Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

В листопаді 2016 року на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі - ДП «ВК «Красноалиманська») про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та його наслідками, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Красноармійську Донецької області. В обґрунтування позову позивач послався на те, що 5 березня 2006 року під час виконання трудових обов'язків у відповідача з ним стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, внаслідок якого він отримав виробничу травму - компресійний перелом хребта. Згідно висновку МСЕК йому було встановлено 35 % втрати професійної працездатності безстроково та 3 групу інвалідності. Оскільки втрата працездатності спричинила позивачеві фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, йому заподіяно моральну шкоду, яку просив відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 35000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вважає позовні вимоги такими, що не відповідають діючому законодавству України. Зазначила, що в якості підстав для стягнення моральної шкоди позивачем зазначено той факт, що внаслідок нещасного випадку на виробництві 05.03.2006 року, щодо якого складені відповідні акти за формою Н-5 від 05.03.2006 року та акт Н-1 від 05.03.2006 року, він був травмований і внаслідок чого йому заподіяна моральна шкода, а також той факт, що згідно довідки МСЕК від 20.12.2006 року № 019639 року йому встановлено первинно 45 % втрати працездатності , згідно довідки МСЕК від 14.12.2011 року № 379464 року йому встановлено безстроково 35 % втрати працездатності, 3 група інвалідності. Згідно норм п.2 ч.2 ст. 23 ЦK України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, відповідності до норм ч.1 ст. 1167 ЦK України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній ос неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача, та його вини. Позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним 35 % професійної працездатності та у зв'язку з цим до моральних страждань . Згідно п. 7 Акту Н-1 визначено,що причинами настання нещасного випадку є невиконання вимог інструкцій з охорони праці та невиконання посадових обов'язків зі сторони самого позивача. Згідно ст. 14 «Правил безпеки у вугільних шахтах» працівник зобов'язаний дбати про особисту безпеку і здоров'я в процесі виконання будь - яких робіт чи під час перебування на території підприємства,проходи попередні та періодичні медогляди. Працівник безпосередньо несе відповідальність за порушення зазначених вимог. Згідно п. 10 Акту Н-1 чітко зазначено, що позивач порушив п. 1.11,2.2 «Інструкції з охорони праці, безпечному виконанню робіт в шахті для прохідника». Ці ж факти підтверджені в складеному відповідно акті за формою Н-5 від 05.03.2006 року, де в п. 6 висновку комісії зазначено, «...комісія прийшла до висновку, що особами, дії яких так чи інакше привели до нещасного випадку є.... в тому числі і [PERSON]» Згідно ст. 41 Гірничого закону робітники зобов'язані знати і виконувати правила поведінки в небезпечних умовах, не створювати небезпеку своїми діями. Укладаючи з позивачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачеві було роз'яснено під розпис його права та обов'язки, про умови праці, наявність на робочому місті, де він буде працювати небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки. Праця, яку виконував позивач, відповідала функціональним можливостям організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. Зі сторони відповідача проводились найважливіші профілактичні заходи з охорони праці та профілактика професійних хвороб: попередній ( при вступі на роботі) та періодичні медогляди Позивача в процесі виробничої діяльності, ніяких скарг чи заяв при початку робіт 05.03.2006 року позивачем не було заявлено. Виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди відповідач зазначає, що слід обов'язково з'ясувати настання негативних змін вперше у житті Позивач можливість відновлення стану, який мав Позивач до настання професійного захворювання. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі змісту позовної заяви вбачається те, що позивач лише зробив припущення про наявність вини відповідача . Однак відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Для настання відповідальності за нанесення моральної шкоди позивачу відповідачем не має об'єктивного безпосереднього причинного зв'язку між діями заподіювана шкоди та наслідками, що настали. Позивач не довів, що саме які дії стали причиною заподіяння йому моральної шкоди ДП «ВК «Краснолиманська». Крім того що в матеріалах цивільної справи відсутні розрахункові документи (чеки касові чеки, квитанції) чи інші документи, які б свідчили про витрачення коштів на придбання в період лікування лікарських препаратів, зазначених в довідках лікаря, що є єдиними належними та допустимими доказами, які можуть свідчити про понесення позивачами витрат на лікування та придбання ліків, оскільки розрахункові документ свідчить про укладання договору роздрібної купівлі-продажу товару, яким є лікарські засоби. Таким чином, позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоди виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить саме 35000 грн. відповідно. Всі досліджені матеріали підтверджують, що позивач не має доказових фактів, на підставі яких пред'явлено позов, бо не довів наявність суб'єктивного права, за захистом якого він звернувся, не довів, що воно дійсно порушено, не надав доказів, що підтверджують позов,а особливо не доказав, який є дійсно можливий вплив тих чи інших негативних емоцій (душевних переживань), що виникли у позивача до події, характер дій чи стан позивача, щоб такий спосіб захисту цивільних прав як компенсація моральної немайнової) шкоди, не став засобом безпідставного збагачення позивача. Виходячи з доданої до позовної заяви довідки МСЕК від 14.12.2011р. у позивача встановлено 3 групу інвалідності. Таким чином інвалідність є робочою та може бути відновлена. Таким чином, посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи невідновного ушкодження його здоров'я та повної втрати ним у зв'язку з цим працездатності, що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя, відсутні жодні правові підстави для задоволення позову, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. З огляду на вищевикладене просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про час та місце судового розгляду оповіщена у встановленому порядку, її представник в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутність. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. 5 березня 2006 року о 23 годині 30 хвилин під час виконання трудових обов'язків прохідника з позивачем стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, внаслідок якого він отримав компресійний перелом хребта, про що було складено акт розслідування нещасного випадку, що стався, від 5 березня 2006 року та акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, № 6, затверджені генеральним директором ДП «ВК «Краснолиманска» Пастернаком З.Г. 7 березня 2006 року. За висновком МСЕК від 14 грудня 2011 року позивачу було встановлено втрату професійної працездатності за виробничою травмою в розмірі 35% безстроково та 3 групу інвалідності, визначена потреба у медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ДП «ВК «Краснолиманське», яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями акту розслідування нещасного випадку, акту про нещасний випадок, пов'язаного з виробництвом, довідок МСЕК, епікризів та виписки з історії хвороби. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу у медичній та соціальній допомозі, вік позивача. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 16000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати.

Outcome: partial