Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 11 червня 2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошову суму у розмірі 128 500 грн що на день укладення договору було еквівалентом 5 000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути зазначену суму до 15 листопада 2017 року, що підтверджується підписаним відповідачем власноруч договір позики від 11 серпня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. 10 жовтня 2017 року відповідач отримав від позивача в борг грошову суму у розмірі 4 000 доларів США. Відповідач, зобов`язався повернути зазначену суму до 26 жовтня 2017 року. Дана обставина підтверджується підписаною власноруч розпискою в присутності свідка [PERSON] від 10 жовтня 2017 року. Станом на момент подачу позову зазначені кошти відповідач не повернув. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача штраф в розмірі 5% від суми позики, що залишилась не виплаченою, індекс інфляції, відповідно до ст. 625 ЦК України, а також 3 % річних від простроченої суми за договором позиви від 11.08.2017 року. 30 липня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали позивачем було отримано 06 серпня 2019 року, відповідачем копію ухвали, копію позовної заяви з доданими до неї документами не було отримано, конверт разом з вказаними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно вимог ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 11 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 1128 500 гривень 00 копійок та зобов`язується повернути повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів, а саме 128 500 гривень 00 копійок не пізніше ніж до 15.11.2017 року. Та відповідно до п. 2 сума позики в розмірі 128 500 гривень 00 копійок отримана [PERSON] від [PERSON] до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Крім того, 10 жовтня 2017 року, [PERSON] склав та підписав розписку з якої вбачається, що останній отримав від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 4 000 доларів США, та зобов`язався повернути борг не пізніше 26 жовтня 2017 року. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості), що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 113 цс 14 від 01 жовтня 2014 року. Крім того, п. 9 договору позики від 11.08.2017 року передбачено у разі прострочення виконання зобов`язань позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф в розмірі 5% від суми позики, що залишилась не виплаченою. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув грошові кошти відповідно до договору позики від 11.08.2017 року та розписки від 26.10.2017 року. В порядку ст. 1051 ЦК України, відповідач не заявляла вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення суми боргу в розмірі 241 541,00 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики підлягає задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 11 серпня 2017 року в розмірі 128 500 - суми основного боргу, 6 425 гривень - суми штрафу у розмірі 5 % від суми позики, 25 789 грн 95 коп. - сума інфляційних збитків, 6 432 гривень 04 копійки - сума трьох процентів річних від простроченої суми позики, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 4 206 доларів США 79 центів з яких 4 000 доларів США - сума основного боргу, 206, 79 доларів США - сума трьох процентів річних від простроченої суми позики, що відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долара США становить 108 787,59 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 759,35 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved