Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства «Дніпропетровське обласне підприємство по племінній справі у тваринництві «Облплемпідприємство» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 6486,90 грн. та суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у сумі 40394 грн. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що з 29 квітня 2013 року він працював в Державному підприємстві «Дніпропетровське обласне підприємство по племінній справі у тваринництві «Облплемпідприємство» на посаді начальника відділу транспорту. На підставі наказу за № 2-з-1 від 17.03.2014 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України. Сума невиплаченої їй заробітної плати складає 6486,90 грн., яка до цього часу йому не сплачена. На його неодноразові звернення про видачу належних йому сум, відповідач відповідає тільки обіцянками. Він не має інших доходів, у звязку з цим, він вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Спірні правовідносини є трудовими правовідносинами та регулюються нормами трудового законодавства ст. 94, 95, 115, 116, 117, 231-233 КЗпП України; Закону України «Про оплату праці»; п. 3 розділу 2, п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~\~Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року ; постанови ПВС України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»; п. 20 Постанови ПВС України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що [PERSON] з 29 квітня 2013 року працював у відповідача Державного підприємства «Дніпропетровське обласне підприємство по племінній справі у тваринництві «Облплемпідприємство» на посаді начальника відділу транспорту, що підтверджується трудовою книжкою БТ-І № 5636924 від 18 серпня 1980 року (а.с.5-7). Наказом № 2-з-1 від 17.03.2014 року позивачка був звільнений з підприємства на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Згідно п. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно Особового рахунку [PERSON] про розрахунок заробітної плати виданої Державним підприємством «Дніпропетровське обласне підприємство по племінній справі у тваринництві «Облплемпідприємство», на час звільнення [PERSON] заборгованість по заробітній платі склала 6486,90 грн. (а.с.8-10). Як встановлено, в день звільнення розрахунок по заборгованості з заробітної плати позивачу не був сплачений, до теперішнього часу заборгованість по заробітній не сплачена. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 6486,90 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалі Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року (№ 6-144цс13), предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, та в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року, від 16 травня 2012 року (№ 6-47110св11) та від 18 липня 2012 року (№ 6-14417св12). Статтею 233 КЗпП України, передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У відповідності до п. 21 Постанови Пленуму № 13 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Положеннями п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, встановлено, що у всіх інших випадках, не пов'язаних з обчисленням середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки, збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. У відповідності до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у цьому пункті виплат, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що сумарний розмір заробітної плати позивача в січні (8424,49 грн.) та лютому (8965,09 грн.) 2014 року становив 17389,58 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача за обраховуваний період складає 424,14 грн. та обчислюється наступним чином: 13515,80 грн. (заробіток за 2 місяці, що передували звільненню) /41 (кількість робочих днів за 2 місяці, що передували звільненню) = 424,14 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно з вимогами позивача обчислюється з наступного дня за днем звільнення з 18 березня 2014 року та по 14 грудня 2015 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18 березня 2014 року та по 14 грудня 2015 року складає 184925,04 грн. та обчислюється наступним чином: 424,14 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 436 днів (кількість робочих днів за період затримки розрахунку) = 184925,04 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тобто з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40394 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у розмірі 487,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved