Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист житлових прав, визнання недійсним договору та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що 17 липня 2012 року його матір [PERSON] і [PERSON] взяли участь у приватизації у рівних частках трикімнатної квартири [ADDRESS], 1/3 частка квартири зареєстрована за позивачем, власником 2/3 частини квартири є [PERSON], а саме 21 жовтня 2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частини кватири на підставі договору дарування від 21 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С., а 21 вересня 2015 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частини квартири на підставі договору дарування від 21 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. З 21 червня 1988 року по 19 вересня 2013 року позивач був зареєстрований в спірній квартирі, 26 грудня 2013 року він знов в ній зареєструвався і залишається зареєстрованим по теперішній час. 26 травня 2016 року, приблизно о 10 годині ранку, коли позивач заходився за місцем свого проживання, він почув декілька сильних ударів у вхідні двері своєї квартири - в подальшому з'ясувалось, що по замку дверей били кувалдою, у дзвінок вхідних дверей квартири не дзвонили, хоча він був справним. Через вхідні двері він почув голоси чоловіків, які розмовляли на сходовому майданчику із сусідкою, і з їх слів він зрозумів, що прийшов новий власник 2/3 квартири і що він намагається зайти до квартири. Щоб запобігти пошкодженню вхідних дверей позивач їх відчинив, при цьому побачив на сходовому майданчику перед дверима квартири групу з шести раніше не знайомих чоловіків серед яких були: [PERSON], [PERSON], який тримав у руці кувалду, [PERSON], [PERSON], [PERSON], імені шостого чоловіка він не знає. Зазначені чоловіки увірвались до квартири, після чого він викликав поліцію. [PERSON] повідомив, що він новий власник 2/3 частини квартири, на підтвердження чого пред'явив два вищевказані договори дарування. Крім того, [PERSON] повідомив, що він видав довіреність, якою уповноважив шістьох чоловіків проживати в квартирі, на підтвердження чого пред'явив довіреність, яку видав 25 травня 2016 року, представниками [PERSON] відповідно до вказаної довіреності є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Після того, як [PERSON] пред'явив вищевказану довіреність, він відрекомендував [PERSON] і повідомив, що останньому він доручає керувати всіма процесами, які будуть відбуватися в квартирі, а той повідомив, що позивачу куплять кімнату в обмін на його частку квартири, на що позивач відмовився, після чого [PERSON] почав бити його по обличчю стопкою паперів з договорів і довіреності, які він тримав у руці. Згодом, за викликом позивача прибули працівники поліції, яким [PERSON] повідомив, що він новий власник 2/3 частини квартири, і пред'явив договори дарування, що підтверджують його право власності на частину квартири. Також [PERSON] пред'явив працівникам поліції вищевказану довіреність і пояснив їм, що він, згідно з цією довіреністю, уповноважив шістьох чоловіків проживати в квартирі та ці чоловіки є робітниками, які будуть робити в квартирі ремонт, і що до квартири завезуть матеріали, необхідні для проведення ремонту, після чого працівники поліції поїхали. Далі [PERSON] по телефону викликав поліцію - начебто в зв'язку з тим, що він підозрює, що в квартирі влаштовано притон для наркоманів, і що в зв'язку з цим потрібно перевірити документи позивача. Через деякий час знов прибули працівники поліції, які на прохання [PERSON] перевірили документи позивача та упевнились в тому, що в квартирі немає притону. [PERSON] повідомив працівникам поліції, що він новий власник 2/3 частини квартири, і пред'явив їм договори дарування, що підтверджують його право власності на частину квартири, а також довіреність, після цього працівники поліції поїхали. В подальшому [PERSON] заніс у квартиру розкладне ліжко і залишився в кватирі разом з [PERSON], вони почали обшукувати квартиру, а позивач зайшов до своєї кімнати і зачинив двері. Після цього [PERSON] зняв двері кімнати позивача з петель, в зв'язку з чим позивач того ж дня викликав по телефону працівників поліції, які запевнили [PERSON] і [PERSON], що позивач має право проживати в окремій кімнаті і що вони не мають право йому в цьому перешкоджати, після цього позивач поставив двері своєї кімнати на місце. Наступного дня [PERSON] і [PERSON] знов зняли двері кімнати позивача з петель, при цьому [PERSON] викинув стрижень однієї з петель у вікно на вулицю - для того, щоб він не зміг більше закривати двері. В цей день до квартири прийшов [PERSON] і вони всі разом до 22 червня 2016 року почали проживати в квартирі, створюючи позивачу нестерпні умови проживання, примушуючи до того, щоб він відчужив на користь [PERSON] його 1/3 частину квартири в обмін на кімнату в іншій квартирі або гуртожитку. [PERSON], [PERSON] і [PERSON] майже щоденно, в тому числі і в нічний час, били позивача кулаками по обличчю, ребрах, колінами по ногах, дерев'яною битою по ребрах, животу, ногах, викручували вуха, знущались з нього, морально та фізично принижували його. Такі знущання були нестерпними, тому, щоб врятуватися, позивач, з ризиком поламати ноги, вимушений був зістрибнути з балкону другого поверху та піти до Дніпровського УП ГУ НП України в м. Києві і написати заяву про вчинення щодо нього протиправних дій. Один раз на декілька днів до квартири приходив [PERSON], який у присутності [PERSON], [PERSON] і [PERSON] примушував позивача до того, щоб він погодився відступити свою 1/3 частину квартири на користь [PERSON] в обмін на кімнату в іншій квартирі або гуртожитку, при цьому [PERSON] наступав йому на ноги, пальцями з силою викручував носа і вуха. 13 червня 2016 року [PERSON] і [PERSON] удвох довели позивача до станції метро «Дарниця», після чого [PERSON] пішов, а [PERSON] повіз його до офісу [PERSON] за адресою: [ADDRESS], де [PERSON] сказав, що якщо позивач не погодиться на його умови щодо відступлення на його користь частки квартири, то позивача під конвоєм повезуть назад до квартири і тоді знущання над ним продовжаться. Також [PERSON] сказав, що купить для позивача кімнату в квартирі або в гуртожитку і що треба, щоб він написав на його ім'я розписку про те, що він начебто взяв у нього 300 доларів США, за словами [PERSON] він не буде давати ці гроші, а дасть їх як завдаток при купівлі кімнати в іншій квартирі або в гуртожитку. Під тиском погроз [PERSON] позивач вимушений був написати розписку в і цей час до офісу зайшов його батько [PERSON] Після цього [PERSON] повіз їх подивитися на кімнату в трикімнатній квартирі, в обмін на яку позивач мав відступити свою частку квартири. Під тиском [PERSON] позивач дав свою усну згоду на цей варіант, однак наступного дня відмовився від нього. Дізнавшись про це, [PERSON], [PERSON] і [PERSON] продовжили знущатися над ним і бити його в квартирі. Зауважує, що з кінця травня по середину червня 2016 року позивач декілька разів подавав заяви до Дніпровського УП ГУ НП України в м. Києві про вищевказані протиправні дії щодо нього, однак, від цього правоохоронного органу ніякого захисту своїх інтересів не отримав. У результаті цього, перебуваючи в атмосфері безвиході, під тиском насильства та погроз, позивач вимушений був 16 червня 2016 року за вимогою [PERSON] приїхати до нотаріальної контори приватного нотаріуса Дуленко О.О., де внаслідок психічного примусу [PERSON] уклав з чим договір про наміри від 16 червня 2016 року. Також у вказаному офісі внаслідок психічного примусу [PERSON] позивач, на його вимогу, підписав довіреність, якою уповноважив [PERSON] бути його представником. 20 червня 2016 року, ввечері, [PERSON] розпікав на газовій плиті металеву ложку і притуляв її до позивача: до лівої щоки, лівої руки, тулубу та до живота. Також того вечора [PERSON], [PERSON] і [PERSON] нанесли численні удари по його голові, викручували йому вуха, [PERSON] бив його дерев'яною битою по грудях, ногах, від чого він впав на підлогу, після цього вони втрьох побили позивача кулаками по голові. За таких обставин позивач фізично не міг повернутися до своєї квартири, оскільки, враховуючи вищевказані обставини, були реальні підстави передбачати, що відповідачі виконають свої погрози і продовжать застосовувати до нього насильство, до теперішнього часу ці підстави не відпали, у зв'язку з чим з 22 червня 2017 року він фактично не проживає в спірній квартирі. 23 червня 2016 року слідчим Дарницького УП ГУ НП у м. Києві на підставі заяви позивача внесено до ЄРДР відомості про злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, та розпочато розслідування в кримінальному провадженні № 12016100020006895, в якому позивач є потерпілим. На даний час досудове розслідування в кримінальному провадженні триває, в рамках цього провадження проведено судову медичну експертизу, яка підтвердила спричинення позивачу тілесних ушкоджень. 24 червня 2016 року позивач подав приватному нотаріусу [PERSON] заяву, якою скасував довіреність від 16 червня 2016 року, видану [PERSON] В подальшому, 10 липня 2017 року позивач подав до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві заяву про вчинення відносно нього злочину, передбаченого ч. 3 ст. 355 КК України. Вищевказані обставини вказують на те, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] чинять позивачу перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], застосовуючи до нього психічне та фізичне насильство, систематичні знущання та приниження його гідності, і тим самим створюючи для нього нестерпні умови проживання. Зазначені дії мають безперервний характер і вчиняються вказаними особами з метою примусити позивача відступити його право власності на 1/3 частку квартири на користь [PERSON], в зв'язку з чим він має підстави передбачати можливість вчинення відповідачами аналогічних дій в разі його вселення до квартири. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року позовну заяву передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2018 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Дніпровського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 липня 2018 року визначено головуючого суддю Яровенко Н.О. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса КМНО Скляр О.С. примірник довіреності, яку видав [PERSON] за реєстровим № 2679 та витребувано у Дніпровському УП ГУ НП у м. Києві копії всіх заяв, наданих [PERSON] з 25 травня 2016 року по 22 червня 2016 року до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, копії документів за результатами виїзду працівників поліції за викликом [PERSON] 14 серпня 2017 року за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса КМНО Скляр О.С. примірник довіреності, яку видав [PERSON] 25 травня 2016 року за реєстровим № 1124. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити, зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS]; виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення; вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS]; визнати недійсним договір про наміри, укладений 16 червня 2016 року між [PERSON], і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дуленко О.О. і зареєстрований в реєстрі за № 743; стягнути солідарно з відповідачів на користь [PERSON] моральну шкоду 97 000,00 грн. та встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] з 22 червня 2016 року фактично не проживає у квартирі [ADDRESS]. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 08 квітня 2019 року в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача та його представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Дослідженими матеріалами справи встановлено, що 16 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про наміри, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дуленко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 743. Предметом цього договору є врегулювання прав власності сторін на квартиру за адресою: [ADDRESS], якими сторони володіють, а також можуть набути або позбутися в майбутньому. На дату укладення цього договору [PERSON] є власником 2/3 частки вищевказаної кватири: 1/3 частки квартири на підставі договору дарування, посвідченого 21 жовтня 2014 року Скляр О.С., приватним нотаріусом КМНО за реєстровим № 2427; 1/3 частки на підставі договору дарування, посвідченого 21 вересня 2015 року Скляр О.С., приватним нотаріусом КМНО за реєстровим № 2829; [PERSON] є власником 1/3 частки вищевказаної кватири на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого Дніпровською РДА у м. Києві 17 липня 2012 року. Сторони домовилися до 01 липня 2016 року включно укласти договір (договори) міни (купівлі-продажу) частини квартири, за яким [PERSON] передасть у власність [PERSON] 1/3 частки кватири [ADDRESS], а [PERSON] передасть у власність [PERSON] право власності на житлову кімнату, площею не менше 10 метрів квадратних житлової площі у м. Києві, а також частку загальної площі квартири (т. 1 а.с. 37). 16 червня 2016 року [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON], якою довірив бути останнього безоплатно його представником строком на 3 роки по 16 червня 2019 року включно, вказана довіреність посвідчена Дуленко О.О., приватним нотаріусом КМНО та зареєстрована в реєстрі за № 742 (т. 1 а.с. 38). 24 червня 2016 року [PERSON] звернуся до приватного нотаріуса КМНО Дуленка О.О. із заявою про скасування довіреності, видану на ім'я [PERSON], дана заява засвідчена [PERSON], приватним нотаріусом КМНО та зареєстрована в реєстрі за № 937 (т. 1 а.с. 39). Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору про наміри, що укладений між ним та [PERSON] 16 червня 2016 року, позивач зазначає, що вказаний договір було укладено внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного насильства як з боку [PERSON], так і за його вказівкою з боку інших відповідачів. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються в порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Положення ч. 4 ст. 635 ЦК України зазначають, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний чи психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). В судовому засіданні позивач стверджує, що протягом тривалого часу, а саме з 26 травня 2016 року по 20 червня 2016 року з боку відповідачів до нього застосовувалося фізичне та психологічне насильство. Так, матеріалами справи встановлено, що 06 червня 2016 року, [PERSON] звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про забезпечення йому безпеки із збереженням його майна в квартирі [ADDRESS], оскільки невідомі йому особи проживають разом з ним в одній кватирі та застосовують до нього фізичну силу задля відчуження ним 1/3 частки вказаної квартири (т. 1 а.с. 40). 04 липня 2016 року [PERSON] звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про направлення наряду поліції до спірного житла та забезпечення його безпеки при супроводі в квартиру задля можливості забрати частини своїй речей та скласти протокол з переліком основних цінностей та майна, що залишається у кватирі та забезпечити безпеку його повернення в кватиру та від подальшого переслідування (т. 1 а.с. 41). 11 липня 2016 року [PERSON] звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві із заявою, в якій зазначив, що [PERSON] через найнятих ним осіб, що вселилися в квартиру, здійснює на нього психологічний тиск, до нього застосовують фізичне насильство, що доходить до жорстоких тортур. В такий спосіб [PERSON] всіма силами намагається спонукати [PERSON] до відчуження 1/3 частини кватири (т. 1 а.с. 42). 24 червня 2016 року Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві до ЄРДР внесено заяву [PERSON] від 23 червня 2016 року про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (т. 1 а.с. 43). Згідно висновку експерта № 1644 від 24 червня 2016 року, який проведений на підставі постанови слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві, тілесні ушкодження, що виявлені у [PERSON] відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я (т. 1 а.с. 45-48). 10 липня 2017 року [PERSON] звернувся до начальника СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення відносно нього злочину, передбаченого ч. 3 ст. 355 КК України за фактом примушування до виконання цивільно-правових зобов'язань за погрозами насильства та із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров'я, вчиненого за попередньою змовою групою осіб (т. 1 а.с. 49-55). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві задоволено, зобов'язано слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві виконати вимоги, передбачені ст. 214 КПК України за заявою [PERSON] № С-3092 від 10 липня 2017 року (т. 1 а.с. 63). В судовому засіданні досліджені витребувані судом на підставі ухвали суду від 30 серпня 2018 року у Дніпровському УП ГУ НП у м. Києві копії заяв, наданих [PERSON] з 25 травня 2016 року по 22 червня 2016 року до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, копії документів за результатами виїзду працівників поліції за викликом [PERSON] 14 серпня 2017 року за адресою: [ADDRESS]. Так, дійсно з витребуваних матеріалів вбачається, що [PERSON] 30 травня 2016 року викликав працівників поліції з приводу того, що невідомі увірвалися до квартири з бітами та хочуть виселити заявника; 03 червня 2016 року - заявника б'ють співмешнкаці; 05 червня 2016 року - співмешканці [PERSON] забрали у нього телефон та побили його; 06 червня 2016 року - співмешканці б'ють заявника. Крім того, [PERSON] звернувся до поліції із заявою по факту погроз фізичною розправою від іншої сторони конфлікту - сторонньої особи, що проживає у зазначеній квартирі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є батьком позивача, показав, що його син приховував застосування фізичного та психологічного насильства відносно нього відповідачами, однак, зрештою зізнався в цьому. Показав, що він приїхав до офісу відповідача [PERSON] задля мирного врегулювання питання укладення договору, однак, його наміри залишилися невиконаними, оскільки [PERSON], під погрозою насильства, змусив його сина укласти договір про наміри. З урахуванням викладеного, даючи оцінку доказам по справі, суд вважає доведеним факт вчинення правочину - договору про наміри, укладеного між [PERSON] та [PERSON] під впливом насильства. Так, формування волі позивача [PERSON], в момент укладення договору про наміри, відбувалося за допомогою втручання стороннього фактора, яким виступає насильство. Після вчинення оспорюваного правочину позивач звернувся до Національної поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій чітко зазначив, що невідомі особи із застосуванням насильства примусили його до виконання цивільно-правових зобов'язань, а саме укласти спірний договір. В даному випадку, примушення до виконання цивільно-правових зобов'язань було поєднано саме із застосуванням насильства, що підтверджується, крім іншого, висновком експерта № 1644, в якому зазначено, у [PERSON] були виявлені тілесні ушкодження, а тому договір про наміри, укладений 16 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] суд визнає недійсним. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо зобов'язання усунути перешкоди в користуванні кватирою та вселення, суд приходить до наступного. Згідно копії свідоцтва про право власності, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 17 липня 2012 року, квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON] в рівних долях (т. 1 а.с. 21). Довідкою форми 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Дніпровського району м. Києва встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований з 26 грудня 2013 року [PERSON] (власник особового рахунку) (т. 1, а.с. 30). Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна КВ-2014 № 47126 від 20 січня 2014 року, 1/3 частинка квартири [ADDRESS] на праві власності зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 17 липня 2012 року, розпорядження № 75-1006, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 16 серпня 2012 року за реєстровим № 2145 в реєстровій книзі д.1175-21 та внесена до Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 24). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст.ст. 150, 155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. З положень ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Стаття 383 ЦК України встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про вселення до квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню, оскільки внаслідок протиправних дій відповідачів, він не може проживати в спірній квартирі, хоча має право користування вказаним житловим приміщення, а тому підлягає вселенню до спірної квартири. При цьому суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди позивачу в користуванні квартирою [ADDRESS]. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить за наступного. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. З врахуванням доведеності вини відповідача [PERSON] у заподіянні позивачу майнової шкоди, та враховуючи те, що ним не спростовано презумпцію його вини у настанні негативних наслідків для здоров'я позивача, суд приходить до висновку, що внаслідок винних дій [PERSON] [PERSON] завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, систематичного застосування до нього фізичних знущань та завдання йому фізичного болю, стану постійного стресу. Все це спричиняє позивачу не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду та правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров'я. Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України. Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 40 000,00 грн., що на розсуд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем [PERSON] моральних страждань. Щодо вимог позивача про виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] суд приходить до наступного. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилось безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивачем не доведено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дійсно проживають в квартирі [ADDRESS], жодних доказів на підтвердження даної обставини позивачем не надано та не доведено в судовому засіданні, а тому вказана позовні вимога до задоволення не підлягає, оскільки є недоведеною та необґрунтованою. Звертаючись до суду позивач просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що він не проживає в спірній квартирі з 22 червня 2016 року. Так, п.п. 1-9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік фактів, які розглядає суд. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Позивач, при зверненні до суду, не надав жодного належного та допустимого доказу обґрунтування даної позовної вимоги. Крім того, ці докази не здобуті і в судовому засіданні. Так, позивач не звертався із заявами до відповідних органів щодо факту непроживання у квартирі, а свідок [PERSON] в судовому засіданні не зміг пояснити ці обставини, а тому встановити вказаний факт - неможливо, що тягне за собою відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 819,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial