Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ), третя особа: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на наступні обставини. Вона є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . Також співвласником цієї квартири був її син [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, про що 01 лютого 2018 року складено відповідний актовий запис за № 194 та свідчить свідоцтво про смерть, видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Вона є спадкоємцем за законом після - [PERSON] , померлого [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вона звернулася до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Державним нотаріусом заведена спадкова справа № 66313374 (номер у нотаріуса 350/2020) до майна померлого [INFO] [PERSON] . Державний нотаріус повідомила їй, що на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 26.02.2014 року, на підставі постанови ВП № 18728178 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, міською державною виконавчою службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції накладено арешт, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 224384700; дата, час формування: 17.09.2020 12:12:54), тому вчиняти нотаріальну дію, а саме - видача свідоцтва про право на спадщину за законом, можлива лише після зняття арешту на вказане майно. Іншою інформацією, крім зазначеної вище, Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора не володіє. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до п.п. 4.17 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р.), якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 19526027 від 25.03.2014 року, вбачається, що 26.02.2014 року на підставі постанови ВП № 18728178 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, міською державною виконавчою службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вона звернулася до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) із заявою щодо скасування арешту на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач повідомив, що у період з 20.04.2010 по 03.10.2016 у Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 2-2503 від 16.04.2010 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, щомісячно. Також відповідачем рекомендовано їй звернутися до суду з позовом щодо звільнення майна з-під арешту. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Просить суд при вирішенні спору врахувати ті обставини, що аліментні зобов`язання померлого [PERSON] є особистими і припиняються у зв`язку з його смертю, а також те, що вона є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] і вона в ній проживає. Наявність арешту на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] порушує її майнові права, які крім наведених вище правових норм гарантуються статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, що є неприпустимим. А тому, її вимоги щодо зняття арешту з майна є обґрунтованими, оскільки вона як спадкоємець майна, позбавлена можливості вступити в спадщину на спадкове майно, а іншого способу захисту її прав не існує. Просила суд звільнити з-під арешту 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 05 жовтня 2006 року, виданого згідно з розпорядженням завідуючої комунальною службою приватизації державного житлового фонду міста від 05 жовтня 2006 р. № 1-2-36 та зареєстровано 26.11.2006 Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер: 16882057, номер запису: 11160 в книзі: 101, шляхом вилучення (скасування) запису про обтяження 5107498, яке обтяжено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 18728178, виданий 26.02.2014, видавник: Бабін Р.М., державний виконавець міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції (а. с. 1-8 ). Ухвалою судді від 04 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 16 годину 30 хвилин 07 грудня 2020 року ( а. с. 27-28 ). Ухвалою суду від 29 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 годину 00 хвилин 11 лютого 2021 року ( а. с. 42-43 ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала до суду заяву, отримана судом 29.01.2021 року за вх. № 4035, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти прийняття заочного рішення ( а. с. 40 ). Відповідач Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) в судове засідання не направив свого представника, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. Судову повістку отримано за довіреністю [PERSON] - 03.02.2021 року. Третя особа Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора в судове засідання представника не направила, 27.01.2021 року за вх. № 3475 судом отримано лист за підписом завідувача Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук Марини, в якій зазначено, що у зв`язку з великим завантаженням просили слухати справу без представника нотаріальної контори на розсуд суду ( а. с. 38 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи. Заяв та клопотань на адресу суду від відповідача не надходило так і не надходило від відповідача і відзиву на позовну заяву [PERSON] . Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) в судове засідання свого представника не направив, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Ухвалою суду від 11.02.2021 року було постановлено провести заочний розгляд у вищезазначеній цивільній справі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право власності за № [NUMBER] від 05 жовтня 2006 року, частка якої складає 1/4 ( а. с. 16 ) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.11.2006 року ( а. с. 17 ). Також, співвласниками зазначеної квартири, частки яких складає по 1/4 є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, про що 01 лютого 2018 року складено відповідний актовий запис за № 194 та свідчить свідоцтво про смерть, видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області ( а. с. 13 ). Встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом після - [PERSON] , померлого [INFO] , де після смерті останнього відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із зверненням позивача до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, Державним нотаріусом заведена спадкова справа № 66313374 (номер у нотаріуса 350/2020) до майна померлого [INFO] [PERSON] . 27 жовтня 2020 року за вих. № 2404/02-31 Державний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії зазначивши, що на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 26.02.2014 року, на підставі постанови ВП № 18728178 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, міською державною виконавчою службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції накладено арешт, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 224384700; дата, час формування: 17.09.2020 12:12:54) ( а. с. 18-19, 20 ). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 19526027 від 25.03.2014 року, вбачається, що 26.02.2014 року на підставі постанови ВП № 18728178 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, міською державною виконавчою службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 18-19 ). Листом від 09.10.2020 року за вих. № 124245 Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) повідомив позивача [PERSON] що у період з 20.04.2010 по 03.10.2016 у Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 2-2503 від 16.04.2010 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, щомісячно. Роз`яснив ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» - підстави для знаття виконавцем арешту з усього майна ( коштів ) боржника або його частини ( а. с.21 ). Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач [PERSON] вважає, що вищезазначене обтяження порушує її права як спадкоємця майна, позбавлена можливості вступити в спадщину на спадкове майно, а іншого способу захисту її прав не існує. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до п.п. 4.17 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р.), якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Встановлено, що на сьогодні позивач має намір оформити свої спадкове право після смерті її сина, але нотаріус будь-які нотаріальні дії не мав можливості здійснити, оскільки згідно відомостей Єдиного реєстру заборони відчудження об`єктів нерухомого майна на майно її сина накладено арешт. Таким чином, арешт накладений на майно порушує набуття права власності позивача. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Таким чином, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивача на спадкування, внаслідок чого остання позбавлена змоги в повному обсязі використати своє законне право на оформлення свого спадкового права відносно належного майна її померлому сину. Окрім того, у провадженні ДВС, жодних виконавчих документів відносно сина позивача не має, тобто підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна. Крім того, судом враховано і ту обставину, що аліментні зобов`язання померлого [PERSON] є особистими і припиняються у зв`язку зі смертю останнього. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, які містяться у матеріалах справи, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи доведені ті обставини, на які позивач посилався як на підставу позовних вимог, а тому вони підлягають задоволенню повністю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 р. у справі № 340/25/19 дійшла висновку, що справу за позовом спадкоємця заповідача - боржника у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого судом цивільної юрисдикції, цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. При зверненні до суду з вищевказаною позовною заявою позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою до акту огляду МСЕК, з якої вбачається, що позивачу [PERSON] встановлена друга група інвалідності ( а. с. 11 ). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 ст. 288 ЦПК України суд роз`яснює, що позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved