Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

В обгрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що 10 червня 2011 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого він надав позичальникові [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 доларів США для здійснення підприємницької діяльності, які останній зобов'язався повернути у квітні 2012 року, про що надав розписку. Відповідач прострочив термін виконання зазначеного зобов'язання та повернув йому суму позики лише 31 серпня 2015 року. Покликаючись на положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України просить стягнути з відповідача на його користь проценти за договором позики за період з 10.06.2011 року по 31.08.2015 року у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, в сумі 4677,14 доларів США, що становить 117871,73 грн. Крім того, враховуючи те, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання, відповідно до ст. 625 ЦК України просить стягнути з нього інфляційні втрати за період з 30.04.2012 року по 31.08.2015 року в сумі 2043,83 долари США, що становить 51507,60 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] зменшила розмір заявлених вимог. Покликаючись на усну домовленість сторін, просила стягнути проценти за договором позики за період з 30.04.2012 року по 27.08.2015 року згідно наданого позивачем розрахунку в сумі 3962,60 доларів США, що еквівалентно 103225 грн. 73 коп. та інфляційні втрати в сумі 2043,83 долари США, що еквівалентно 51507 грн. 60 коп. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав. При цьому пояснив, що за договором позики він дійсно 10 червня 2011 року отримав від позивача 10000 доларів США для здійснення підприємницької діяльності, які зобов'язався повернути у квітні 2012 року. Своєчасно зазначені кошти не повернув у зв'язку з фінансовими труднощами. Сума боргу ним повернута позикодавцеві 31 серпня 2015 року. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 10 червня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким останній отримав грошові кошти у сумі 10000 доларів США та зобов'язався повернути їх позикодавцеві у квітні 2012 року. Наведене підтверджується розпискою позичальника від 10 червня 2011 року. Згідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. З розписки позичальника та пояснень сторін вбачається, що зазначений договір позики безпроцентним не являється, хоча розмір процентів ним не встановлено. Ч. 1 ст. 1048 ЦК України вказує на те, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі 6-79 цс 14, з якої вбачається, що за змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Враховуючи засади диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення процентів за договором позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 30.04.2012 року по 27.08.2015 року в сумі 3962, 60 долари США, що еквівалентно 103225 грн. 73 коп. та погоджується з наведеним позивачем розрахунком. Відповідно до ст. 526, 527, 530, 532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, належними сторонами та у встановлений у зобов`язанні строк. Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Своїх зобов`язань за вказаним договором відповідач своєчасно не виконав, допустив порушення строку його виконання. Сторонами визнається той факт, що боргу у сумі 10000 доларів США відповідач повернув позивачу лише 31 серпня 2015 року. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином встановлено, що відповідач порушив термін виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Позивач у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача інфляційні за період з 30 квітня 2012 року по 31 серпня 2016 року в сумі 2043,83 долари США, що еквівалентно 51507,59 грн. Разом з тим, з правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за № 6-771цс15 від 27 січня 2016 року, вбачається, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог в частині стягнення інфляційних коштів, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України. Зокрема, враховує те, що позов задоволено на 60,9 %, тому позивачу підлягають присудженню судові витрати в сумі 1031 грн. 04 коп. (1693,79 х 60,9 %). На підставі викладеного та

Outcome: partial