Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON]. звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2009 року, видане на ім`я [PERSON], на житловий цегляний будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по адресі: вул. Д.Галицького,16 с.Конюшки Рогатинського району Івано-Франківської області, в частині 1/3 частки та визнання за нею права власності на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона народилася і проживала до 17 червня 1988 року по адресі: с.Конюшки Рогатинського району Івано-Франківської області. Вказаний житловий будинок відноситься до типу колгоспного двору. Станом на 01 липня 1990 року згідно записів з погосподарської книги членами колгоспного двору були батьки: [PERSON] та [PERSON] Вважає, що окрім батьків їй згідно вимог ст.123 ЦК УРСР в редакції 1963 року теж належала частка в колгоспному дворі, так як вона з 1980 року визнана інвалідом з дитинства та непрацездатною. 26 листопада 2006 року помер батько [PERSON], внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому майно. За життя останній склав заповітне розпорядження, відповідно до якого все майно заповів відповідачу [PERSON] У серпні 2014 року їй стало відомо від матері [PERSON], що сестра [PERSON] в порядку спадкування за заповітом оформила право власності на все спірне домоволодіння. Посилаючись на вказані обставини та порушення її права власності на частку в колгоспному дворі просила задовольнити позов. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю із підстав, наведених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] 10 серпня 2015 року подали заперечення проти позову, які в судовому засіданні підтримали. В запереченнях вказали, що вимоги позивачки безпідставні, оскільки спірне домоволодіння не відноситься до типу колгоспних дворів. Вважають , що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ одноосібним власником домоволодіння був батько [PERSON] , який все своє майно заповів [PERSON] Позивачка [PERSON] з 1986 року проживає в м.Івано-Франківську, де має у власності житло, працює, до батьків приїжджала не часто, ними не опікувалася. Догляд за хворіючою мамою [PERSON], яка перенесла інсульт здійснює лише вона. Просили в позові відмовити за недоведеністю позовних вимог. 26 серпня 2015 року представник відповідача [PERSON] подала заяву про відмову в задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності на підставі ст.267 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, показання свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту права власності, визначені статтею 16 ЦК України. Вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі. Згідно\~ст.120 ЦК УРСР \~в редакції 1963 року, що поширюється на спірні правовідносини, колгоспний двір визначався, як сімейно - трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом ч.2 ст.123\~ЦК УРСР\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Статтею 126 ЦК УРСР\~передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.6\~Постанови № 20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~положення ст.ст.17,18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього\~Закону\~(з 15 квітня 1991 р.). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. З матеріалів справи вбачається, що господарство за адресою : вул. Д.Галицького,16 с.Конюшки Рогатинського району Івано-Франківської області відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого був [PERSON] Згідно записів з погосподарської книги станом на 01 липня 1990 року в господарстві були зареєстровані батьки сторін : [PERSON] та [PERSON] Позивачка по справі [PERSON], вибула з господарства 04 червня 1988 року та з 17 червня 1988 року по 22 березня 1995 року проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO]»а» кім. №19 м.Івано-Франківськ (а.с.12,17-18,26,125). Із медичної документації та посвідчень вбачається, що з 07 квітня 1980 [PERSON] ( після одруження [PERSON]М.) визнана інвалідом з дитинства та непрацездатною , а з 01 січня 2007 року їй встановлена друга група інвалідності повічно ( а.с.3-11). За таких обставин [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]М.) , як члени колгоспного двору мали право кожен на 1/3 частку в майні цього двору, зокрема на житловий цегляний будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по адресі: вул. Щорса,16 с.Конюшки Рогатинського району Івано-Франківської області . Згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10 листопада 1988 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Рогатинської районної ради народних депутатів №142 від 10 серпня 1988 року, посвідчено, що жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в с.Конюшки по вул. Щорса,17 в цілому належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] У встановленому законом порядку вказане нерухоме майно зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є [PERSON], в Івано-Франківському ОБТІ, що підтверджується відповідним реєстраційним написом (а.с.12). Встановлено, що в зв'язку зі смертю 26 листопада 2006 року [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно - відповідно 1/3 частку майна цього двору. За життя останній склав заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно заповів [PERSON] (а.с. 42,44-46). Однак, з матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 08 грудня 2009 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема на житловий цегляний будинок житловою площею 34,5 кв.м., загальною площею 63,5 кв.м., зазначений в плані літерою «А» з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в с.Конюшки , вул. Д.Галицького (колишня Щорса) буд. №16 Рогатинського району Івано-Франківської області (а.с. 64). Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд приходить до висновку, що в результаті видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно колгоспного двору порушено право позивача. Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним в частині 1/3 частки, а відповідно за позивачем необхідно визнати право власності на 1/3 частку на житловий цегляний будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться по адресі: вул. Д.Галицького,16 с.Конюшки Рогатинського району Івано-Франківської області. При цьому заява представника відповідача про відмову в задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності на підставі ст.267 ЦК України не підлягає застосуванню з огляду на наступне. В судовому засіданні позивач суду пояснила, що лише у серпні 2014 року їй стало відомо від матері, що сестра [PERSON] в порядку спадкування за заповітом оформила право власності на все спірне домоволодіння. Також свідок [PERSON] дала суду показання , що рік тому, коли мати [PERSON] знаходилась в лікарні вона дізналась від неї, що сестра [PERSON] після смерті батька отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все домоволодіння. З цією інформацію вона поділилась із сестрою [PERSON], яка повинна мати частку у спірному домоволодінні, яка є інвалідом з дитинства та постійно потребує коштів на лікування . Статтею 256 ЦК України\~визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст. 71 ЦК УРСР\~загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК УРСР). Аналогічні норми містяться у ст.ст.\~257,\~261 ЦК України. За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. При цьому суд враховує, що право позивача на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, в неї виникло після отримання інформації від близьких родичів ( в серпні 2014 року) про те, що сестра [PERSON] після смерті батька отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все домоволодіння, а отже до суду за захистом порушеного права вона звернулася у встановлений законом строк. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч.1 ст.88 ЦПК України, де зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати та положення ч.3 ст.88 ЦПК України, де вказано, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ч. 1\~ст. 79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст.84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Позивач [PERSON] надала суду підтверджуючі документи про оплату нею послуг адвоката за надану правову допомогу в сумі 2 000 грн., що не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений вищевказаним законом та який підлягає стягненню з відповідача на її користь. Крім цього з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 257,48 грн. ( вартість спадкового майна 78\~024 грн., відповідно 1/3 частка становитиме 25\~747,92 грн).

Outcome: approved