Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

В квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 23 червня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого, він передав у власність [PERSON] грошові коти в розмірі 400 000 доларів США, а [PERSON] прийняв у власність від нього грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США та зобов`язався повернути суму позики до 01 липня 2016 року. Пунктом 4 договору позики від 16 липня 2014 року визначено, що грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США отримані Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі, що підтверджується підписанням даного Договору. Отже, між ним та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики та підписи сторін на договорі позики від 23 червня 2015 року свідчать про його укладання та передачу ним [PERSON] та відповідно отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 400 000 доларів США. [INFO] [PERSON] помер. 21 липня 2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Губенко Тетяни Анатоліївни з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] та приватним нотаріусом відкрито спадкову справу № 13/2016. Вимоги щодо повернення основної заборгованості, відповідачем залишено без задоволення, основний борг так і не повернутий, що стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. Вважає, що на корить позивача, станом на момент звернення з даною позовною заявою до суду, підлягає стягненню сума позики в розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813,20 гривень ( курс гривні до іноземних валют за даними НБУ станом на 05.04.2019року становить 1 долар США - 27,022033 грн. ). Просив суд прийняти рішення, яким стягнути з [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] на користь [PERSON] 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813,20 гривень та судові витрати покласти на відповідача ( а. с.2-4 том 1 ). Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. від 17 квітня 2019 року у задоволенні клопотання [PERSON] про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. від 16 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Проведення підготовчого засідання призначено на 13 червня 2019 року ( а. с.12-13 том 1 ). Ухвалою суду від 13 червня 2019 року залучено до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, у якості третьої особи [PERSON] ( а. с. 42-43 том 1 ). 06 серпня 2019 року за вх. № 28298 судом отримано письмові пояснення щодо позовної заяви про стягнення боргу за договором позики від 05.05.2019 року, які підписані представником третьої особи - адвокатом Приймак О.Ю., в яких просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовної зави [PERSON] про стягнення з [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] на користь [PERSON] у сумі 400 000 доларів США ( а. с. 59-62 том 2 ). 05 вересня 2019 року за вх.№ 32629 судом отримано завірену належним чином копію спадкової справи № 13/2016 заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] ( а. с. 73, 74-141 том 1 ). Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 05 листопада 2019 року ( а. с. 154 том 1 ). Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року зупинено провадження у справі до вирішення Київським апеляційним судом апеляційної скарги [PERSON] на рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 21 липня 2017 року у справі № 357/1018/16-ц та повернення матеріалів справи до Білоцерківського міськрайонного суду ( а. с. 191-192 том 1 ). Ухвалою суду від 30.01.2020 року провадження у даній справі поновлено та проведення судового зсідання призначено на 17 лютого 2020 року ( а. с. 193 том 1). Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року призначено по справі почеркознавчу експертизу, провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. Розпорядженням № 275 від 26 вересня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл справи, так як у судді Кошель Л.М. закінчилися повноваження у зв`язку з відставкою ( а. с. 226 том 1 ). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2020 року головуючим суддею визначено Орєхова О.І.( а. с. 227 том 1 ). На виконання ухвали суду було проведено почеркознавчу експертизу у справі № 357/4004/19 від 20.11.2020 року та на адресу суду надійшов висновок експертів ( а. с. 236-240 том 1 ). Ухвалою судді від 09 грудня 2020 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі на 21 січня 2021 року ( а. с. 245-246 том 1 ). 21 січня 2021 року суд протокольно ухвалив закрити підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 01.03.2021 року ( а. с. 3-5 том 2 ). По справі неодноразового оголошувалася перерва з різних підстав ( а. с. 13-16, 25-26 том 2 ). Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року в задоволенні заяви третьої особи [PERSON] про відвід судді було відмовлено та зупинено провадження ( а. с. 27-31 том 2 ). Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Б.І. від 02.04.2021 року у задоволенні заяви третьої особи [PERSON] про відвід судді Орєхова О.І. від розгляду справи № 357/4004/19, відмовлено ( а. с.32-33 том 2 ). Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року відновлено провадження та призначено судове засідання у справі на 24 травня 2021року ( а. с. 35-36 том 2 ). 24 травня 2021 року по справі було оголошено перерву до 24.06.2021 року ( а. с.41-43 том 2 ). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Овчаренко Д.К. підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив вимоги позивача [PERSON] задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813,20 гривень ( курс гривні до іноземних валют за даними НБУ станом на 05.04.2019 року становить за 1 долар США - 27,022033 грн ) та судові витрати. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, з якого вбачається, що судова повістка про слухання справи в Білоцерківському міськрайонному суді 24.06.2021 року відповідачем була отримана 28 травня 2021 року. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. З боку відповідача [PERSON] заяв та клопотань на адресу суду не надходило, як не надходило і відзиву на позов позивача. Представник третьої особи - адвокат Приймак О.Ю. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Просив стягнути з позивача на користь третьої особи понесені останнім витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за можливим по даній справі провести заочний розгляд. 24 червня 2021 року суд протокольно ухвалив провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до договору позики від 23 червня 2015 року, укладеного мж [PERSON] ( надалі - Позикодавець ) та [PERSON] ( надалі - Позичальник ), Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США ( п. 1 Договору ) та зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики з урахуванням процентів в строк, визначений даним Договором. Відповідно до п. 2 цього Договору, Строк надання позики Позичальникові становить до 01липня 2016 року. Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, з урахуванням процентів, не пізніше 01 липня 2016 року. Позичальник має право достроково повернути Позикодавцеві суму позики, з урахуванням процентів. Позика вважається повернутою в момент отримання Позикодавцем від Позичальника суми позики, з урахуванням процентів. Розмір процентів становить 3% на місяць, від суми позики. Проценти сплачуються за вибором Позичальника, або щомісячно, або під час повернення суми позики ( п. 3 Договору позики). Грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США отримані Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі, що підтверджується підписанням даного Договору ( п. 4 цього Договору ). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить в матеріалах справи свідоцтво про смерть ( а. с. 7 ). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначає, що оскільки відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після померлого [PERSON] , то останній повинен відшкодувати йому як спадкоємець грошові кошти за договором позики від 23.06.2015 року в розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813,20 гривень. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, підписання договору позики грошей від 23.06.2015 року свідчить про те, що сторонам всі умови даного Договору цілком зрозумілі і вони вважають їх справедливими по відношенню до них. Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 2 статті 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений (частина четверта статті 209 ЦК України). Виходячи з цього, для визначення факту укладення договору позики, нотаріальна форма договору не є визначальною. Зазначена позиція міститься в постанові КЦС ВС від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, провадження № 61-22477св18. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Висновком проведеної у справі за клопотанням третьої особи судової почеркознавчої експертизи № 8056/8057/20-32 від 20.11.2020 року підтверджується, що підпис від імені [PERSON] , що міститься ліворуч від друкованого тексту «В.В. Либа» в графі «Позичальник» в договорі позики від 23.06.2015 року, виконаний [PERSON] ( а. с. 236-40 том 1 ). Таким чином, дослідженими судом доказами підтверджується той факт, що між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики у відповідності до якого [PERSON] отримав 23.06.2015 року в борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 400 000 доларів США, які він зобов`язувався повернути в строк до 01.07.2016 року і вказаний договір був підписаний зі сторони позичальника особисто [PERSON] . В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання - ч.1 ст.625 ЦК України. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що сума боргу за договором позики на час звернення до суду [PERSON] не повернута. Як встановлено та зазначено вище, Позичальник за договором позики від 23.06.2015 року [PERSON] помер [INFO] . Згідно матеріалів спадкової справи № 13/2016 заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] відповідач по справі [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємиць за законом п`ятої черги спадщини, яка залишилася після померлого ( а. с. 74 том 1 ). З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] ( батько померлого ), [PERSON] (син померлого ), [PERSON] ( дружина померлого ), які є спадкоємцями після смерті [PERSON] відмовилися від належної їм частки у спадщині на користь онука померлого [PERSON] ( а. с. 93 на зворотному листі, 95на зворотному листі, 98 том 1 ). Зазначене підтверджується і рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Так, вказаним судоми рішенням встановлено, що спадкоємці першої черги відмовилися від належної їм частки у спадщині за законом на користь онука померлого [PERSON] , який як спадкоємець п`ятої черги прийняв спадщину після смерті свого померлого дідуся [PERSON] шляхом звернення до нотаріуса з заявою від 21.07.2016 року про прийняття спадщини. Постановою Апеляційного суду Київської області ід 08 травня 2018 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Отже, як встановлено та зазначено вище, єдиним спадкоємцем після померлого [PERSON] є його онук [PERSON] . Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Отже, у спадкоємця (ів) виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину. У такому разі, суди мають з`ясувати обставини того, хто із спадкоємців прийняв спадщину, належність спадкодавцю на момент смерті будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартість; дотримання кредитором визначеного у законі строку пред`явлення вимог до спадкоємців. З огляду на наведене вище та враховуючи приписи статті 1282 ЦК України позивачем [PERSON] не було зазначено у позовній заяві та не надано суду належних та допустимих доказів вартості спадкового майна, одержаного у спадщину відповідачем [PERSON] , у зв`язку з чим суд позбавлений можливості з`ясувати, в яких межах вартості спадкового майна, одержаного у спадщину виник обов`язок спадкоємця [PERSON] перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця. Отже, матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо вартості спадкового майна, в той час, як згідно зі ст. 1282 ЦК України за невиконаними борговими зобов`язаннями спадкоємці відповідають в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 жовтня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 638/3334/16-ц. ВС зазначив, що сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18. Суд зазначив, що відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту. ВС роз`яснив, що стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. При цьому, на відміну від пред`явлення вимоги безпосередньо до спадкоємців, кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі. Встановивши, що позивач дізнався про відкриття спадщини у червні 2014 року, а вимогу до спадкоємця, яка прийняла спадщину, пред`явив у березні 2015 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недотримання позивачем передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку пред`явлення вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позову (постанова від 11.07.2018 у справі № 495/1933/15-ц). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або про встановлення факту смерті особи в певний час не може бути прийнято нотаріусом на підтвердження факту смерті. В судовому засіданні під час розгляду справи було становлено, що позивач [PERSON] , як кредитор не звертався з претензією до спадкоємця у встановлений законом старок так і до нотаріуса. З боку представника позивача не було надано жодного належного та допустимого доказу в зворотному. До того ж, представник позивача підтвердив, що позивач, як кредитор не звертався з претензією до нотаріуса ( претензія кредитора до спадкоємців боржника про повернення боргу ). Зазначене підтверджується і матеріалами спадкової справи, в якій відсутня претензія [PERSON] , як кредитора до спадкоємця. Зазначені матеріали спадкової справи містять претензії до спадкоємця лише третьої особи [PERSON] ( а. с. 84 том 1 ), [PERSON] (а. с. 87-88 том 1 ) та [PERSON] ( а. с.103-104, 118-120 том 1 ). Згідно чинного законодавства, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб, а кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги (ч.1., ч.2 ст.1281 ЦКУ). В судовому засіданні встановлено, що позивач так і відповідач є родичами, відповідач є сином позивача, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження відповідача ( а. с. 80 том 1 ). Крім того, я встановлено в судовому засіданні та і з матеріалів справи вбачається, що позивач, відповідач та померлий були родичами, а тому позивач був обізнаний про смерть [PERSON] , який помер [INFO] . Отже, з цього часу позивач [PERSON] , як кредитор мав звернутися з претензією до відповідача, як спадкоємця, так і до нотаріуса, але останній не звертався, лише звернувся з позовом до суду про стягнення боргу з спадкоємця в квітні 2019 року. Тобто, позивач, як кредитор мав пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину не пізніше шести місяців, що не було останнім зроблено в порушення вимог ст. 1281 ЦК України. Отже, не пред`явлення вимоги кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі N 640/6274/16-ц, провадження N 61-25487св18. Аналогічного висновку дійшов і ВС/КЦС в постанові по справі №759/12484/15 від 11.03.2019 року, суд касаційної інстанції підкреслив, що відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. І оскільки банк пропустив цей строк, то боргові зобов`язання спадкоємця перед банком припиняються. Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18. Аналогічні правові висновки також містяться в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017, в справі № 6-2962цс16, в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 14-53 цс 18. Враховуючи наведені норми та обставини справи встановлені судом, суд приходить до висновку, що шестимісячний строк для пред`явлення позивачем вимог до спадкоємця боржника, встановлений ст. 1281 ЦК України, вже минув на момент звернення із даним позовом до суду. Оскільки кредитор пред`явив свої вимоги до спадкоємця з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч. 4 даної статті позбавляє його права вимоги до відповідача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved