Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

в обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому на праві власності належить будинок №55 по вул. Кринички в с.П'ядики Коломийського району Івано-Франківської області. У вказаному будинку з позивачем проживає його син - відповідач [PERSON] Протягом тривалого часу між сторонами виникають конфлікти, оскільки відповідач помилково вважає, що саме він є власником вказаного господарства і без дозволу позивача розпоряджається належним йому майном, часто ображає свого батька та наносить йому побої. З приводу таких дій позивач неодноразово звертався зі скаргами до Коломийського МВ УМВС, однак, відповідач продовжує свою протиправну поведінку, вчиняючи конфлікти та словесні суперечки на побутовому грунті. За наслідками вказаних звернень позивача протягом останніх років мало місце закриття кримінального провадження відносно відповідача, оскільки тілесних ушкоджень у позивача не виявлено, а також неодноразово відмовлено в порушенні кримінальних справ відносно відповідача. Останній добровільно залишити належний позивачу будинок не бажає, а позивач, будучи особою похилого віку, невзмозі надалі терпіти знущання відповідача. Крім того, позивач зазначає, що з початку жовтня 2014 року відповідач почав приводити в спірний будинок сторонніх осіб, в тому числі жіночої статі, які без згоди позивача теж залишаються проживати в спірному будинку. В зв’язку з цим позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним будинком, та зобов’язати відповідача усунути перешкоди в користуванні цим будинком шляхом примусового виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково позивач пояснив, що відповідач фактично проживає в м.Одесі і лише декілька разів протягом року приїжджає. Під час перебування в с.П’ядиках Коломийського району відповідач проживає в спірному будинку та часто розпочинає конфлікти з позивачем, а також пошкоджує майно в будинку. Крім того, відповідач приводить та дозволяє залишатись проживати в будинку стороннім особам, вони разом розпивають спиртні напої, створюють шум та інші незручності позивачу, враховуючи, що в будинку є лише дві кімнати, в одній з яких проживає позивач. Тому позивач та його представник просять позовні вимоги задовольнити. Позивач також вказав, що він погоджується на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання повторно не з’явився, зареєстроване у встановленому законом порядку місце його проживання невідоме, що стверджується довідкою Коломийського РВ УДМС в Івано-Франківській області від 17.10.2014 року, відповідно до якої відповідач [PERSON] в м.Коломиї та Коломийському районі по реєстрації не значиться (а.с.21). Про розгляд справи відповідач [PERSON] повідомлений шляхом опублікування оголошення в газеті “Галичина” №168 (4921) за 04.11.2014 року, витяг з якої долучено до матеріалів справи (а.с30). Отже, відповідач відповідно до положень ч.9 ст.74 ЦПК України вважається належно повідомленим про час і місце судового засідання. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідка, перевіривши матеріали справи, та, оцінюючи досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.05.2005 року, виданого виконкомом П'ядицької сільської ради Коломийського району на підставі рішень №125 від 14.06.1989 року та №34 від 17.04.2005 року, позивачу належить спірний житловий будинок, право власності на який зареєстроване у встановленому законом порядку (а.с.5 ). Згідно з копіями постанов Коломийського МВ УМВС від 18.02., 13.12.2005 року та 19.03.2007 року позивачу відмовлено в порушенні кримінальних справ відносно відповідача [PERSON] з приводу конфліктів між сторонами. Вказаною постановою від 18.02.2005 року позивачу роз’яснено його право звернутися зі скаргою в порядку приватного обвинувачення (а.с.11-13). Постановою СВ Коломийського МВ УМВС від 30.01.2013 року закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] за фактом нанесення тілесних ушкоджень позивачу [PERSON] у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (а.с.14). Про виникнення частих конфліктів між сторонами підтвердив також в судовому засіданні свідок [PERSON]В,, який пояснив, що він є сином відповідача та онуком позивача. Свідок проживає окремо від сторін, однак, йому відомо, що його батько систематично розпочинає конфлікти з його дідусем, пошкоджує майно в будинку, зокрема, пошкодив лічильник. Свідок також ствердив, що відповідач не дотримується правил співжиття з позивачем, приводить в спірний будинок сторонніх осіб, в тому числі тих, які притягалися до кримінальної відповідальності, та, не питаючи згоди позивача, дозволяє цим особам там проживати. Також свідку відомо, що його батько застосовував до позивача фізичну силу. Свідок пояснив, що відповідач переважно проживає в м.Одесі, однак, систематично приїжджає проживати в спірному будинку. Зокрема, відповідач протягом останніх 2-3 місяців і на даний час проживає у вказаному будинку. Як зазначалося вище, згідно з довідкою, наданою Коломийським РВ УДМС України в Івано-Франківській області від 17.10.2014 року №17/3100, місце проживання відповідача у спірному будинку не зареєстроване. Вказаний факт також стверджується актами обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача [PERSON], довідкою №1283 про склад його сім'ї, виданих П'ядицькою сільською радою Коломийського району від 30.01.2013 року, 15.07. та 29.09.2014 року. В частині цих документів вказано, що відповідач фактично проживає в спірному будинку (а.с.6, 7, 9). Згідно з правилами ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Стаття 156 ЖК України передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116, а саме якщо члени сім'ї або інші особи, які проживають разом з власником, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні. Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі даної статті та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї; якщо вони зареєстровані за іншою адресою - вони вважаються тимчасовими мешканцями і підлягають виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника або членів його сім'ї, зареєстрованих за даною адресою, відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК. Згідно правилами ч.3 ст.98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як роз’яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12.04.1985 року № 2 “Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України”, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. На підставі досліджених доказів та наведених законодавчих положень суд приходить до висновку, що відповідач має статус тимчасового мешканця, оскільки місце його проживання не зареєстроване в спірному будинку. Тому позовні вимоги в частині зобов’язання відповідача усунути перешкоди шляхом його виселення із будинку позивача суд вважає обгрунтованими. Щодо вимог про визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним будинком, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідач вказаного права не має, так як його місце проживання у спірному будинку не зареєстроване. Отже, позов слід задовольнити частково. В зв’язку з цим з відповідача на користь позивача відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають присудженню судові витрати в загальному розмірі 363, 60 грн., які складають зі сплаченого судового збору (243, 60 грн. ) та витрат, пов’язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (120 грн.). На підставі наведеного, 98, 116, 150, 156, 157 ЖК України та,

Outcome: partial