Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач звернувся з позовом до Бориспільського міськрайонного суду Київської області про усунення від права на спадкування, уточнивши який просив: усунути [PERSON] , [INFO] від права на спадкування за [PERSON] , смерть якого настала [INFO] ; усунути [PERSON] , [INFO] від права на спадкування за [PERSON] , смерть якого настала [INFO] (а.с. 1-6, 25-30). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Позивач [PERSON] є інвалідом з дитинства, та на протязі всього життя проживав з батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] [INFO] батько позивача [PERSON] склав заповіт, відповідно якого заповів позивачу [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 3220882201:01:007:0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина. Для прийняття спадщини, позивач звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, державний нотаріус повідомив, що 21 жовтня 2014 року від імені [PERSON] складено другий заповіт, згідно якого, на випадок своєї смерті все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, [PERSON] заповів в рівних частинах своїм дітям, а саме [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2016 року у справі № 359/10734/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року визнано, що заповіт посвідчений 21 жовтня 2014 року є нікчемним. Позивач стверджує, що [PERSON] та [PERSON] вчиняють дії, за наслідком яких було посвідчено заповіт від 21 жовтня 2014 року (домовляючись з нотаріусом про складання заповіту за вищевказаних обставин, вводячи в оману свідків укладеного правочину) розуміли, що стан батька такий, що не дозволить йому в подальшому внести до нього зміни або скасувати такий заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування лише у них самих. Вищевказані дії [PERSON] та [PERSON] під час та після ніби то укладення батьком заповіту від 21 жовтня 2014 року позивач розуміє як такі, що були направлені на умисне перешкоджання спадкодавцеві внести зміни або скасувати заповіт. Оскільки на даний час, частина спадкового майна успадковується позивачем за заповітом від 18 червня 2014 року, інша частина успадковується на підставі закону, при цьому спадкоємцями першої черги на рівні з позивачем є [PERSON] та [PERSON] , позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 28 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 40). Ухвалою суду від 07 лютого 2019 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів (а.с. 66). Протокольною ухвалою суду від 01 серпня 2019 року, у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів, відмовлено (а.с. 120-121). Ухвалою суду від 01 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 122). 10 грудня 2019 року представником відповідача [PERSON] надано письмові пояснення, згідно яких представник просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з недоведеністю позивачем фактів, з якими закон пов`язує можливість усунення від права на спадкування. Так, підставою визначення нікчемним заповіту відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2016 року, є порушення при посвідченні заповіту вимог ч. 5 ст. 1253 та ст. 1255 ЦК України - щодо форми та посвідчення заповіту, а не через умисні протиправні дії відносно заповідача або його майна. Крім того, представник відповідача в письмових поясненнях зазначає, що з 03 жовтня 2014 року [PERSON] був госпіталізований в НХЦ Київської області, де помер [INFO] . Всі витрати на його лікування з 03 жовтня 2014 року по день смерті сплачувати відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Крім того, саме [PERSON] за свої кошти похоронив батька [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у письмових поясненнях. Представник третьої особи Бориспільської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, від завідувача Черненко Н.Б. надійшов лист про слухання справи без участі їх представника, покладаються на законне та обґрунтоване рішення суду по справі. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області 02 грудня 2014 року та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим виконкомом Глибоцької сільської ради Бориспільського району 05 червня 2001 року (а.с. 15, 17). На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт від 18 червня 2014 року, яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження: належну йому земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 3220882201:01:007:0008, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також усі будівлі та майно, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці заповів своєму синові [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Крім того, 21 жовтня 2014 року спадкодавець [PERSON] залишив заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно рухоме та нерухоме, де б воно не було, та з чого б воно не складалось. І взагалі все буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право заповів в рівних частинах : [PERSON] , [PERSON] (а.с. 8-9). Вказаний заповіт, на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2016 року, визнано нікчемним (а.с. 10-13). При цьому, відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно рішення Бориспільського міськрайонного суду від 13 травня 2016 року, встановлено судом порушення форми та посвідчення заповіту, а також, що особисте прохання про підписання заповіту [PERSON] не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому в судовому засіданні встановлено нікчемність заповіту. Дані обставини сторонами не оспорюються. Так, згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). Зі змісту ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як передбачено ч. 1, 5 ст. 1239 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу №416/2014, відповідно якої спадщину після його смерті прийняли його діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (від його імені подала заява [PERSON] ) та його дружина [PERSON] (а.с. 75-77). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Лікарським свідоцтвом про смерть №30 виданим лікарем Бориспільської центральної лікарні [PERSON] (а.с. 59). У відповідності до положення з ч.1 ст.1261 ЦК України [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1224 ЦК визначені підстави для усунення від права на спадкування. Частиною 2 ст. 1224 ЦК передбачено, не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Підставою для усунення від спадкування за нормою ст. 1224 ЦК є відповідно до частини 2 вказаної статті - умисне перешкоджання особою спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт, що сприяло виникненню права на спадкування у цієї особи чи в інших осіб або сприяло збільшенню їхньої частки у спадщині За правилами ч.1 ст. 13, а також ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Всупереч цьому, позивач та її представник [PERSON] не надали жодного належного та допустимого доказу, які б свідчили про умисні дії [PERSON] та [PERSON] які б перешкоджали спадкодавцеві [PERSON] скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. За змістомч.1 та ч.4 ст.77, а також ч.1 ст.89 ЦПК України належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому судом критично оцінюється заява [PERSON] про скоєння злочину, подану до Бориспільського відділу поліції ГУНП в Київській області, щодо вчинення кримінального правопорушення відповідачами [PERSON] та [PERSON] , передбаченого ст.ст. 185, 190 КК України (а.с.19-21, в якості належного доказу на підтвердження тієї обставини, що відповідачі скориставшись безпорадним станом батька [PERSON] , з метою заволодіння майном, що перебувало у його власності та викликали до лікарні приватного нотаріуса, і створили умови які дали можливість приватному нотаріусу від імені [PERSON] укласти заповіт та довіреність. Результати розгляду даної заяви матеріали даної цивільної справи не містять. Дані обставини також, не знайшли свого підтвердження у рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2016 року, оскільки підставою визнання нікчемним заповіту, складеного на відповідачів [PERSON] та [PERSON] є порушення при посвідчені заповіту вимог ч. 5 ст. 1253 ЦК України та ст. 1255 ЦК України, а саме щодо форми та посвідчення заповіту, а не через умисні протиправні дії відносно заповідача або його майна. Разом з тим, в матеріалах справи містяться докази щодо допомоги батькові, а саме квитанції, що підтверджують витрати відповідачів на придбання ліків для їх батька [PERSON] . Також, [PERSON] здійснив поховання батька [PERSON] за власні кошти, що підтверджується довідкою № 983 виданої виконавчим комітетом Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області 19 листопада 2014 року. Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено тих обставин, що [PERSON] та [PERSON] , не мають права на спадкування з підстав передбачених ч. 2 ст. 1224 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на це, доводи позивача [PERSON] стосовно того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] умисно перешкоджали спадкодавцеві скасувати заповіт від 18 червня 2014 року і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих, ґрунтуються виключно на його припущеннях. Тому у задоволенні позовних вимог про усунення [PERSON] та [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , належить відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed