Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] предявив позов до [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та виділення частки. Свої вимоги мотивував тим, що починаючи з 22 лютого 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 13 квітня 2015 року вони за спільні кошти придбали в [PERSON] автомобіль Фольксваген Транспортер, р/н KFL 027, 2006 р. в., за 2\~090\~000 угорських форінтів. Договір передачі права власності був оформлений на відповідачку [PERSON] та згідно технічного паспорту автомобіль був зареєстрованої саме на неї. В цей же день в [PERSON] на позивача [PERSON] було оформлено на невизначений строк дозвіл на право користування автомобілем. Відповідачка є приватним підприємцем, машину використовує для підприємницької діяльності, автомобіль весь час знаходиться в Україні в місті Берегово по вул. Мистецькій, 23. Рішенням Берегівського районного суду від 27 липня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, а відповідачка стала здійснювати перешкоди в користуванні спільною машиною. У звязку з цим позивач просив визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, виділивши йому 1/2 частину спірного автомобіля та стягнувши на його користь компенсацію цієї 1/2 частини в розмірі 93\~704, 50 грн., оскільки автомобілем користується тільки відповідачка, а позивач не заперечує щодо виділення йому грошової компенсації (а.с.2-3). Заочним рішенням Берегівського районного суду від 29 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки Фолксваген Транспортер, 2006 року випуску, кузов WV1ZZZ7HZ7H022909, державний реєстраційний номер KFL027, майном, набутим подружжям за час шлюбу та виділено [PERSON] 1/2 частину автомашини із спільної сумісної власності, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 93 704 грн. 50 коп. за 1/2 частину автомобіля. Вирішено питання про судові витрати (а.с.87-89). На це рішення відповідачка [PERSON] подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові. Зазначала, що рішення місцевого суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки воно ґрунтується на припущеннях. Зокрема, не зясовано, що громадянин [PERSON] Mihok Jolan, який придбав автомобіль, та відповідачка, громадянка України [PERSON] це одна й та ж особа (а.с.114-118). В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник апелянтки скаргу підтримав із наведених у ній підстав. Пояснив, що його довірителькою є [PERSON] громадянка України. Факт того, що ця громадянка також має громадянство [PERSON] йому невідомо, довірителька це не підтвердила, належні докази у матеріалах справи відсутні, тотожність осіб не встановлена. Представник позивача скаргу не визнав, пояснив, що, на його думку в матеріалах справи достатньо непрямих доказів, які підтверджують факт тотожності цих двох осіб, отже, на його думку, позов доведено. Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки Фольксваген Транспортер, р/н KFL 027, 2006 р. в., був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю. Такі висновки місцевого суду є помилковими: місцевий суд не зясував, чи є громадянин [PERSON] Mihok Jolan, який придбав спірний автомобіль, та громадянка України [PERSON] (відповідачка), однією й тою самою особою. Належних доказів на підтвердження цього факту у матеріалах справи немає. Вказане є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог (п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України). Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 10 ЦПК України). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 59 ЦПК України). У відповідності до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] предявив позов до [PERSON] про визнання автомобіля марки Фольксваген Транспортер, р/н KFL 027, 2006 р. в, спільною сумісною власністю подружжя та виділення частки. Свої вимоги мотивував тим, що цей автомобільбув придбаний сторонами за час перебування у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю. Відповідачка заперечила проти заявлених вимог та вказала, що громадянин [PERSON] Mihok Jolan, який придбав спірний автомобіль, та вона (відповідачка), це різні особи. Судом встановлено, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та згідно рішення Берегівського районного суду від 27 липня 2015 року шлюб між ними було розірвано. В матеріалах справи наявна копія договору передачі права власності на автомобіль марки Фольксваген Транспортер, р/н KFL 027, 2006 р. в. Покупцем згідно цього договору є громадянин [PERSON] Mihok Jolan (а.с.8, 11). Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що громадянин [PERSON] Mihok Jolan і громадянка України [PERSON] (відповідачка) це одна й та ж особа в матеріалах справи немає. Покази свідків не є належними та допустимими доказами для підтвердження даного факту. Крім того, сама відповідачка заперечує, що це одна й та сама особа, а інших допустимих доказів позивач не надав. 19 квітня 2017 року на запит апеляційного суду Державна фіскальна служба України повідомила, що станом на 12 квітня 2017 року немає інформації щодо перетину державного кордону України транспортним засобом Фольксваген Транспортер, р/н KFL-027, шасі № WVHZZZ74274022909, двигун № [NUMBER]. Таким чином, доводи позивача про те, що відповідачка використовує даний транспортний засіб для підприємницької діяльності і він постійно знаходиться в Україні в місті Берегово по вул. Мистецькій, 23, ґрунтуються на припущеннях, достатніх доказів цього немає. За таких обставин в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed