Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 16 липня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 26 липня 2019 року. [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області, про визначення способу участі батька у вихованні дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11 серпня 2012 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, під час якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Однак спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони мають різні характери та погляди на життя, а відтак рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області у справі № 304/482/18 шлюб між ними було розірвано, дитину залишено проживати з матір`ю. Проте це не позбавляє його як батька можливості брати участь у вихованні дитини, тоді як мати дитини не дозволяє йому зустрічатися із сином, часто виїжджає за кордон на тривалий строк і в цей період він взагалі не має можливості бачити дитину та відповідно брати участь у її вихованні. Позивач звернувся до органу опіки та піклування із заявою про надання допомоги у вирішенні даного питання, однак жодної позитивної реакції на це не отримав. На підставі наведеного просить визначити способи участі батька та місце проживання дитини [PERSON] на період виїзду матері дитини [PERSON] за кордон у нього за місцем його проживання: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Ракущинець А.А. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на обставини позову, а останній також подав клопотання, в якому навів висновки Великої Палати Верховного Суду, які просив врахувати при розгляді даної справи. Представник служби у справах дітей Пузакулич О.І. у судовому засіданні підтримала висновок служби від 20 червня 2019 року № 275/01-31 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] при тривалому від`їзді матері за кордон, залишивши, в інших випадках, чинним дію попереднього висновку щодо визначення способу участі батька у вихованні сина. У судове засідання відповідач та її представник не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки не повідомили, відзив не подали, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Під час розгляду справи ухвалою від 31 травня 2019 року в порядку витребування доказів витребувано від Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання відповідачем [PERSON] Державного кордону України за період з 01 січня 2018 року по 03 квітня 2019 року. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2018 року в цивільній справі № 304/482/18 за позовом представника [PERSON] - адвоката Ільницького С.М. до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів встановлено, що сторони є батьками дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 11-14). На підставі вказаного рішення суду від 25 червня 2018 року дитину, а саме сина - [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання при матері - [PERSON] . В той же час, відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані піклуватися про духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. За змістом ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з вимогами ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Таким чином, законодавством України закріплено рівний обов`язок батьків, в тому числі тих, що мешкають окремо від дитини, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом висновку органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області від 20 червня 2019 року № 275/01-31 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та стан її здоров`я, Перечинська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] на період відсутності матері (при тривалому виїзді за кордон) за місцем проживання батька [PERSON] та залишити чинним дію висновку, виданого органом опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації від 10 грудня 2018 року №440/01-31 (кожну другу суботу та неділю місяця, починаючи з 10.00 год. суботи по 19.00 год. неділі за місцем проживання батька) (а. с. 61-63). Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні сина, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статей 8, 12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідного сина і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд також приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідач виїжджає на заробітки за кордон, що у свою чергу підтверджується Витягом з бази даних інформації щодо перетинання державного кордону України у період з 01 січня 2018 року по 03 квітня 2019 року громадянкою [PERSON] , [INFO] (а. с. 64), а отже малолітній син [PERSON] періодично залишається без нагляду матері. При розгляді даної справи, в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує позицію Великої Палати ВС від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), в якій відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. На підставі вищевикладеного, виходячи з відсутності доказів негативного впливу батька на дитину, рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, інтересів дитини, її віку, наявності належних умов для спілкування батька з дитиною, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за місцем фактичного проживання [PERSON] без порушення режиму дня дитини, лише на час перебування матері дитини за межами України з вчасним обов`язковим поверненням дитини за місцем постійного проживання. При цьому, суд звертає увагу, що в разі зміни обставин, сторони не позбавлені можливості звертатись, в тому числі до суду, за зміною способу участі батька у вихованні та спілкуванні із сином. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved