Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

В квітні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 34-37 т.1) до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просив суд: - визнати припиненим зобов`язання (правовідношення), що виникло на підставі кредитного договору № 33-906/08-а від 23 травня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір), укладеного між позивачем та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; - визнати припиненим зобов`язання (правовідношення), що виникло на підставі договору застави автомобіля № 1086 від 23 травня 2008р. (далі по тексту - договір застави), укладеного між позивачем та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 травня 2008р між сторонами були укладені зазначені вище договори. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2009р. по справі № 2-3370/09 затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до умов якої заборгованість за кредитним договором погашається в сумі 28280,62 дол. США до 22 травня 2015р. 06 грудня 2011р. Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист, у зв`язку з невиконанням позивачем умов мирової угоди. В межах виконавчого провадження позивачем були виконані умови укладеної між сторонами мирової угоди, і 21 листопада 2016р. постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві у зв`язку з фактичним виконанням закінчено ВП № 3722554. На думку позивача мало місце припинення його зобов`язань за кредитним договором і договором застави, у зв`язку з повним їх виконанням, з його сторони. Оскільки в досудовому порядку банк не визнає зазначені обставини, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2017р. відкрито провадження по справі. 31 жовтня 2017р. на адресу суду відповідачем було подано заперечення на позов (а.с. 68, 69 т.1). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018р. залучено до участі у справі, правонаступник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - ТОВ «Вердикт Капітал». В судове засідання 04 грудня 2019р. сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Сторона позивача подала на адресу суду заяву про розгляд справи у свою відсутність. Відповідач поважність причин неявки в судове засідання свого представника не повідомив. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 23 травня 2008р між позивачем та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» були укладені кредитний договір та договір застави. За кредитним договором банк надав позичальнику (позивачу) в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 27838,0 дол. США з оплатою за процентними ставками, встановленими п. 4.1 кредитного договору. За договором застави позивачем було передано в заставу автомобіль «Honda Civic», д.н.з. [NUMBER] (а.с. 6-15 т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2009р. по справі № 2-3370/09, яка набрала законної сили, було затверджено мирову угоду між позичальником і банком, відповідно до умов якої заборгованість за кредитним договором погашається в сумі 28280,62 дол. США до 22 травня 2015р. (а.с. 16, 17 т. 1). 06 грудня 2011р. Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист, у зв`язку з невиконанням позивачем умов мирової угоди. В межах виконавчого провадження позивачем були виконані умови укладеної між сторонами мирової угоди, і лише 21 листопада 2016р. постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві у зв`язку з фактичним виконанням закінчено ВП № 3722554. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважав, що оскільки ним виконано умови затвердженої судом мирової угоди, то його зобов`язання за кредитним договором і договором застави припинились. За змістом ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. З матеріалів справи вбачається (а.с. 52-54 т. 2), що за договором про відступлення прав вимоги від 15 листопада 2018р. первісним кредитором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відступлено право вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» за кредитним договором (заборгованість за тілом кредиту - 19730,62 дол. США; заборгованість по відсоткам - 22285,5 дол. США; пеня - 14148373,96 грн.). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що стороною позивача було виконано зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, при цьому стороною позивача не було подано до суду заяви про призначення по справі відповідної судово - економічної експертизи, на підтвердження своїх доводів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed