Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення коштів. Вказував, що 13.12.2016 року між ним та Приватним підприємством «ТРК», директором якого являється [PERSON], було укладено договір-заявку № 427 на транспортування вантажу автомобільним транспортом по території України, відповідно до умов якого ПП «ТРК» зобовязався на замовлення ФОП [PERSON] здійснити транспортування вантажу за маршрутом Новгород-Сіверський Баку. Зазначав, що 14.12.2016 року на прохання представників ПП «ТРК», а також з метою виконання умов договору позивачем були перераховані 93 000 грн. на рахунок [PERSON] як фізичної особи в ПАТ «ПриватБанк», при цьому свої зобовязання щодо перевезення вантажу ПП «ТРК» не виконав, внаслідок чого позивач був змушений звертатися до іншого виконавця. Посилаючись на ст. 1212 ЦК України, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Іса Аллахверді огли грошові кошти в розмірі 93 000 грн., що знаходяться на картковому рахунку [PERSON] № 4149439391737420 в ПАТ «ПриватБанк», а також судові витрати. 06.03.2017 року ухвалою судді до участі в розгляді справи залучено в якості третьої особи Приватне підприємство «ТРК». В судове засідання позивач та його представник не зявились, останній подав до суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити без їхньої участі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав до суду письмове заперечення, клопотання про залучення до участі в розгляді справи в якості третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки грошові кошти заблоковані останнім, клопотання про витребування відомостей щодо наявності грошових коштів на його рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також заяву з проханням провести судове засідання по даній справі без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 13.12.2016 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] Іса Аллахверді огли (замовник) та Приватним підприємством «ТРК» (виконавець-експедитор) укладено договір-заявку № 427 на транспортування вантажу автомобільним транспортом по території України. Згідно пунктів 1-2 вказаного договору, договір-заявка переданий факсимільним звязком завіреними підписами та печатками обох сторін має юридичну силу нарівні оригіналу. Виконавець-експедитор повинен забезпечити своєчасне надання автомобільного рухомого состава до пункту завантаження. Виконавець-експедитор зобовязаний надіслати товарно-транспортні накладні замовнику з мокрою печаткою (п. 7 договору). Відповідно до копії наказу Приватного підприємства «ТРК» № 03-ВК від 04.11.2016 року, призначено на посаду заступника директора ПП «ТРК» [PERSON] з 04.11.2016 року з правом підпису договірних документів. В матеріалах справи міститься копія квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14.12.2016 року про внесення 93 000 грн. платником [PERSON] Іса Аллахверді огли на рахунок [PERSON]. Згідно копії довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 04.01.2017 року № 1, [PERSON] Іса Аллахверді огли дійсно перерахував кошти в сумі 93 000 грн. на картковий рахунок № 4149439391737420, який належить [PERSON]. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначає стаття 1212 ЦК України. Згідно частин 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Як вбачається з правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-100цс15, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до правової позиції, що викладена Верховним Судом України у справі № 6-2711цс16 від 18.01.2017 року, зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобовязання у звязку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Зі місту письмових заперечень відповідача вбачається, що спірні грошові кошти знаходяться на відповідному банківському рахунку, однак він не може повернути ці кошти, оскільки рахунок заблокований ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до заяви позивача, при цьому саме позивач був ініціатором перерахунку грошових коштів на його рахунок. Як вбачається зі змісту договору транспортування вантажу від 13.12.2016 року, останній не містить в собі погоджених ФОП [PERSON] та ПП «ТРК» умов щодо перерахування коштів саме на рахунок [PERSON] Крім того, в матеріалах справи також відсутні відомості щодо наявності між позивачем та відповідачем як фізичними особами будь-яких договірних зобовязань. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку за необхідне задовольнити заявлений позов та на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача 93 000 грн. безпідставно набутих грошових коштів, що знаходяться на відповідному рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк». Заявлені відповідачем клопотання щодо залучення до участі в розгляді справи ПАТ КБ «ПриватБанк» та витребування відомостей з карткового рахунку, суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки наявні у справі докази містять інформацію щодо розміщення цих коштів саме на рахунку відповідача, тому права банку за цим рішенням не порушуються. Представником позивача додана до матеріалів справи квитанція про оплату послуг від 23.06.2017 року на суму 5 400 грн., а також розрахунок вартості адвокатських послуг по договору про надання адвокатом правової допомоги укладеним з позивачем. Положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч 3 ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 у п. 47 роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що вказані витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Крім того, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, судові витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній судовій справі за кожну годину роботи фахівця у галузі права. Враховуючи наявні в матеріалах справи відомості щодо обсягу наданої адвокатом [PERSON] правової допомоги позивачу, суд вважає за необхідне частково стягнути з відповідача на користь позивача вказані витрати, а саме в розмірі 2 240 грн. за правовий аналіз документів та підготовку позовної заяви (3,5 год. х 40% прожиткового мінімуму (1600 грн.). В іншій частині витрат на правову допомогу слід відмовити, оскільки представником позивача не підтверджені належним чином надані ним послуги в частині підготовки процесуальних документів (адвокатські запити та клопотання) в розмірі 640 грн., а також послуги у вигляді правової допомоги під час розгляду справи в суді в розмірі 2 560 грн. (4 години). Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 930 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved