Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 06 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № К-490725, відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 100 000,00 гривень, з розрахунку 16 % річних за користування кредитом якщо Позичальником виконуються всі умови цього Договору належним чином, 21 % річних у разі невиконання Позичальником будь - якого із зобов'язань, передбачених пп. 5.8, 5.9, 5.10 цього Договору, на строк з 06.06.2012 р. по 05.06.2019 рік. В частині надання кредитних коштів АТ «Дельта Банк» свої зобов'язання виконав в повному обсязі. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання кредитних коштів № К-490725 від 06.06.2012 року іпотекодавці [PERSON], [PERSON], [PERSON] за договором іпотеки № Б/Н від 06.06.2012 року передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру № 239, що складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 50,7 кв. м, житловою площею 29,5 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] Рівненського району Рівненської області. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов'язання не виконуються, у зв'язку з чим, станом на 21.07.2015 року за Відповідачем наявна заборгованість в сумі 168 572, 01 грн., з яких: тіло кредиту - 76 190, 40 грн.; відсотки - 17 887, 83 грн.; комісія за ведення кредиту - 8 486, 12 грн.; пеня - 65 336, 02 грн.; 3% річних по тілу кредиту - 386, 20 грн.; 3% річних за відсотками - 285, 44 грн. Довідка про стан заборгованості додається. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині. Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Отже, в рахунок виконання основного зобов'язання Позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку». За наведеного вище представник позивача просить суд постановити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості в сумі 168 572, 01 грн. за кредитним договором № К-490725 від 06.06.2012 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 239, що складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 50,7 кв. м, житловою площею 29,5 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] Рівненського району Рівненської області. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцям на підставі Договору від 13.01.2009 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу. Право власності на предмет іпотеки зареєстроване Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» від 22.01.2009 року за реєстраційним номером 10103516, про що надано витяг про державну реєстрацію прав № 21633260 від 22.01.2009 року; визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020) право власності на квартиру № 239, що складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 50,7 кв. м, житловою площею 29,5 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] Рівненського району Рівненської області; всі судові втрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. В подальшому подала заяву, згідно якої просить справу розглядати без її участі, позов підтримує. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. Пояснила суду, що згідна сплатити банку заборговану суму, але не враховуючи пеню. Також додала, що на даний час в неї ведуться переговори з банком, тому просила справу розглядом відкласти. В послідуючі засідання неодноразово не з'являлася. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання жодного разу не з'явилися. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачі є належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачі мали можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторін не надходили заяви про відкладення розгляду справи, чи про слухання справи без їх участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі сторін, які не з'явилися. Суд вважає, що по справі є можливість ухвалити судове рішення на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 06 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № К-490725, відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 100 000,00 гривень, з розрахунку 16 % річних за користування кредитом якщо Позичальником виконуються всі умови цього Договору належним чином, 21 % річних у разі невиконання Позичальником будь - якого із зобов'язань, передбачених пп. 5.8, 5.9, 5.10 цього Договору, на строк з 06.06.2012 р. по 05.06.2019 рік. В частині надання кредитних коштів АТ «Дельта Банк» свої зобов'язання виконав в повному обсязі. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання кредитних коштів № К-490725 від 06.06.2012 року іпотекодавці [PERSON], [PERSON], [PERSON] за договором іпотеки № Б/Н від 06.06.2012 року передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру № 239, що складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 50,7 кв. м, житловою площею 29,5 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] Рівненського району Рівненської області. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлялася, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов'язання не виконуються, у зв'язку з чим станом на 21.07.2015 року за Відповідачкою наявна заборгованість в сумі 168 572, 01 грн., з яких: - тіло кредиту - 76 190, 40 грн.; - відсотки - 17 887, 83 грн.; - комісія за ведення кредиту - 8 486, 12 грн.; - пеня - 65 336, 02 грн.; - 3% річних по тілу кредиту - 386, 20 грн.; - 3% річних за відсотками - 285, 44 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до п. 7.1. Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов'язань вони не будуть виконані. Відповідно до п. 7.2. Іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до Іпотекодержателя прав власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умови цього Договору; продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умови цього Договору. Позивач просить звернути стягнення на майно, що знаходиться в іпотеці, шляхом передачі у власність банку, та визнати за банком право власності на це майно. Однак, як вказав Верховний Суд України в правовій позиції в постанові від 27 травня 2015 року у справі 6-61цс15 (номер в ЄДРСР 44749756) положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону». У відповідності до ч. 6 ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Банокм не були надані докази оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом. Таким чином позовна вимога звернути стягнення на квартиру, що знаходиться в іпотеці, без подання доказів оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом позбавляє суд дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна. Адже згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки може бути відмовлено, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Крім того, саме звернення до суду із позовом про визнання права власності на предмет іпотеки не є належним способом захисту (постанова Верховного Суду України від 30 березня 2016 року в справі № 6-1851цс15). За наведеного вище суд не знаходить підстав для задоволення позову. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України. Оскільки позивач був звільнений від сплати судових витрат, то вони покладаються на державу.

Outcome: dismissed