Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

В лютому 2019 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що з 17.04.2015 р.вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем,сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Протягом кількох останніх років стосунки між сторонами погіршились,вони мешкають окремо,сімейного життя та спільного господарства не ведуть,шлюбних стосунків не підтримують. Під час спільного проживання відповідач проявляв до позивачки фізичне та психічне насилля,має схильність до вживання алкогольних напоїв,емоційно не врівноважений,поведінка відповідача до інших членів сім`ї характеризується грубістю. Після припинення сторонами шлюбних відносин,дитина проживає з матір`ю,перебуває на її утриманні,відповідач не виконує обов`язків матеріально забезпечувати дитину,в інший спосіб про неї не піклується. За місцем проживання матері дитині створені усі необхідні умови для гармонійного розвитку,обов`язки щодо доньки позивачка виконує самостійно, без участі батька,проте останній декілька разів висловлювався з погрозами забрати дитину від матері. Посилаючись на те,що подальше збереження шлюбу неможливо, протирічить інтересам позивачки,дитина від народження проживає з нею та батька практично не знає,відповідач ніякої участі у її житті не приймає,матеріально не забезпечує,дитині психологічно комфортно проживати з матір`ю,позивачка просить суд розірвати шлюб з відповідачем,визначити місце проживання дитини з матір`ю за адресою її реєстрації,стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів його доходу(заробітку)щомісячно,але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку,починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття,рішення в частині стягнення аліментів за один місяць та визначення місця проживання дитини допустити до негайного виконання. В судовому засіданні у вступному слові позивачка заявлені вимоги підтримала та пояснила,що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем,сторони є батьками [PERSON] ,2016 р.н. Останні щонайменше два роки сторони мешкають окремо,відносини між ними постійно погіршуються,чому сприяє неадекватна поведінка відповідача,погрози,спроби викрасти дитину від матері,побиття вікон у її помешканні,підпал автомобіля позивачки та інші побідні вчинки. Дитина від народження проживає з позивачкою,яка самостійно її забезпечує усім необхідним,відповідач матеріально нічим не допомагає. Позивачка переконана,що сім`я з відповідачем розпалася остаточно,примирення неможливе,з урахуванням інтересів дитини місце її проживання має бути визначено з матір`ю,а з батька просить стягнути аліменти у вказаному вище розмірі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих причин,викликався шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації проживання. Відзиву на позов відповідач не подав,в підготовчому судовому засіданні відмовився отримати позов з додатками та брати участь у розгляді справи. Враховуючи,що відповідач належним чином повідомлений про дату,час і місце судового засідання,не з`явився в судове засідання без повідомлення причин,не подав відзиву,позивач не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалення заочного рішення,суд згідно ст.280-281 ЦПК України розглядає справу без участі відповідача на підставі наявних доказів та ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району підтримала позов в частині визначення місця проживання дитини матір`ю з урахуванням висновку органу опіки та піклування. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши позивачку та представника органа опіки,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ст.105,110 СК України за позовом одного із подружжя шлюб припиняється внаслідок його розірвання на підставі рішення суду. Як передбачено ст.112 ч.2 СК України,суд постановляє рішення про розірвання шлюбу,якщо буде встановлено,що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них,інтересах їхніх дітей,що мають істотне значення. Судом встановлено та перевірено доказами, що 17.04.2015 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб,зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області ,актовий запис № 52,після одруження прізвища чоловіка та дружини « [PERSON] » та « [PERSON] » ,про що надана копія свідоцтва про шлюб. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] ,про що надана копія свідоцтва про народження. Як пояснила суду позивачка,протягом щонайменше двох останніх років сторони проживають окремо,спільного господарства не ведуть,шлюбних відносин не підтримують, взаєморозуміння відсутнє,у їх взаєминах ознак сім`ї немає.