Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

В квітні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд: вирішити питання місця проживання малолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO] з позивачем. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 21 липня 2007р. він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народилась [INFO] донька - [PERSON]. Оскільки проживання спільної дитини сторін разом з відповідачкою на думку позивача негативно впливає на її виховання та здоров'я, відповідачка не в змозі забезпечити дитині належні умови проживання, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що відповідачка вживає алкогольні напої, і не займається вихованням дитини. Відповідачка, проти позову заперечувала, вважала його безпідставним та необґрунтованим, просила суд залишити його без задоволення, зазначаючи, що в майбутньому пла+нує проживати з донькою окремо від відповідача. Представник третьої особи, суду повідомила, що третя особа не підтримує позов, надавши відповідний висновок, в якому третя особа не рекомендує, щоб судом було визначено місце проживання дитини разом з батьком. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 липня 2007р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2014р. В шлюбі у сторін народилась донька: [PERSON], [INFO]. Судом достовірно встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом зі сторонамив кімнаті [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 18 червня 2014р. № 109/03/40-3766, відсутні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін, оскільки сторони разом з дитиною проживають за однією адресою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Звертаючись до суду, з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачкою не можуть бути створені належні умови для розвитку та виховання дитини, однак в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, на обґрунтування зазначених фактів, останнім не було надано суду належних і допустимих доказів. Як і не було надано суду належних і допустимих доказів, з боку сторони відповідача, щодо того, що сторони проживають окремо. Факт придбання матір'ю відповідачки квартири, не свідчить про зміну місця проживання відповідачки та спільної дитини сторін. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed