Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

В листопаді 2014 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Секретаріату Кабінету Міністрів України та автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, третя особа - Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів, про скасування наказу Міністра Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 811 «Про звільнення [PERSON]», поновлення на посаді директора автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що його звільнено без дотримання положень Кодексу законів про працю України, не проведено з ним повний розрахунок при звільненні і не видано трудову книжку. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги за вищевикладеними обставинами та просила їх задовольнити. При цьому вказала, що [PERSON] звільнено із посади директора автопідприємства Господарсько-фінансовий департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р., про те позивач не був з ним ознайомлений, тому підстави звільнення були йому невідомі, а в період з 31 жовтня по 8 листопада 2014 р. [PERSON] перебував на лікарняному. Також представник позивача зазначила, що [PERSON] отримував рекомендовані листи від Автопідприємства, в яких зазначалось про необхідність отримання ним трудової книжки у зв'язку із його звільненням із займаної посади. Станом на день розгляду справи трудову книжку позивач не отримав. Представник відповідача Секретаріату Кабінету Міністрів України в судовому засіданні просила відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. При цьому вказала, що наказ Міністра Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 811 «Про звільнення [PERSON]» виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України. З огляду на те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з автопідприємством, тому вимоги, встановлені статтею 47 КЗпП України, не віднесені до компетенції Міністра Кабінету Міністрів чи Секретаріату Кабінету Міністрів. Представник відповідача автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України також позов не визнала і пояснила, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначила, що позивач звільнений наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р.№ 811 напідставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України. 31 жовтня 2014 р. старший інспектор з кадрів Автопідприємства намагався ознайомити [PERSON] з відповідним наказом, однак останній був відсутній на території автопідприємства, про що був складений відповідний акт. Крім того, вважає, що факт навмисного неотримання позивачем трудової книжки та розрахункових свідчить про зловживання ним своїми правами. Представник третьої особи Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України пояснила, що звільнення [PERSON] та розірвання з ним контракту відбулось відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та на підставі підпункту «б» пункту 5.3. Контракту від 28 січня 2013 р., укладеного між Господарсько-фінансовим департаментом та [PERSON], згідно з яким керівник Автопідприємства може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи органу управління до закінчення строку його дії у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Автопідприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи і т. п.). Таким одноразовим грубим порушенням законодавства та настання негативних наслідків було порушення вимог законодавства про працю під час застосування дисциплінарних стягнень та незаконне звільнення диспетчера Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту [PERSON](незаконність застосування дисциплінарних стягнень, в т.ч. звільнення, встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 р. у справі № 756/8335/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2014 р., та рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 р. у справі № 756/8564/14-ц), в результаті якого автопідприємство понесло збитки у розмірі45063,91 грн., які були виплачені на виконання зазначених судових рішень. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до частин другої та третьої статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша статті 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктами 1.1. та 1.2. Положення про автопідприємство Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів, затвердженого директором вказаного Департаменту 11 квітня 2008 р.визначено, що автопідприємство є бюджетною організацією, заснованою на державній формі власності, яка утримується за рахунок загального і спеціального фондів держбюджету. Автопідприємство належить до сфери управління Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України. Автопідприємство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України та іншими актами законодавства. Відповідно до пункту 4.1. Положення керівництво автопідприємством здійснюється його директором, який призначається та звільняється наказом Міністра Кабінету Міністрів України.Згідно з пунктом 4.2. Положення між Господарсько-фінансовим департаментом Секретаріату Кабінету Міністрів України та директором автопідприємства укладається контракт на визначений термін. Наказом Міністра Кабінету Міністрів від 28 січня 2013 р. № 70 [PERSON] був призначений на посаду директора автопідприємства.28 січня 2013 р. між Господарсько-фінансовим департаментом Секретаріату Кабінету Міністрів (орган управління) та позивачем укладено контракт на термін з 28 січня 2013 р. по 1 лютого 2016 р. Пунктом 2.3.6. названого Контракту визначено, що орган управління укладає з керівником автопідприємства контракт, подає пропозиції керівництву Секретаріату Кабінету Міністрів щодо притягнення керівника до дисциплінарної відповідальності та його звільнення. Пунктом 5.3. визначено, що керівник автопідприємства може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління, до закінчення терміну його дії, зокрема, у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для автопідприємства настали значні негативні наслідки (понесені збитки, виплачено штрафи і т.п.). Таким одноразовим грубим порушенням законодавства та настання негативних наслідків було порушення вимог законодавства про працю під час застосування дисциплінарних стягнень та незаконне звільнення диспетчера Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту [PERSON](незаконність застосування дисциплінарних стягнень, в т.ч. звільнення встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 р. у справі № 756/8335/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2014 р., та рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 р. у справі № 756/8564/14-ц), в результаті якого автопідприємство понесло збитки у розмірі45063,91 грн., які були виплачені на виконання судових рішень. 29 жовтня 2014 р. директором Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів підготовлено доповідну записку Міністру Кабінету Міністрів України з пропозицією звільнити [PERSON] на підставі вищезазначеного. З названою доповідною запискою, а також резолюцією Міністра Кабінету Міністрів від 30 жовтня 2014 р. про надання згоди на його звільнення, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис на зазначеній доповідній записці. Щодо твердження позивача (заява про зміну підстав позову від 09.01.2015) про необґрунтованість та незаконністьпідстав його звільнення з посади директора автопідприємства, то воно не знайшло свого підтвердження та спростовується документами, наявними в матеріалах справи. Частиною третьої статті 21 КЗпП України встановлено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та на підставі підпункту «б» пункту 5.3. Контракту від 28 січня 2013 р., укладеного між Господарсько-фінансовим департаментом та [PERSON]було проведено законно та підстав для скасування наказу Міністра Кабінету Міністрів від 30 жовтня 2014 р. № 881 та його поновлення на роботі немає. Відповідно, й немає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачів середнього заробітку за час тимчасової непрацездатності та вимушеного прогулу. Звільнення [PERSON] відбулосьз підстав,передбачених Контрактом, а не в порядку дисциплінарного стягнення, тому посилання позивача на порушення відповідачами статей148 та 149КЗпП України є безпідставним. Щодо посилання позивача на порушення відповідачами вимог частини третьої статті 40 КЗпП України при його звільненні (звільнення в період тимчасової непрацездатності), то у судовому засіданні таке твердження не знайшло свого підтвердження. Наказ Міністра Кабінету Міністрів № 811 було видано 30 жовтня 2014 р., [PERSON] оформив листок тимчасової непрацездатності 31 жовтня 2014 р. При цьому, вранці 31 жовтня 2014 р. він перебував на території Автопідприємства, про що він і сам вказує в своєму позові. Таким чином наказ не було видано в період тимчасової непрацездатності [PERSON] В матеріалах справи наявні листи Автопідприємства на адресу [PERSON], в яких вказувалось на необхідність отримання останнім трудової книжки та розрахункових, однак на день розгляду справи позивач цього не зробив. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», статей 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов'язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців. Отже, у разі несвоєчасного розрахунку із працівником належних йому виплат відповідальність роботодавця полягає у компенсації (матеріальна (спеціальна відповідальність) і даний факт не є самостійною підставою для скасування законного наказу про звільнення. З огляду на викладене, судом встановлено, що [PERSON] був звільнений з посади директора автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed