Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

В обґрунтування позову позивач покликається на те, що в наказі управління СГП Моршинської міської ради №67 від 07.10.2013р. не вказано про врахування та виплату йому бухгалтерією НВК «СЗШ-ліцей» м.Моршина компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як ветерану праці у період 2010-2013 років. Зважаючи на положення ст.ст. 19, 56, 68 Конституції України, ст.ст. 1, 10, 13, 15, 21, 22, 24, 27, 32, 33, 34, 36 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 2, 5, 7, 9, 18, 20 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст.ст. 23, 24 Закону України «Про відпустки», ст. 77 Бюджетного кодексу України, ст. 14 Закону України «Про освіту», ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» начальник Управління СГП Моршинської міської ради повинна була провести з ним повний розрахунок у день звільнення, виплативши, зокрема, компенсацію належної йому щорічної додаткової відпустки за 2012-2013рр. Відповідно до статуту НВК «СЗШ-ліцей» м.Моршина засновником школи є Моршинська міська рада, а уповноваженим нею органом, який здійснює керівництво школою, є управління СГП. Також, його трудова книжка зберігалася у управлінні СГП і записи про звільнення зроблені начальником цього управління, тому управлінні СГП є належним відповідачем. Згідно з положеннями ч.2 ст. 233 КЗпП України та рішень Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року позивач має право звернутися до суду з вимогою, яка стосується оплати праці, без обмеження строку давності. Добровільно виплатити йому індексацію компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2012 та 2013 рр. відповідач відмовляється. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги зазначивши, що він звертався в 2012р. та 2013р. з заявами про надання йому додаткової відпустки, однак такої йому надано не було. Станом на 01.01.2018р. змінилася мінімальна заробітна плата, зріс індекс споживчих цін на товари та послуги, тому просить суд стягнути з управління СГП Моршинської міської ради в його користь не нараховану та невиплачену компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2012 і 2013 роки в кількості 6 календарних днів ( 3 дні за 2012р., та 3 дні за 2013р.) як посадовій особі з ненормованим робочим днем та як ветерану праці, в сумі 9082 грн. 36 коп. із безспірним списанням через Стрийське міськрайонне казначейство та притягти до відповідальності відповідача за завідомо неправдиві твердження в суді та приховування від суду та позивача і не пред'явлення в суд додатку №1 до Колективного договору НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина на 2012-2015 роки. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.01.2018р. провадження у справі за позовом [PERSON] до Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради, треті особи начальник Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради, Навчально-виховний комплекс «Середня загальноосвітня школа-ліцей» у м. Моршині Львівської області про стягнення не нарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану додаткову відпустку як посадовій особі з ненормованим робочим днем за 2012-2013 роки в кількості 6 календарних днів, закрито у зв'язку з набранням законної сили рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Представник відповідача Гульчій І.А., яка, водночас, є представником третьої особи начальника Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради позов не визнала суду пояснивши, що в Колективному договорі передбачено умови, за яких особа (ветеран праці) може отримати відпустку до трьох днів, а саме наявність бюджетних асигнувань та позабюджетних коштів. Однак, таких асигнувань і коштів в 2012-2013рр. не було, тому відсутні підстави для виплати компенсації. Крім цього, представником відповідача подано до суду заперечення на позов, в обґрунтування якого покликаючись на те, що 16.01.2014 в рішенні Стрийського міськрайонного суду (яке залишено без змін рішеннями апеляційної та касаційної інстанції) встановлено проведення повного розрахунку з [PERSON] в день його звільнення. Він отримав розрахунковий лист в цей день, тому володів інформацією щодо змісту та розмірів проведеного з ним розрахунку. До вимог про виплату середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, застосовується позовна давність строком у три місяці, в зв'язку з чим в задоволені позову слід відмовити. Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради відповідно до свого Положення є органом управління освітою, до повноважень якого належить накладення дисциплінарних стягнень на керівників комунальних закладів м. Моршина, в тому числі НВК «Середня загальноосвітня школа-ліцей» м. Моршина. Однак управління не здійснює нарахування заробітної плати директору та іншим працівникам школи, і не проводило нарахування та виплату розрахункових коштів позивачу при звільненні. Такий розрахунок виконувався бухгалтерією НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина, так як бухгалтерський облік школою ведеться самостійно. Законодавством України додаткову відпустку ветеранам праці віднесено до відпусток без збереження заробітної плати, тому компенсація при звільненні за таку відпустку не передбачена. Пунктом 39 Колективного договору за 2012-2015рр. вказано, що адміністрація зобов'язується в межах бюджетних асигнувань та за рахунок інших джерел (позабюджетних коштів) надавати працівникам інші види відпусток, не передбачені Законом України «Про відпустки», а саме: ветеранам праці до 3 днів та донорам до 2 днів. Проте бюджетними асигнуваннями кошти на такі відпустки працівникам школи не передбачались, а кошти з інших джерел на рахунок НВК «СЗШ- ліцей» м. Моршина в 2012-2013 роках не надходили. Тому, за відсутності бюджетних асигнувань та позабюджетних коштів на рахунку школи, у позивача відсутні підстави вимагати компенсації за невикористану до звільнення додаткову відпустку. Право на додаткову відпустку саме на всі 3 дні позивачем не обґрунтовано. Позивачем не наводиться доказів неотримання ним відповідної грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку. Як і того, що така відпустка у 2010-2011 роках ним не використовувалась. Вважає, що відсутні правові підстави для виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як ветерану праці, так як ним не доведено, що така сума була йому нарахована та не заявлена позовна вимога про нарахування даного виду грошової компенсації. Представник третьої особи Навчально-виховного комплексу «Середня загальноосвітня школа-ліцей» м. Моршина Косило Б.Д. зазначив, що пунктом 39 Колективного договору передбачено додаткову відпустку ветеранам праці, однак виплату компенсації за таку відпустку не передбачено, коштів для їх виплат не було, тому просить суд відмовити в позові [PERSON] Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши кожний доказ окремо та в цілому, з'ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з записами в трудовій книжці [NUMBER], 14.01.1982р. [PERSON] переведено на посаду директора Моршинської середньої школи. 19.05.2003р. Середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів реорганізована у Навчально-виховний комплекс «Середня загальноосвітня школа-ліцей» у м.Моршині. 07.10.2013р. [PERSON] звільнений із займаної посади відповідно до п.1 ст. 41 КЗпП України. Статутом Навчально-виховного комплексу «Середня загальноосвітня школа-ліцей» у м.Моршині Львівської області, прийнятого загальними зборами трудового колективу (протокол №1 від 02.01.2004р.) та зареєстрованого в Моршинській міській раді (свідоцтво про державну реєстрацію №0010 від 05.05.2004р.) визначено, що школа ліцей є юридичною особою, яка має самостійний баланс, рахунок в казначействі або банку, печатку із зображенням Державного герба України, штамп, ідентифікаційний номер (п.1.3.). Засновником начального закладу є Моршинська міська рада (п.1.4.). Навчальний заклад самостійно приймає рішення і здійснює діяльність в межах своєї компетенції, передбаченої законодавством України та власним Статутом. Безпосереднє керівництво навчальним закладом здійснює його директор (п.1.8.). [PERSON] є ветераном праці, що підтверджується посвідченням [NUMBER], виданого 29.12.2008р. Відповідно до Положення про управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради, затвердженого рішенням Моршинської міської ради від 24.09.2009р. №1085, одним з основних завдань управління є забезпечення у межах своїх повноважень реалізації на території міста державної політики у галузі освіти (п.2.1. Положення). З питань освіти здійснює управління загальноосвітніми, дошкільними та позашкільними навчальними закладами усіх типів і форм власності, розташованими на території міста (п.3.5. Положення). Начальник управління призначає на посаду та звільняє з посади керівників навчальних закладів у установ освіти, які розташовані на території міста (п.5.2.4. Положення). 05.01.2012р. загальними зборами трудового колективу НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина було схвалено Колективний договір на 2012-2015рр., підписаний адміністрацією НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина в особі [PERSON] та профспілковим комітетом в особі [PERSON], який зареєстрований Моршинською міською радою 17.01.2012р. за №2. Пунктом 39 даного Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов'язується в межах бюджетних асигнувань та за рахунок інших джерел (позабюджетних коштів) надавати працівникам інші види відпусток, не передбачені Законом України «Про відпустки», а саме: ветеранам праці до 3 днів. Згідно з наказом Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області від 04.10.2013р. №65-к [PERSON] звільнено з посади директора НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина 07.10.2013р. за одноразове грубе порушення трудового законодавства та доручено головному бухгалтеру НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина провести повний розрахунок з [PERSON] у день звільнення. Наказом Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області від 07.10.2013р. №67-к доручено головному бухгалтеру НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина виплатити компенсацію [PERSON] за дні невикористаної відпустки в кількості 21 календарних днів за відпрацьований період роботи з 01.09.2007р. по 31.08.2008р., в кількості 20 календарних днів за відпрацьований період роботи з 01.09.2012р. по 31.08.2013р. та 6 календарних днів за відпрацьований період роботи з 01.09.2013р. по 07.10.2013р. З наказів Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області від 06.09.2013р. №129, 07.10.2013р. №149, 18.11.2013р. №179, 29.11.2013р. №187, 13.12.2013р. №196 вбачається, що заступнику директора з навчально-вихованої роботи [PERSON], заступнику директора з виховної роботи [PERSON] встановлювалися надбавки у розмірі 50% посадового окладу за складність та напруженість у роботі з 01.09. по 30.09.2013р., 01.10. по 31.10.2013р., 01.11. по 30.11.2013р., 01.12. по 31.12.2013р. у межах фонду заробітної плати НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина та було премійовано [PERSON], [PERSON] та заступника директора по початкових класах у розмірі посадового окладу. Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області листом від 21.09.2016р. №7/01-9 повідомило [PERSON] про те, що додаткова відпустка для ветеранів праці не відноситься до щорічної відпустки, не оплачується роботодавцем та , відповідно, не породжує в останнього обов'язок виплачувати працівнику будь-які грошові компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки без збереження заробітної плати. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2015р., яке набрало законної сили ( ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року) в позові [PERSON] до Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області, третя особа НВК «Середня загальноосвітня школа-ліцей» м. Моршина про стягнення 1371,00 грн. невиплаченої при звільненні компенсації відмовлено (компенсації за невикористану щорічну відпустки за 2012 та 2013 роки як працівнику з ненормованим робочим днем). За змістом довідок Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради від 25.03.2017р. №212 та 12.10.2017р. №915 [PERSON] не надавалася додаткова відпустка як ветерану праці, оскільки з заявою про надання йому такої відпустки він з 2004р. по 2013р. в управління не звертався. Відповідно до довідки НВК «Середня загальноосвітня школа-ліцей» м. Моршина від 12.10.2017р. №02-23/362 бюджетних асигнувань на 2010-2013 роки на виплату відпустки ветеранам праці не було затверджено. Кошти з інших джерел (позабюджетні кошти) на рахунок школи-ліцей для нарахування вищенаведеної відпустки в 2010-2013рр. не поступали. Стаття 45 Конституції України визначає, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Відповідно до ч.1 ст. 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Згідно з ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. За змістом ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст. 76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України. Частинами 1 та 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Стаття 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 визначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Рішенням Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 визначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Закон України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (від 16 грудня 1993 року №3721-XII) визначає основні засади державної політики щодо ветеранів праці, інших громадян похилого віку і спрямований на формування в суспільстві гуманного, шанобливого ставлення до них і забезпечення їх активного довголіття. Закон гарантує ветеранам праці та громадянам похилого віку рівні з іншими громадянами можливості в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для повноцінного способу життя. Так, згідно з п.6 ч.1 ст. 7 Закону однією з пільг, яка надається веретам праці, є право на використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік. Закон України «Про відпустки» (від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Так, згідно з ст. 4 Закону установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв'язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Стаття 11 Закону передбачає умови та порядок перенесення щорічної відпустки. Відповідно до ст. 23 Закону в установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата відпусток провадиться із бюджетних асигнувань на їх утримання. Оплата інших видів відпусток, передбачених колективним договором та угодами, трудовим договором, провадиться з прибутку, що залишається на підприємстві після сплати податків та інших обов'язкових платежів до бюджету або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники. В установах і організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата цих відпусток провадиться в межах бюджетних асигнувань та інших додаткових джерел. Порядок та умови грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, передбачені ст. 24 Закону, за своїм змістом, є аналогічними порядку та умовам такої компенсації, визначеним ст. 83 КЗпП України. Закон України «Про колективні договори і угоди» (від 1 липня 1993 року № 3356-XII) визначає правові засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців. Так, відповідно до ст. 1 Закону колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Згідно з частиною 3 ст. 7 Закону колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. За змістом частини 1 ст. 9 Закону положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Закон України «Про оплату праці» (від 24 березня 1995 року №108/95-ВР) визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Так, за змістом ст. 13 Закону оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Згідно з ч.1 ст. 15 Закону форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Відповідно до ст. 16 Закону на підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до статті 15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. При вирішення спірних правовідносин суд зважає на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, за змістом якої в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді директора Навчально-виховного комплексу «Середня загальноосвітня школа-ліцей» м. Моршина та був звільнений із займаної посади 07.10.2013р. відповідно до п.1 ст. 41 КЗпП України. На виконання наказів Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради №65-к від 04.10.2013р. та №67-к від 07.10.2013р. головним бухгалтером НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина проведено повний розрахунок з [PERSON] та проведено йому виплати компенсацій за дні невикористаних відпусток. Суд не бере до уваги покликання представника відповідача про порушення позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, оскільки, з огляду на положення ч.2 ст. 233 КЗпП України, рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 та правової позиції Верховного Суду України, висловленої 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395цс16, на дані правовідносини строк позовної давності не поширюється. На думку позивача, виплату компенсацій за дні невикористаних відпусток йому проведено не в повній мірі, а саме: не враховано невикористану ним щорічну додаткову відпустку як ветерану праці за 2012-2013 роки в кількості 6 календарних днів, тому суд вважає, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного майнового права у належний спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України. Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що він звертався з заявами в 2012р. та 2013р. про надання йому додаткової відпустки, оскільки такі твердження не підтверджуються наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами. Більше того, такі твердження спростовуються довідкам Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради від 25.03.2017р. №212 та 12.10.2017р. №915. З аналізу рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року №12-рп/98, положень ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» та ч.2 ст. 4 Закону України «Про відпустки» вбачається, що колективний договір не підпадає під поняття «законодавство», вжитого в абзаці 4 п. 1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» (інші додаткові відпустки, передбачені законодавством). Отже, передбачена в пункті 39 Колективного договору на 2012-2015рр. інша відпустка - відпустка ветеранам праці (до трьох днів) не відноситься до інших додаткових відпусток, визначених абзацом 4 п. 1 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки», тобто не охоплюється поняттям щорічна відпустка. Таким чином, положення ст.11 Закону України «Про відпустки», яка регламентує порядок та умови перенесення щорічної відпустки, на додаткові відпустки, передбачені колективним договором, не поширюється, тобто особа, яка має право на таку відпустку, може скористатися ним виключно протягом календарного року, в якому таке право виникло (дана відпустка на наступний рік не переноситься). Разом з тим, в Колективному договорі на 2012-2015рр. передбачено право окремої категорії осіб - ветеранів праці на інший вид відпустки, не передбачений Законом України «Про відпустки» - до 3 днів, що відповідає положенням ст.9-1 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди». Однак, даний пункт, окрім права ветеранів праці на таку відпустку, містить умови, за наявності яких дана відпустка цим особам може бути надана, а саме: в межах бюджетних асигнувань та за рахунок інших джерел (позабюджетних коштів), що відповідає вимогам ст. 23 Закону України «Про відпустки». Стороною відповідача надано суду довідку НВК «Середня загальноосвітня школа-ліцей» м. Моршина від 12.10.2017р. №02-23/362, яка встановлює, що на 2010-2013 роки бюджетних асигнувань на виплату відпустки ветеранам праці не було затверджено, кошти з інших джерел (позабюджетні кошти) на рахунок школи-ліцей для нарахування такої відпустки в 2010-2013рр. не поступали. Суд вважає дану довідку належним та допустимим доказом, обставини, які викладені в даному документі, позивачем не спростовані, тому такі сумнівів у своїй достовірності не викликають. Зазначена довідка, а також довідки Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради від 25.03.2017р. №212 та 12.10.2017р. №915., підтверджують, що в 2012 та 2013 роках були відсутні кошти на фінансування такого виду додаткових відпусток, позивач не звертався із заявами про надання йому таких відпусток, тому підстав та умов для надання позивачу [PERSON] додаткової відпустки як ветерану праці, передбаченої пунктом 39 Колективного договору на 2012-2015рр., не було. Такі обставини підтверджують обґрунтованість доводів відповідача щодо безпідставності позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради індексації компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як ветерану праці за 2012 і 2013 роки в кількості 6 календарних днів в сумі 9082, 36 грн. Також, суд, зважаючи на положення ч.4 ст. 82 ЦПК України, бере до уваги встановлену рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2015р. обставину про те, що Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області є органом управління освітою, до повноважень якого належить накладення дисциплінарних стягнень на керівників комунальних закладів м. Моршина, в тому числі НВК «Середня загальноосвітня школа-ліцей» м. Моршина. Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області не здійснює нарахування заробітної плати директору та іншим працівникам школи. З огляду на положення статті 16 ЦК України, статей 4, 13 та 19 ЦПК України, вимоги позивача про притягнення до відповідальності Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради за завідомо неправдиві твердження в суді та приховування від суду та позивача і не пред'явлення в суд додатку №1 до Колективного договору НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршина на 2012-2015 роки не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання в безпідставності позовних вимог [PERSON], тому в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed