Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: [ADDRESS], яка складається з двох кімнат житловою площею 22,4 кв.м., в тому числі: 1-а - кімната 16,4 кв.м., 2-а - кімната 6,0 кв.м., кухні площею 5,5 кв.м., санвузла площею 3,7 кв.м., коридору площею 2,4; 7,4 кв.м., загальною площею квартири 41,4 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що починаючи з 02 січня 2007 року вона добросовісно, відкрито і безперервно проживає протягом десяти років у вказаній квартирі. До 1994 року в цій квартирі проживав нині померлий громадянин [PERSON], після смерті якого квартира залишилась безхазяйною, тобто такою яка не має власника, тож вона почала добросовісно і безперервно володіти та відкрито користуюся даним нерухомим майном, проживати в квартирі. Вона зверталася до Дніпропетровської міської ради з клопотанням про визнання за нею право власності на квартиру, але відповідач відмовив, мотивуючи свою відмову тим, що якщо вона має намір володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним нерухомим майном, їй необхідно звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В спірній квартирі ніхто не зареєстрований. При цьому, квартира знаходилась в стані після пожежі і в незадовільному стані, в квартирі ніхто не проживав. Вхідні двері були без замка, підлога була пошкоджена і в деяких місцях відсутня, стіни з проваленою штукатуркою та тріщинами, стеля з прогнилим перекриттям, шпалери обірвані, грибок на стінах, в кухні були відсутні мийка, плита, витяжка, та меблі. Двері в деяких кімнатах були відсутні, сантехнічні труби в туалеті відсутні, та інші наслідки пожежі і занедбаності квартири. Тобто, стан квартири був жахливим і непридатним для проживання в ній. Вона разом з чоловіком - [PERSON] зробили в ній капітальний ремонт, підключили світло та воду і з 2007 року доглядають за квартирою, утримують її, постійно роблять в ній поточні ремонтні роботи за необхідністю, та слідкують за її станом. Отже, позивач власними силами, за свій рахунок зробила капітальний ремонт в квартирі, привела її до нормального житлового стану. За час проживання у квартирі вона господарює в ній, сплачує за комунальні послуги, спілкується з сусідами. Таким чином, вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років проживаючи у квартирі. У звязку з вищевказаним, вона вважає, що є підстави для визнання за нею права власності на цю квартиру. Ухвалою суду до участі у дану справу був залучений [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні позивач і її представник [PERSON], яка також є представником третьої особи, підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача і просила відмовити їй в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги позивача. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою і стверджувала, що вона відкрито, безперервно з 2007 року володіє квартира [ADDRESS], яка належала [PERSON], який помер, у звязку з чим вона просила визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно за набувальною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, викладені позивачем, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON], які є сусідами, і які вказали, що у спірна квартира була непридатна для проживання в ній. Потім позивач разом з чоловіком зробили в ній ремонт і стали проживати, проживають в ній до теперішнього часу. А також, на підтвердження своїх позовних вимог, позивачем були надані суду копії актів від 2006 і 2009 років, якими вона підтверджувала виконання в спірній квартирі ремонтних робіт. Крім того, суду надано копії довідок Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Красногвардійського району: від 19.12.2006 року згідно якої за адресою: [ADDRESS] - з 12.12.1994 року ніхто не зареєстрований; та від 01.03.2007 року згідно якої позивач і третя особа проживають у вказаній квартирі без реєстрації з 02.02.2007 року. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зокрема в судовому засіданні була оглянута інвентаризаційна справа на квартиру [ADDRESS], з якої випливає, що вказана квартира належить не [PERSON], а [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 2-4942, копія якого (договору) долучена до матеріалів справи. Згідно цього договору, [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON] (а.с.144-147). Вказані обставини також підтверджуються відповіддю Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 03.04.2018 року за № 4397 (а.с.97). В той же час, [PERSON] не була залучена позивачем до участі у дану справу в якості належного відповідача. При цьому, представник позивача наполягала в судовому засіданні на тому, що вказана особа виїхала за межі України і там померла. Проте, суд критично ставиться до таких тверджень сторони позивача, оскільки належних доказів, в порядку § 1 Глави 5 Розділу 1 чинного ЦПК України, на підтвердження вказаних обставин суду не представлено. Більш того, судом було отримано відповіді з Третьої дніпровської державної нотаріальної контори від 11.06.2018 року за № 1733/01-16 і від 09.07.2018 року за № 2168/01-16, з яких випливає, що із заявою про прийняття спадщини або з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася та свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.125,132). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів). Згідно же з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суду не доведені вищевказані обставини, зазначені стороною позивача, щодо власника спірної квартири, а її твердження ґрунтуються на самих лише припущеннях і не підтверджуються належними доказами. Крім всього вищевказаного, суд вважає необхідним зазначити, що нормами ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зокрема до таких висновків системно підходить й Верховний Суд при розгляді аналогічних справ про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: постанова від 05 грудня 2018 року у цивільній справі № 736/853/17; постанова від 07 листопада 2018 року у цивільній справі № 642/8823/2015-ц; постанова від 12 грудня 2018 року у цивільній справі № 609/451/18; постанова від 24 січня 2019 року у цивільній справі № 755/16913/16-ц. Вказані судові рішення є у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням - http://www.reyestr.court.gov.ua. З урахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що позивач не є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. У цій справі позивач, вселяючись у спірну квартиру без належних правових підстав, не могла не знати, що квартира належить іншій фізичній особі, більш того сама вона вважала власником [PERSON], який, як встановлено судом, є попереднім власником спірної квартири, отже власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у неї не буде підстав. А окрім всього вищевказаного, судом було встановлено, що позивач і третя особа зареєстровані в квартирі за адресою: [ADDRESS], яка до того ж, як вказала сама позивач в судовому засіданні, належить їм з чоловіком. Вона вказала, що в ній проживати неможливо, але ж це не спростовує тієї обставини, що у власності позивача є нерухоме майно, в якому вона ще й прописана. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed