Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

В лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 29995 грн. 06 коп. за кредитним договором №б/н від 27 квітня 2011 року, яка складається з наступного: 4238 грн. 06 коп. заборгованість за кредитом; 23852 грн. 47 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1404 грн. 53 коп. штраф (процентна складова). Також позивач просив стягнути понесені судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та відповідачем було укладено договір за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання вказаного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Однак, відповідач належним чином умови договору не виконувала, не в повній мірі сплачувала кошти, внаслідок чого виникла заборгованість. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 29995 грн. 06 коп. суми боргу по кредитному договору, а також 1600 грн. судового збору. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою та просила рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2017 року скасувати і відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь банку 29995 грн. 06 коп. боргу по кредитному договору. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом неправомірно було відхилено клопотання про застосування строків позовної давності. Апелянт зазначає, що останній платіж по кредитному договору нею було здійснено у грудні 2012 року, позивач звернувся у лютому 2017 року, тобто з пропущенням трирічного строку. Однак, зазначені обставини судом не були зясовані та досліджені, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог банку. Крім того, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), а тому позивач пропустив строк позовної давності і до вказаної вимоги. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит згідно кредитного договору від 27 квітня 2011, не виконала в повному обсязі зобов'язань по поверненню кредиту, у звязку з чим виникла заборгованість в сумі 29995 грн. 06 коп., яка підлягає стягненню. Проте повністю погодитись з таким висновком колегія суддів апеляційного суду не може. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 27 квітня 2011 року [PERSON] звернулась з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та отримала платіжну картку з відповідним кредитним лімітом 2000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9). [PERSON] змінила прізвище на Ширай, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.50). ПАТ КБ «ПриватБанк» умови даного кредитного договору виконало належним чином. [PERSON] умови зазначеного кредитного договору виконувала неналежним чином, кошти по кредиту сплачувала несвоєчасно, внаслідок чого виникла заборгованість. Заперечуючи проти позову, [PERSON] просила витребувати у позивача докази здійснення періодичних платежів саме нею, а також в судовому засіданні просила суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідно до п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо потягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Пунктом 1.1.2.5 Умов передбачено, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором. Відповідно положень ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу вказану суму кредиту, про що остання й не заперечує. Відповідач отримала позику, використавши її за призначенням, але зобовязання щодо повернення кредиту належним чином не виконувала, в результаті чого у неї виникла заборгованість перед позивачем. Згідно положень ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі ,зробленої до винесення ним рішення. Заяву про застосування строку позовної давності відповідач заявила під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак, з розрахунку заборгованості за договором від 27 квітня 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 31 січня 2017 року (а.с.6-8), вбачається, що відповідач активно користувалась кредитною карткою, знімала кошти, здійснювала періодичні платежі, поповнювала кару та останнє поповнення і загалом останній платіж здійснено 05 липня 2014 року. Тобто, з липня 2017 року [PERSON] свої зобовязання щодо щомісячного погашення кредиту не виконує. Крім того, в судовому засіданні апеляційним судом було встановлено, що кредитна картка діяла у [PERSON] до лютого 2015 року. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором №б/н від 27 квітня 2011 року станом на 31 січня 2017 року складає: заборгованість за кредитом 4238 грн. 06 коп., заборгованість за процентами 23852 грн. 47 коп., з яких несплачені проценти на поточну заборгованість 230 грн. 01 коп., на прострочені 23622 грн. 46 коп.; штрафи відповідно 500 грн. фіксована частина, 1404 грн. 53 коп. процентна складова (а.с.6-8). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки, штрафу. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Тобто, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України). Оскільки за умовами договору погашення кредиту [PERSON] мав здійснювати частинами до 25 числа кожного місяця наступного за звітним, то початок позовної давності для стягнення платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким є лютий 2015 року. Позивач звернувся до суду з позовом 15 лютого 2017 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що [PERSON] мала сплачувати обовязкові щомісячні платежі в строк до 25 числа місяця наступного за звітним, в межах трирічного строку позовної давності з неї на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом. Однак, сплинули строки позовної давності щодо стягнення щомісячних платежів по відсотках за період з 27 квітня 2011 року по 31 січня 2014 року включно. Вимоги про стягнення простроченої заборгованості за процентами в розмірі 182 грн. 29 коп. позивачем заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої просила [PERSON], що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Вимоги про стягнення заборгованості в іншій частині заявлені в межах строку позовної давності і підлягають задоволенню. Таким чином, по відсотках з [PERSON] згідно умов договору слід стягнути 23670 грн. 18 коп. (23852 грн. 47 коп. 182 грн. 29 коп.). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України). В пунктах 1.1.2.6 та 1.1.5.32 Умов зазначено, що у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань передбачених цим договором більш ніж 30 днів позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісії. Тобто, з відповідача на користь позивача слід також стягнути 500 грн., як фіксовану складову штрафу, та 5% від суми заборгованості, яка складає 1395 грн. 41 коп. (27908 грн. 24 коп. х 5%). Враховуючи вищевикладене, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2017 року підлягає зміні, а позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а саме, з відповідача слід стягнути заборгованості за кредитним договором за період з 01 лютого 2014 року по 31 січня 2017 року в розмірі 4238 грн. 06 коп. заборгованості за кредитом, 23670 грн. 18 коп. заборгованості за процентами, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована складова) та 1395 грн. 41 коп. (процентна складова), а разом 29803 грн. 65 коп. Решта вимог задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» було сплачено судовий збір в розмірі 1600 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 29803 грн. 65 коп., з [PERSON] на користь позивача на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору з позовної заяви пропорційно підлягають стягненню 1589 грн. 79 коп. (29803,65 х 1600 : 29995,06). При поданні апеляційної скарги [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 1760 грн. Таким чином на її користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судовий збір в сумі 11 грн. 23 коп. (29803,65 х 1760 : 29995,06).

Outcome: partial