Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

В листопаді 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача та третьої особи визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що 15 грудня 1999 року померла [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове нерухоме майно, а саме житловий будинок, який розташований по вул. П. Мирного, № 13 в м. Новоселиця Чернівецької області. 16 жовтня 1977 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], від якого 13 липня 1979 у них народився син [PERSON], а 20 вересня 1983 року народилася донька [PERSON]. [PERSON] була родичкою - рідною сестрою бабки [PERSON]. Оскільки, вона не мала дітей, то запросила їх проживати разом та доглядати за нею. З 1985 року вони стали проживати у вказаному будинку, де були зареєстровані з 1992 року. Після смерті [PERSON] вони продовжували користуватись та фактично володіти жилим будинком. Оскільки, [PERSON] заповіту не залишила, а за вимогами ЦК УРСР ніхто з них не був спадкоємцем за законом, оформити право власності на даний будинок вони не змогли. [PERSON] помер 04 вересня 2004 року, а [PERSON] з 2001 року проживає в р. Італія, формально залишаючись бути зареєстрованою в будинку. Зважаючи на добросовісне, відкрите, безперервне володіння жилим будинком по вул. П. Мирного, № 13 в м. Новоселиця Чернівецької області, просили визнати за ними право власності за набувальною давністю по 1/2 частці домоволодіння. В судовому засідання представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] міської ради Чернівецької області та третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилися, подавши заяви про визнання позову та розгляд справи у їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що домоволодіння, яке розташоване по вул. П. Мирного, № 13 в м. Новоселиця Чернівецької області належало подружжю [PERSON] та [PERSON] як його забудовникам, однак право власності на домоволодіння за ними не було зареєстровано, що підтверджується витягом з будинкової книги, технічним паспортом домоволодіння та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1746479 від 28 березня 2013 року. Після смерті [PERSON] 20 грудня 1990 року спадщину на його частку у домоволодінні прийняла дружина [PERSON], яка померла 15 грудня 1999 року. Після її смерті відкрилася спадщина на все вказане домоволодіння, яке ніким не було прийнято, що підтверджується довідкою державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контор № 28/8/01-16 від 02 листопада 2016 року. З 27 серпня 1992 року у вказаному домоволодінні були зареєстровані родичі [PERSON] подружжя [PERSON] та [PERSON], а також їх діти [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] помер 04 вересня 2004 року, а [PERSON] з 2001 року проживає в р. Італія, формально залишаючись бути зареєстрованою в будинку. \~Звертаючись до суду позивачі вказали на те, що протягом тривалого часу відкрито користуються вказаним домоволодінням, спадщину на яке не можуть оформити за ЦК УРСР, а тому просили визнати за ними право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Розглянувши даний позов, суд виходить з того, що відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Статтею 328 ЦК України\~передбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей\~335\~і\~344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з\~\~01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також ч. 4\~ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої\~статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно\~(пункт 5 частини першої\~статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як вбачається з матеріалів справи, то позивачі не можуть оформити на себе спадщину після смерті їх родички [PERSON], оскільки відповідно до спадкового права\~\~Цивільного Кодексу Української РСР\~у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлої [PERSON], існувало лише дві черги спадкоємців за законом, відповідно до яких племінники не входили до кола спадкоємців. Пунктом 1 ч. 1\~ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР\~у редакції 1963 року\~\~визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вже зазначалось вище, однією з визначальних\~\~підстав набуття\~\~права власності за набувальною давністю у відповідності до\~ст. 344 ЦК України\~є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Судом встановлено, що вказане домоволодіння ні за ким не рахується, право власності на нього не зареєстроване, на балансі ні в кого не перебуває. Позивачі як родичі померлої [PERSON] вважали, що після смерті останньої,\~\~фактично прийняли спадщину на домоволодіння належного їх тітці і про те, що в силу законодавства чинного на\~\~дату смерті останньої вони не входили до кола спадкоємців померлої не знали. Крім цього, позивачі були зареєстровані та проживали у домоволодінні з дозволу самої [PERSON] як власника домоволодіння. Суд вважає, що вказане свідчить про те, що позивачі не знали та не могли знати, що з моменту смерті їх рідної тітки, вони володіють домоволодінням, належній [PERSON]\~\~без законних підстав, тобто володіють чужим майном. При цьому факт газифікації будинку на імя [PERSON] свідчить про відкритість та безперервність володіння позивачами чужим майном, а саме домоволодінням по вул. П. Мирного, № 13 в м. Новоселиця Чернівецької області, яке в даному випадку є безхазяйною нерухомою річчю, оскільки [PERSON] спадкоємців не мала, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, починаючи з 27 серпня 1992 року, яким є домоволодіння по вул. П. Мирного, № 13 в м. Новоселиця Чернівецької області, яке належала [PERSON], в звязку з чим набули\~\~право власності на вказане майно на підставі\~ст. 344 ЦК України. На підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 328, 335, 344, 356, 357 ЦК України, суд

Outcome: approved