Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

В липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, просив стягнути з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», в рахунок компенсації відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері [PERSON] на виробництві в сумі 227 000 грн.. В обґрунтування вимог посилається на наступні обставини. Так, 11 червня 2003 року у відповідності до «Правил внутрішнього трудового розпорядку» мати позивача о 07 годині 40 хвилин, прийшли на роботу та о 07 годині 50 хвилин зайшла у щит управління котлами котельні 4 ДП «Криворізька теплоцентраль» правонаступником якого є Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль». Приблизно о 08 годині вийшла з приміщення котельні на територію, де у подальшому через деякий час була помічена слюсарями котельні [PERSON] та [PERSON] на дорозі біля шовковиці у непритомному стані. Вказані працівники котельні викликали карету швидкої допомоги, яка прибула о 8:40 годині, після чого [PERSON] доставлена до реанімаційного відділення лікарні, де о 12 годин 10 хвилин померла, не приходячи до свідомості, внаслідок черепно-мозкової травми. Внаслідок смерті матері позивач завдано моральної шкоди, яка полягає у наступному: вона втратила рідну їй людину, яку дуже любила. Смерть матері призвела до того, що позивачка тривалий час перебувала в напруженому психічному стані, думку про її смерті не залишають її навіть до теперішнього часу. На день смерті матері, позивачу виповнилось лише 7 років, вона залишилась без материнського піклування та матеріальної підтримки. Відчуття того, що Позивач ніколи не побачить своєї матері, постійно пригнічує її, що негативно позначається на психічному стані. Ухвалою суду від 21 липня 2021 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, з призначенням дати та часу розгляду справи. 10 серпня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль». У відзиві представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши що причиною нещасного випадку є порушення працівником трудової дисципліни на виробництві та невиконання вимог інструкції з охорони праці, а також необачність постраждалої при зборі ягід шовковиці з дерева для використання в особистих цілях. На думку відповідача, факт спричинення моральної шкоди є недоведеним. Суд, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли в 12 червня 2003 року, коли з [PERSON] матір`ю позивача, стався нещасний випадок, в результаті якого вона померла. На той час діяла норма статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] , яка народилась [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,17 червня 2003 року, актовий запис №1168, [PERSON] померла [INFO] у віці 38 років. Згідно акту про нещасний випадок №1 від 11.06.2003 року, складений Державним підприємством «Криворізька теплоцентраль» встановлені обставини за яких стався нещасний випадок: Згідно графіка ремонтів на літній період 2003 р. котельна № 4 ДП «Криворізька теплоцентраль» з 06.05.03 р. була виведена в ремонт включно по 30.06.03 р. В період зупинки котельні оперативний персонал котельни № 4 виконував підготовку робочих місць для виконання робіт за нарядами, що входить до їх обов`язків. 11.06.03 р. начальник котельні № 4 [PERSON] о 7 годині 50 хв. знаходився і виробничо-технічному відділі підприємства для узгодження роботи, яка буде проводитися в цей день - реконструкція виводів мережної води. Приблизно о 7 год. 55 хв. [PERSON] зателефонував із управління підприємства на котельну № 4, та дав вказівку старшому операторові [PERSON] , щоб робітники котельні знаходилися на своїх робочих місцях і до роботи не заступали доки він не повернеться з управління. Апаратник хімводоочистки [PERSON] 11.06,03 р. прийшла на роботу о 7 год. 40 хв. згідно «Правил внутрішнього трудового розпорядку» зайшла о 7 год. 50 хв. на щит управління котлами, зателефонувала у справах до голови профспілки підприємства. Приблизно в цей час зателефонував [PERSON] на котельну. Десь о 8 год. [PERSON] , не спитавши дозволу, і, не доповівши старшому оператору [PERSON] яка в цей час знаходилася на щиті управління котлами, відлучилась зі свого робочого місця, вийшла з приміщення котельні на подвір`я. Слюсарі котельні [PERSON] та [PERSON] , прибравши сміття в майстерні, винесли його до смітника і біля входу в котельну спинилися перекурити. До них у справа: підійшла апаратних хімводоочистки [PERSON] .. В одночасно з цим вони почули сторонній звук, оглянувшись побачили, що [PERSON] лежить на дорозі біля дерева шовковиці. Непритомну [PERSON] вони перенесли до приміщення котельні та викликали швидку допомогу. Швидка допомога прибула на місце події приблизно о 08 год.40 хв., після чого відвезла потерпілу до реанімаційного відділення 2-ї лікарні, де вона, не приходячи до свідомості, померла [INFO] о 12 год.10 хв. Від крововиливу від оболонки мозку в наслідок закритої черепно-мозкової травми, отриманої при падінні з дерева. Причиною нещасного випадку: 1. Необачність постраждалої при зборі ягід шовковиці з дерева для використання в особистих цілях. 2.Самовільнезалишення робочого місця з метою нарвати з дерева плодів шовковиці для особистого вживання, чим порушила вимоги трудової і виробничої дисципліни, не виконала вказівки старшого оператора, порушила вимоги П.З.7., п.6.2(б) г та розподілу П «Робочої Інструкції апаратника хімводоочистки», порушила вимоги п.2.6. «Інструкції з охорони праці апаратника хімводоочисти» та вимог ст.14 Закону України « Про охорону праці». У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов`язком держави. Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Згідно висновку комісії причиною нещасного випадку з [PERSON] є самовільне залишення робочого місця, порушення трудової і виробничої дисципліни, невиконання вказівок старшого оператора, порушення вимог п.3.7., п.6.2(б), та розділу ІІ «Робочої інструкції апаратника хімводоочистки»; п.2.6 «Інструкції з охорони праці апаратника хімводоочистки», ст.14 Закону України «Про охорону праці». Враховуючи, що на момент нещасного випадку постраждала апаратник хімводоочистки [PERSON] перебувала на території підприємства протягом робочого часу на основі п.6.»Положення про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» та на підставі статті 22 Закону України «Про охорону праці» пропонує цей випадок вважати пов`язаним з виробництвом. На виробництві діє система управління охороною праці. Служба охорони праці контролює знання нормативних актів з охорони праці. Посилання представника відповідача, що [PERSON] порушила вимоги законодавства про охорону праці, а також положення «Робочої інструкції апаратника хімводоочистки ДП «Криворізька теплоцентраль» є не обґрунтованою, тому що, що відповідач несе відповідальність на період робочого часу за життя робітників відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про охорону праці», а тому є особою, яка несе відповідальність за відшкодування шкоди позивачу, яка втратила свою матір. За таких обставин суд приходить до висновку, що смертю [PERSON] при виконанні трудових обов`язків в результаті нещасного випадку, її донці позивачу по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка причетна до її заподіяння на підставі ст.440-1 ЦК УРСР. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, то вона не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року. Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», a розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а тому судом відхиляються доводи про те, що нормами 440-1 Цивільного кодексу Української РСР не було передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю від нещасного випадку. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Також, слід зазначити, що у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються. Посилання на дану норму закону містить п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка у силу ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Суд встановивши обставини справи, давши їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою близької людини. Свої моральні страждання, пов`язані зі смертю матері позивач оцінює в розмірі 227 000,00 гривень. Разом з тим, суд вважає, що з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме обставини смерті матері позивача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, який назавжди втратив турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000,00 гривень, буде відповідною мірою матеріальної компенсації в даному випадку, а в задоволенні іншої частини позову слід відмовити. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів, про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із зазначеним позовом - позиція відповідача є необґрунтованою, оскільки відповідно до ст. 83 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час виникнення правовідносин, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушених особистих немайнових прав, крім випадків передбачених законом. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст.141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 2000,00 гривень.

Outcome: partial