На думку позивачки,причиною розпаду сім`ї є поведінка відповідача,який протягом їх спільного проживання зловживав алкоголем,в сім`ї поводився грубо та агресивно,допускав фізичне та психічне насилля, після припинення спільного проживання примирення між ними не відбулося,відносини лише погіршуються. З наведеного суд встановив,що розлад у сім`ї сторін має не короткочасний характер,примирення між подружжям неможливе. На думку суду,шлюб між сторонами не може бути збережений,оскільки примирення між ними не відбулося і позивачка проти цього категорично заперечує. Факти,встановлені судом,приводять до висновку,до шлюб між сторонами розпався остаточно,спільне життя сторін як подружжя не поновлено, водночас,збереження шлюбу можливо на паритетних засадах,почуттях взаємної любові та поваги,взаємодопомоги та підтримки,тобто на тому,що є морально-правовою основою шлюбу і між сторонами втрачено. Конкретні обставини даної справи,категоричне небажання позивачки примиритися вказують на те,що вона не має наміру відновлювати шлюбні стосунки і збереження сім`ї неможливе,подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та приймає до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХП, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За Принципом ст.6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю» № 16 від 12.06.1998 р. суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в томі числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Судом встановлено та перевірено доказами, що дитина сторін [PERSON] , [INFO] ,проживає з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . З акту обстеження умов проживання дитини з матір`ю встановлено,що дитина має окрему кімнату,обладнану місцем для відпочинку,в наявності обов`язкові речі особистого вжитку,одяг та взуття відповідно віку,особисті речі та іграшки,для малолітньої дитини створені необхідні умови для всебічного розвитку. Висновком від 13.08.2019 р.орган опіки та піклування Шевченківської райадміністрації вважає доцільним визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю за місцем її мешкання,оскільки мати забезпечила дитині належні житлово-побутові умови,піклується про її розвиток,стан здоров`я,матеріально забезпечує. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування пояснив,що за місцем зареєстрованого проживання батька дитини по [ADDRESS] комісія зовні обстежила приватний житловий будинок,який перебуває у занедбаному стані,подвір`я захаращене,зі слів сусідів,відповідач у цьому будинку практично не мешкає,постачання комунальних послуг припинено через борги. Встановлені обставини, які підтверджені належними, допустимими та переконливими доказами підтверджують,що життя дитини з матір`ю відповідає принципам ст.2 та ст.6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості зростає у умовах любові і розуміння з боку матері,яка забезпечила дочці опіку і відповідальне ставлення до своїх обов`язків, створила атмосферу любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Суд не вбачає, що дитина примусово розлучена зі своїм батьком, оскільки [PERSON] від народження живе з матір`ю,після припинення шлюбних відносин батько вимог стосовно усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не ставив,про порушення його прав позивачкою не заявляв. Позиція самої дитини судом не з`ясовувалась з урахуванням її віку. Не встановлено житлово-побутових умов за адресою батька ,чи є вони придатними для проживання дитини,чи має батько дитини самостійний дохід,який веде спосіб життя ,чи є він сприятливим для розвитку дитини,які соціальні умови він може створити для дитини,чи є оточення батька комфортним для дитини. При вирішенні спору суд насамперед виходить з того, що дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. Також суд дає оцінку обставинам справи про те, що після припинення спільного проживання сторін, їх дочка проживає разом з матір`ю,яка її виховує та самостійно утримує протягом тривалого часу, створила сприятливі умови для розумового, фізичного та духовного розвитку дитини,між ними існує сильна позитивна прихильність. Разом з тим,невизначеність у цьому питанні між сторонами дає можливість батьку зловживати цими обставинами та провокує конфлікти між батьками дитини. Виходячи з пріоритету дотримання прав та інтересів дитини, для нормального розвитку соціально-психологічної, інтелектуальної, мотиваційної, емоційно-вольової сфери дівчинки, з урахуванням її віку та конкретних обставин справи ,суд встановив наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю. Згідно із ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч.1. ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обов`язки по утриманню дитини на час розгляду справи виконує позивачка,дитина фактично проживає з нею та суд задовольняє її вимоги про визначення місця проживання з нею і надалі,таким чином,вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання спільної дитини сторін узгоджуються з вимогами законодавства ,підстав для звільнення відповідача від участі у належному утриманні дочки суд не встановив,розмір заявлених до стягнення аліментів чинному законодавству не протирічить і є достатнім для забезпечення нормальних умов проживання дитини сторін. Відповідно до ст.141 ЦПК України,при задоволенні позову про стягнення аліментів,з відповідача на користь держави суд стягує судовий збір у розмірі 704 гр.80 коп.,від попередньої сплати якого позивачка звільнена,при задоволенні позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини суд стягує з відповідача на користь позивачки судові витрати по оплаті судового збору за кожну із зазначених позовних вимог по 704 гр.80 коп.,а всього 1409 гр.60 коп.,сплата цих витрат підтверджена квитанціями. На підставі ст.ст. 3, 10,11,57,60,212-215,218,224-225,294 ЦПК України, ст.ст.110,112,141, 157, 160, 161, 180, 181, 183, 191 СК України,суд-

Outcome: approved