідання відповідачі не повідомили, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась за неповажних причин. Представник третьої особи, Відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, не з`явився, але завчасно подав заяву про проведення судового розгляду за його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Т.Г. 06 липня 2010 року за реєстр. № 1000, позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Реєстрація права власності позивача [PERSON] відбулась 22 липня 2010 року, що підтверджується витягом № 26785922 від 22 липня 2010 року, сформованим КП «Люботинське БТІ». Згідно з довідкою № 03-10/136, виданою 14 січня 2020 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, до складу сім`ї позивача [PERSON] входять колишній чоловік [PERSON] і дядько [PERSON] . Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, до якої внесені відомості про громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований в спірному будинку з 04 серпня 2010 року, а відповідач [PERSON] - з 08 грудня 2011 року. Позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2001 року, який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області, ухваленого 26 січня 2015 року в справі № 630/1064/14-ц. Вказане рішення суду набрало законної сили 06 лютого 2015 року. З обставин, встановлених цим рішенням, вбачається, що відповідач [PERSON] фактично не проживав у житловому будинку, в якому мешкає [PERSON] , та з того часу не був пов`язаний з нею спільним побутом. Ті обставини, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] фактично не проживають в будинку [ADDRESS] з травня 2014 року, підтверджуються наданими позивачем актами, складеними комісією ОСН № 32 м. Люботин від 27 листопада 2019 року. В свою чергу, відповідачі [PERSON] і [PERSON] не подали суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача про їх відсутність у житловому будинку без поважних причин або на підтвердження того, що вимушені були полишити цей будинок через протиправну поведінку позивача по відношенню до них. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] як член сім`ї позивача мав право на проживання в спірному житловому будинку, але не проживає в ньому без поважних причин з травня 2014 року, тобто більше року, а тому суд вважає, що він втратив право користування житловою площею в спірному житловому будинку. Щодо вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею в спірному житловому будинку, суд зазначає наступне. Набуття позивачем [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] відбулось в період шлюбу з [PERSON] . Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, подані сторонами докази, які були досліджені судом, не підтверджують того, що житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності, або того, що відповідач [PERSON] отримав право на проживання в тій частині спірного житлового будинку, яка належала особисто позивачу, та відповідно знехтував наданим йому правом проживання. Враховуючи відсутність остаточного судового рішення про поділ спільного майна подружжя [PERSON] і [PERSON] , суд виходить з того, що наразі спірний житловий будинок, з огляду на наявність ознак, за яким його можна віднести до об`єкта спільної сумісної власності подружжя, в певній його частці належить відповідачу [PERSON] . Від так відповідач наділений правами володіння та користування житловим будинком, та яких він не може бути позбавлений через проживання в іншому місці. Тому в задоволенні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, суд відмовляє. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд одночасно вирішує питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України. Так, позивачем [PERSON] подано разом з позовом акт № 2 від 20 травня 2020 року, рахунок від 18 травня 2020 року та квитанцію № 0.0.1712050219.1 від 20 травня 2020 року, які підтверджують здійснення нею оплати 2000,00 грн. на користь адвокатського об`єднання «Ольги Дем`яненко» за надання правничої допомоги складання позовної заяви про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Оскільки такі витрати пов`язані з розглядом даної справи, суд пропорційно розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн. Одночасно з цим, суд стягує з відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 840,80 грн. на користь держави, оскільки позивач звільнена від сплати таких витрат відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] . Інші судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial