Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Позов мотивовано тим, що 06.04.2015 року між позивачем, як ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комерційної концесії (франчайзингу), відповідно до умов якого відповідач заявив себе як Правоволоділець на фірмове комерційне найменування та торговельну марку квест кімнат «[INFO]» та зобов'язався надати позивачу право використовувати в підприємницькій діяльності надану інформацію за винагороду в сумі 900,00 доларів США. Позивач виконала свої зобов'язання за договором та сплатила позивачу суму коштів в розмірі 11250,00 грн. 06.04.2015 року особисто та 11250,00 грн. на картковий рахунок 09.06.2015 року. Проте, після укладення правочину та сплати грошових коштів, позивачу стало відомо, що відповідачем вказані у договорі знаки для товарів в послуг не зареєстровані, а відповідні документи на підтвердження цього відповідачем так і не надано, а тому [PERSON] вважала, що уклала спірний договір під впливом обману. Також позивач зазначала, що відповідно до закону, сторонами у договорі комерційної концесії можуть бути лише фізичні особи, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а тому вказаний правочин має бути визнаний судом недійсним на підставі ст.ст. 203 та 215 ЦК України. Окрім того, відповідач також зобов'язаний повернути позивачу сплачені кошти, а також відшкодувати збитки на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України. Посилаючись на викладене позивач просила суд визнати укладений між сторонами договір комерційної концесії (франчайзинга) від 06 квітня 2015 року недійсним та зобов'язати відповідача повернути позивачу у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, у подвійному розмірі, а саме 47070,00 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні. При цьому зазначав, що позивачем у справі є [PERSON], тоді як стороною правочину є фізична особа-підприємець [PERSON], що виключає задоволення позовних вимог. Разом із тим, позивачем не надано суду доказів на підтвердження повної оплати вартості послуг за договором. Також зазначав, що по суті, укладений між сторонами договір не є договором комерційної концесії, а договором про надання послуг. Окрім того, відповідач не брала на себе зобов'язання щодо передачі прав інтелектуальної власності, а зобов'язалася на замовлення створити твір. Так, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06.04.2015 року між [PERSON] (за договором - Правоволоділець) та ФОП [PERSON] (за договором - Користувач) було укладено договір комерційної концесії (франчайзинга), за умовами якого Правоволоділець надає Користувачеві за вико нагороду право використовувати в підприємницькій діяльності Користувача належні Правоволодільцеві права та інформацію, а також надає консультаційні послуги та технічну підтримку, а Користувач зобов'язаний виплатити винагороду на умовах, визначених договором (а.с. 6-7). За пп. 1.1. договору Права інтелектуальної власності - права інтелектуальної власності Правоволодільця на фірмове (комерційне) найменування [INFO]», та/або квест кімнати «[INFO]», та торговельну марку квест кімнати [INFO]», і та/або квест кімнати «[INFO]». Згідно із ч. 1 ст. 1115 ЦК України за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 1116 ЦК України предметом договору комерційної концесії є право на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ставлячи перед судом питання про визнання спірного договору дарування недійсним позивач зазначала про те, що відповідач не є суб'єктом підприємницької діяльності, а уклала спірний правочин як фізична особа. За ч. 1 ст. 1117 ЦК України сторонами в договорі комерційної концесії можуть бути фізична та юридична особи, які є суб'єктами підприємницької діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Оскільки в даному випадку відповідач, яка є стороною спірного правочину не була зареєстрована у встановленому порядку як фізична-особа підприємець, вона не набула статусу суб'єкта підприємницької діяльності, а отже на момент укладення правочину, не володіла необхідним обсягом цивільної дієздатності, а саме можливості своїми діями щодо реалізації своїх прав та виконання обов'язків. За таких обставин, спірний договір піддягає визнанню судом недійсним та позовні вимоги в цій частині задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було перераховано відповідачу 11250,00 грн. на виконання правочину, який визнано недійсним, що підтверджується копією квитанції, яка наявна в матеріалах справи та визнано представником відповідача в судовому засіданні (а.с. 8). Оскільки позивачем було сплачено суму коштів, яка еквівалентна 450 доларам США, оскільки сума договору була виражена в доларах США по комерційному курсу, що склався в ПАТ «Приватбанк» для продажу в день укладення договору суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, передані на виконання правочину, який визнано судом недійсним в сумі 11767,50 грн. за курсом 26,15 грн./1 долар США в межах заявлених позовних вимог. Що стосується решти грошових коштів, то позивачем в судовому засіданні не доведено факту сплати таких коштів відповідачу, що також не визнавав в судовому засіданні представник відповідача. Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо посилань позивача про вчинення правочину під впливом обману, а також завдання збитків таким правочином, то вони не доведені позивачем належними та допустимими доказами. Так, за ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Заперечення відповідача щодо неможливості задоволення позову з огляду на те, що під час його укладення позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець, а звернулась із позовом як фізична особа, судом відхиляються з огляду на наступне. Так, із матеріалів справи вбачається, що 25.11.2015 року було проведено державну реєстрацію припинення ФОП [PERSON] (а.с. 35). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 04 грудня 2013 року по справі № 6-125цс13, однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Таким чином, позивач має право звернення до суду із даним позовом, оскільки вона як фізична особа не перестала існувати та її права і обов'язки як сторони спірного правочину не припинилися. Заперечення відповідача в частині того, що по суті, укладений між сторонами договір не є договором комерційної концесії, а договором про надання послуг за яким відповідач не брала на себе зобов'язання щодо передачі прав інтелектуальної власності, а зобов'язалася на замовлення створити твір, спростовуються змістом укладеного правочину, з огляду на який він за своєю суттю відповідав положенням закону про договір комерційної концесії. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: partial