Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 17 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області , за реєстровим номером № 212. Крім позивача, в даному будинку зареєстрований відповідач , який є сином колишньої власниці . Останній не проживає у вище зазначеному житловому будинку та на теперішній час його місце знаходження не відомо. Позивачка наполягає, що за таких обставин порушуються її права як власника майна, на вільне володіння та користування будинком. Так, позивачка має намір зареєструватися та постійно проживати у зазначеному будинку ,а також самостійно виконувати всі обов`язки, що випливають з утримання житлового приміщення .У зв`язку з тим, що змінилися умови призначення субсидій, вона позбавлена можливості одержувати пільги за комунальні послуги, а це, в свою чергу, негативно впливає на її матеріальне стан. На підставі викладеного позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] як член сім`ї колишнього власника будинку. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 30 березня 2020 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 6 серпня 2020 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилась, звернувшись із заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання також не з`явився, причини неявки суду не відомі, про час розгляду справи належним чином повідомлений. Відзив на позовну заяву не подав. У зв`язку з неявкою відповідача, повідомленого про час і місце судового засідання, суд, відповідно до вимог ст.ст. 223, 280-282 ЦПК України, прийняв рішення про заочний розгляд справи , оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Вирішуючи спір, суд встановив таке. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 березня 2020року, НОМ 068285, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області , за реєстровим номером № 212, та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 204462775 від 17 березня 2020 року , належить будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с.12,13). Відповідно до акту обстеження Степанівської сільської ради Олександрівського району Донецької області від 19 березня 2020 року №31 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] встановлено, що за даною адресою з 16 березня 2011 року зареєстрований син колишньої власниці будинку [PERSON] , [INFO] , який з червня 2013 року за вказаною адресою не проживає ( а.с. 9). За довідкою Степанівської сільської ради Олександрівського району Донецької області № 438 від16 березня 2020 року, у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] ,1954 року народження,- колишня власниця будинку та її син [PERSON] ,1977 року народження , який фактично за цією адресою не проживає(а.с.8). Як вбачається з Витягу з домової книги, [PERSON] ,1977року народження, зареєстрований по [ADDRESS] , з 16 березня 2011 року(а.с.10-11). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. У випадку припинення права власності особи на житлове приміщення, припиняється і право користування (проживання) у цьому приміщенні членів його сім`ї. З припиненням права власності особи на житлове приміщення втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, не є співвласником будинку, вказані особи не ведуть спільне господарство. Між сторонами не було укладено угоди про безоплатне користування жилим приміщенням, також, не був укладений і договір найму житлового приміщення. Таким чином, суд доходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування вказаним житловим будинком. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Згідно статті 328 ЦК України ,право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій зазначено про те, що власник має право вимагати від осіб, як і не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд вважає встановленим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , втім, за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , як син колишньої власниці домоволодіння , у зв`язку з чим втратив право на користування цим будинком З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved