Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

В лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що 25.04.2008 року між Приватбанком та [PERSON] укладено кредитний договір № 2008-079, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 126220,00 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач і відповідач 25.04.2008 року уклали договір іпотеки, згідно п.7 якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, б. 13, общ. пл. 97,1 кв.м., який належить відповідачу на праві власності. 30 листопада 2010 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого провадження на користь юридичних і фізичних осіб про стягнення заборгованості накладено арешт ВП № 22913848 на майно, що є предметом іпотеки. 11 квітня 2011 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ при примусовому виконанні виконавчого провадження на користь юридичних і фізичних осіб про стягнення заборгованості накладено арешт ВП № 25774264 на вищевказане майно, що є предметом іпотеки. 13 серпня 2012 року державним виконавцем Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого провадження на користь юридичних і фізичних осіб про стягнення заборгованості накладено арешт ВП № 33835802 на майно, що є предметом іпотеки. Позивач просить звільнити з-під арешту, накладеного [PERSON] Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ на нерухоме майно, належне на праві власності [PERSON], а саме нежитлове приміщення № 79, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, б. 13, общ. пл. 97,1 кв.м. Звільнити з-під арешту, накладеного Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ ВП № 25774264 на нерухоме майно, належне на праві власності [PERSON], а саме нежитлове приміщення № 79, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, б. 13, общ. пл. 97,1 кв.м. Звільнити з-під арешту, накладеного [PERSON] Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ ВП № 33835802 на нерухоме майно, належне на праві власності [PERSON], а саме нежитлове приміщення № 79, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, б. 13, общ. пл. 97,1 кв.м. Заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням ПАТ КБ «Приватбанк» прав іпотекодержателя щодо нежитлового приміщення № 79, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, б. 13, общ. пл. 97,1 кв.м. Позивач в судове засідання не зявився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій позов підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без участі представника. Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про день і час слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідач в судове засідання не зявився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином. Згідно зі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2016 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. 25 квітня 2008 року між Приватбанком та [PERSON] укладено кредитний договір № 2008-079, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 126220,00 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач і відповідач 25.04.2008 року уклали договір іпотеки, згідно п.7 якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, б. 13, общ. пл. 97,1 кв.м., який належить відповідачу на праві власності. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ [PERSON] про відкриття виконавчого провадження, ВП № 22913848 від 30.11.2010 року, накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] Постановою Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, В-16 ВП № 25774264 від 08.04.2011 року, накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON] Постановою державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 33835802 від 03.08.2012 року, накладено арешт на нежитлове приміщення № 79, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, б. 13, що належить [PERSON] Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Згідно до п. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт на все майно боржника або на окремі предмети. Відповідно до п.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. В силу ст. 1 Закону України «Про заставу» кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Статтями 17, 18 цього ж Закону передбачено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом або договором. Наступні застави вже заставлено майна допускаються у разі, якщо інше не передбачено законом і попереднім договором застави. Якщо предметом застави стає майно, яке вже є заставним забезпеченням іншого зобов'язання (боргу), заставне право попереднього заставодержателя зберігає силу. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору про іпотеку), іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Згідно з ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від настання строку виконання зобов'язань за основним договором, у випадку, зокрема, невиконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором. Як передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Як встановлено, право застави у ПАТ КБ «Приватбанк» на спірне майно виникло до накладення арешту. Таким чином системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про наявність у іпотекодержателя права на вчинення дій, спрямованих на захист прав іпотекодержателя, визначених умовами договору іпотеки, в тому числі і шляхом подачі позову про зняття арешту з майна, в складі якого є предмет іпотеки, переданий в іпотеку позичальником на забезпечення задоволення вимог кредитора за рахунок предмету іпотеки. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази та те, що на теперішній час арешт, накладений вищеназваними постановами державного виконавця Жовтневого та Бабушкінського відділів державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, знятий не був, а також те, що кредитні зобов'язання відповідача, забезпечені заставою, не погашені, суд дійшов висновку, що право ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателя порушено, оскільки у такому випадку позивач буде позбавлений можливості задовольнити свої вимоги щодо погашення кредитної заборгованості за рахунок спірного арештованого майна в тому числі і шляхом реалізації своїх прав іпотекодержателя при зверненні стягнення на майно, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у повному обсязі доведеними і підлягають задоволенню, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення з-під арешту нерухомого майна, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул. вул. Гладкова, б. 13. Стосовно вимоги позивача про заборону органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням ПАТ КБ «Приватбанк» прав іпотекодержателя щодо нерухомого майна, суд зазначає наступне. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їх особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є субєктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Відповідно до ст. 26 ЦПК особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Субєкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, предявивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих субєктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК). Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є субєкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх субєктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК). З формулювання вказаної позовної вимоги вбачається, що вона заявлена до «органів державної виконавчої служби», та повязана з правами позивача як іпотекодержателя, тобто без конкретизації певної юридичної особи, в той же час відповідачем у справі є фізична особа [PERSON], який не є стороною зазначеного правовідношення та не має безпосередньої заінтересованості у його розвязанні. З урахуванням зазначеного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в цій частині. З урахуванням зазначеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial