Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

В липні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача АТ «Укрсоцбанк», в якому просила суд визнати неправомірним підвищення відповідачем в односторонньому порядку процентної ставки з 10 до 13 відсотків річних по договору кредиту № 42.06-07/170 від 17.05.2006 року; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок нарахованих відсотків та залишку кредитної заборгованості за період з 03.11.2008 року по 12.09.2017 р. по договору кредиту № 42.06-07/170 від 17.05.2006 року, врахувавши переплату відсотків через підвищення процентної ставки. В обґрунтування позову зазначено, що 17.05.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 42.06-07/170 від 17.05.2006 року, відповідно до умов якого банк надав позивачу валютний кредит в сумі 65836,00 євро під 10 відсотків річних на умовах щомісячної сплати відсотків та частини кредиту, згідно графіка, з кінцевим терміном повернення - 16.05.2026 р. 06.06.2019 року позивачу стало відомо про те, що за заявою банку приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис від 31.10.2017 року та приватним виконавцем 03.06.2019 року було відкрито виконавче провадження. З виконавчого напису позивачу стало відомо, що з неї запропоновано стягнути на користь банку за період з 01.08.2015 р. по 12.09.2017 р. суму боргу за кредитним договором в сумі 11663,54 євро, строкову заборгованість по відсоткам в розмірі 96,87 євро та прострочену заборгованість по нарахованим відсоткам в сумі 129,94 євро, тобто фактично банком було заявлено про дострокове повернення суми боргу та сплати нарахованих відсотків. Після звернення із заявою до банку, позивачу стало відомо, що відповідач здійснював нарахування відсотків за вказаним договором за ставкою 13 % річних, хоча умовами договору сторонами було узгоджено ставку в розмірі 10 % річних. Позивач вказує, що не була обізнана про те, що банком було збільшено плату за користування кредитом, підвищення процентної ставки було здійснено в односторонньому порядку неправомірно, що призвело до збільшення зобов`язань позивача та до безпідставного стягнення заборгованості, розмір якої підлягає уточненню. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що в листопаді 2008 року, відповідачем без дотримання умов договору, без відповідного повідомлення позивача, було незаконно в односторонньому порядку збільшено розмір відсоткової ставки по кредитному договору, що призвело до суттєвого збільшення зобов`язань позивача, - були порушені права останньої, а тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В ході розгляду справи, 04.11.2019 року позивачем було змінено предмет позову та зазначено про те, що підставою позову є факт не укладення між позивачем та відповідачем додаткової угоди до договору кредиту щодо підвищення процентної ставки. Не змінюючи підставу позову, позивач змінив предмет позову та просить суд визнати припиненим договір кредиту № 42.06-07/170 від 17.05.2006 року; визнати виконаними в повному обсязі зобов`язання щодо повернення кредиту в сумі 59787,63 євро та сплати процентів в сумі 267,86 євро за договором кредиту № 42.06-07/170 від 17.05.2006 року. В обґрунтування заяви про зміну предмету позову додатково зазначено, що факт не укладення додаткової угоди щодо підвищеної процентної ставки до договору кредиту № 42.06-07/170 від 17.05.2006 року є підставою для визнання такого договору припиненим. Так, сторонами було погоджено строк кредитування до 16.05.2026 року. Пунктами 2.6, 3.3.14, 4.4, 7.4 кредитного договору сторони узгодили обставини, в разі настання яких строк кредитування припиняється через 10 робочих днів після їх виникнення. Зокрема, п. 2.6 кредитного договору встановлено, що розмір процентної ставки переглядається сторонами один раз на рік не пізніше першого лютого кожного року користування кредитом, про що укладається відповідна додаткова угода між кредитором та позичальником. Позивач вказує, що кредитний договір було укладено між сторонами 17.05.2006 року, а тому обов`язок щодо підписання першої додаткової угоди про перегляд процентної ставки виник 01.02.2007 року. Десять робочих днів, від цієї дати спливли 15.02.2007 року, а тому з 16.02.2007 року строк кредитування слід вважати таким, що сплив, оскільки, угода про перегляд розміру процентної ставки не укладалась. Станом на 16.02.2007 року заборгованість позивача за кредитним договором, яка мала бути сплачена, в зв`язку з припиненням строку кредитування складала суму в розмірі 60055,49 євро, в тому числі: 59787,63 євро - заборгованість за кредитом та 267,86 євро - заборгованість зі сплати процентів по 15.02.2007 р. За період з 16.02.2007 року по день подання позову позивач сплатила відповідачу суму в розмірі 77982,81 євро, яка є достатньою для повного виконання всіх грошових зобов`язань, що виникли станом на 16.02.2007 р. Однак, сплачені позивачем кошти відповідач безпідставно зараховував не на погашення боргу, а на погашення процентів, які він продовжував неправомірно нараховувати після 16.02.2007 р., тобто, поза межами строку кредитування, що суперечить ст. 1048 ЦК України. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що зі спливом строку кредитування припинилось право відповідача нараховувати проценти за кредитом, а позивачем внесено достатньо коштів, які свідчать про виконання нею кредитних зобов`язань, позивач вважає, що достатньо правових підстав для визнання кредитного договору припиненим, та визнати виконаними в повному обсязі зобов`язання щодо повернення кредиту. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові та змін до нього підстав. Одночасно зазначив, що зі спливом строку кредитування припинилось право відповідача нараховувати проценти за кредитом, а позивачем внесено достатньо коштів, які свідчать про виконання нею кредитних зобов`язань, а відтак наявні підстави для визнання цього договору припиненим. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмових поясненнях та заяві про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Одночасно, зазначив, що умови договору, зокрема, п. 2.6, не встановлює обов`язку банку кожного року переглядати проценти та, відповідно, укладати додаткові договори, зокрема, щодо зміни процентної ставки. Стороною позивача невірно перекручуються умови кредитного договору, та законних підстав для визнання договору припиненим позивачем не наведено. Остання, достеменно знала про зміну процентної ставки, їй надсилались відповідні листи і позивач після цього зверталась до банку з відповідними заявами, зі змісту яких вбачається, що їй було відомо про зміну процентної ставки по договору. Крім того, позивач до 2017 року сплачувала кошти за кредитним договором, а відтак погодилась з відповідними змінами, що свідчить про безпідставність позиції позивача, а відтак і необґрунтованості позовних вимог. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд встановив настіпні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Судом встановлено, що 17.05.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір кредиту № 42.06-07/170 від 17.05.2006 року, відповідно до умов якого банк надав позивачу валютний кредит в сумі 65836,00 Євро під 10 відсотків річних на умовах щомісячної сплати відсотків та частини кредиту, згідно графіка, з кінцевим терміном повернення - 16.05.2026 р. У пункті 1.2 вказаного договору кредиту, сторонами було обумовлено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: оплата вартості майнових прав на двокімнатну квартиру, що будується за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.5 кредитного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8 Договору протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. У разі настання обставин, визначених п.п.3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 кредитних договору, строк користування Ккредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції. Кредитор АТ «Укрсоцбанк» свої зобов`язання за вищевказаним договором кредиту виконав повністю та надав позичальнику обумовлену суму грошових коштів. Судом встановлено, що між АТ «Укрсоцбанк» та позивачем склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких право кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов`язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою. При цьому, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов укладеного між ними договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В обґрунтування позову серед іншого зазначено про те, що банком неправомірно було змінено процентну ставку за договором, позивача про це належним чином повідомлено не було, додаткова угода укладена не була, а тому зі спливом строку кредитування припинилось право відповідача нараховувати проценти за кредитом, а позивачем внесено достатньо коштів, які свідчать про виконання нею кредитних зобов`язань, в зв`язку з чим, на думку позивача, достатньо правових підстав для визнання кредитного договору припиненим, а зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів таким, що виконане в повному обсязі. Разом з тим, слід зазначити про те, що в пункті 2.6 Договору кредиту № 09.2/325-6 від 29.09.2006 року визначено право кредитора ініціювати зміну розміру процентів, визначеного в п. 1.1 цього договору. Про намір змінити розмір процентів кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше, ніж за десять днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду. В ході розгляду справи відповідачем доведено те, що банк у встановленому кредитним договором порядку повідомляв в 2008 році позичальника - позивача у справі, - про намір змінити розмір процентної ставки та надав, останній, для укладення відповідну додаткову угоду (а.с.145), більше того, позивач зверталась в 2009 році до банку із заявами, зі змісту яких вбачається, що, остання, була обізнана про зміну банком процентної ставки, а тому твердження сторони позивача про необізнаність зміни процентної ставки, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача, а також те, що в зв`язку з неналежним виконанням банку п. 2.6 договору, строк кредитування сплинув, та банк не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом, - є хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та умовах, укладеного між сторонами договору. Варто звернути увагу позивача на те, що Главою 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсяз іна підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до статей 599-609 ЦК України, підставами припинення зобов`язання є: припинення зобов`язання виконанням, припинення зобов`язання переданням відступного, припинення зобов`язання зарахуванням, припинення зобов`язання за домовленістю сторін, припинення зобов`язання прощенням боргу, припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, припинення зобов`язання неможливістю йоговиконання, припинення зобов`язання смертю фізичної особи та припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи. Разом з тим, під час розгляду даної справи судом не встановлено жодної з підстав, визначених ст.ст. 599 609 ЦК України для визнання припиненим зобов`язання позивача перед банком за кредитним договором. Так, позивач посилалась на те, що її зобов`язання по кредитному договору перед банком є припиненими шляхом повного виконання, оскільки, з 16.02.2007 року строк кредитування слід вважати таким, що сплив, а за період з 16.02.2007 року по день подання позову позивач сплатила відповідачу суму в розмірі 77982,81 євро, яка є достатньою для повного виконання всіх грошових зобов`язань, що виникли перед банком станом на 16.02.2007 р. Суд з такими твердженнями позивача не погоджується, та вважає їх помилковими, недоведеними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, у зв`язку з чим не приймає їх до уваги та відхиляє. Так, згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Жодних належних та допустимих доказів того, що спірний кредитний договір припинив свою дію 15.02.2007 року та станом на цю дату заборгованість позивача за кредитним договором була повністю погашена, матеріали справи не містять, стороною позивача такі обставини не доведені та судом під час розгляду справи не встановлені. Суд наголошує, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем його обов`язків, передбачених п. п. 3.3.8-3.3.9 кредитного договору, спірний кредитний договір не припинив свою дію. Невиконання таких обов`язків, згідно п. 4.5 даного Договору є лише підставою для визнання строку користування кредитом таким, що сплинув, та виникнення у позичальника обов`язку погасити кредит у повному обсязі, однак, це жодним чином не свідчить про те, що кредитний договір припинив свою дію. Суд наголошує на тому, що стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Однак, як вже було встановлено судом, позивач зобов`язання належним чином за кредитним договором не виконувала, в результаті чого у неї виникла прострочена заборгованість. Посилання сторони позивача на те, що після настання факту не підписання додаткової угоди до кредитного договору, останній, припинив свою дію, строк кредитування закінчився, та банк втратив можливість нарахування та стягнення з відсотків з позивача за кредитним договором, суд також не приймає до уваги, як безпідставні, необґрунтовані та помилкові. Порушення позивачем його обов`язків, не свідчить про припинення дії кредитного договору, згідно п. 4.4 даного Договору порушення п.п.3.3.2-3.3.7, 3.3.11-3.3.14, 3.3.16-3.2.2 є підставою для визнання строку користування кредитом таким, що сплинув, та виникнення у позичальника обов`язку погасити кредит у повному обсязі, однак, це не свідчить про припинення кредитним договором його дії. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що під час розгляду справи судом не встановлено правових підстав для визнання припиненим кредитного договору та, відповідно, визнання зобов`язання за ним виконаним, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті пред`явлених позовних вимог, заява відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності судом не вирішувалась. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed