Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про виділ частки із майна, що перебуває у їхній спільній частковій власності, посилаючись на те, що таке майно є неподільним. В судовому засіданні [PERSON] заявлений позов підтримала, просила задовольнити його. По суті справи пояснила, що на підставі судового рішення вона набула право власності на ? частину житлового будинку і земельної ділянки для його обслуговування, які розташовані по [ADDRESS], якими вона не може і не бажає користуватися спільно з відповідачем. З цих підстав має намір зажадати стягнення з відповідача вартості ? частки житлового будинку і земельної ділянки з послідуючим припиненням її права спільної часткової власності на ці об*єкти нерухомості. Не заперечувала того факту, що на даний час вона має інше власне житло. Відповідач [PERSON] заявлений позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. У своїх поясненнях суду не заперечував факту спадкування ним після матері частини будинку, в якому проживає та на земельної ділянки, що знаходиться при будинку. Вказував на те, що оскільки житловий будинок є неподільним, він не заперечує, щоб позивач, будучи його сестрою, користувалася цим будинком і земельною ділянкою нарівні з ним. Для цього ніяких перешкод він їй не чинить. Весь будинок відремонтував за власні кошти, а позивач не компенсувала йому цих витрат. Стверджував, що цей будинок попередньо ним був придбаний за власні кошти, а в подальшому він подарував його своїй матері, після чого прийняли його у спадщину разом з позивачем. З пояснень відповідача слідує, що він не взмозі виплатити грошову компенсацію за частину будинку та земельної ділянки, оскільки отримує пенсію за віком, має ряд захворювань, продати наявний автомобіль, 1991 року випуску не може, бо той йому потрібний як засіб пересування, у зв*язку з хворобами. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності і диспозитивності, дослідивши оригінали архівної цивільної справи Миргородського міськрайонного суду № 541/602/14-ц та, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заявленого позову слід відмовити з наступних обгрунтувань. Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.2013 року, відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] є спадкоємцями по ? частці майна їхньої померлої матері [PERSON] /а.с. 57/. Як встановлено при розгляді справи, згідно до рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2014 року, яке набрало законної сили / а.с. 7 - 8 /, за позивачем [PERSON] визнано право власності по ? частині на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS] Полтавської області. Цим же рішенням встановлено ту обставину, що спірний житловий будинок є неподільною річчю / а.с. 7 - 8/. За приписами ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі ст. 183 ч. 2 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Спірний будинок є неподільною річчю, а відтак його не можна поділити без втрати його цільового призначення. Статтею 364 ч. ч. 1, 2 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У постанові Верховного суду України від 19.02.2014 року, у справі № 6-4ц14, яка на основі ст. 306 - 7 ЦПК України є джерелом права та обов*язковою для судів, зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При вирішенні спорів про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з*ясувати чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості часток в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Як встановлено судом, спірний житловий будинок, який в подальшому увійшов до складу спадщини матері сторін по справі, ще у 1975 році був подарований відповідачем [PERSON] своїй матері, що підтверджується копією відповідного договору та копією судового рішення / а.с. 49 - 50, 51 /. З наданих відповідачем доказів вбачається, що іншого власного житла він не має, є пенсіонером за віком, одержує пенсію в сумі 1606,46 гривень, страждає на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу другого ступеня та інші хвороби / а.с. 52, 53 /. У власності хоч і має автомобіль 1991 року випуску та гараж, проте з урахуванням стану його здоров*я таку власність відчужити не має можливості, зважаючи на її значимість для нього / а.с. 54, 55 - 56 /. Викладене вказує на фактичну відсутність у відповідача реальної можливості сплатити співвласнику - позивачу по справі [PERSON] грошову компенсацію вартості її частки. Таким чином, виходячи із приписів пункту 6 ст. 3 ЦК України та, зважаючи на положення частин 2 - 3 ст. 13 ЦК України, суд приходить до переконання про те, що позивач [PERSON] має утримуватися від дій, які можуть порушити право відповідача в частині заявлених до нього вимог, оскільки такі вимоги при їх задоволенні судом можуть завдати шкоди відповідачу. З цих підстав у задоволенні заявленого позову слід відмовити, що не призведе до порушення прав позивача.

Outcome: dismissed