Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

В лютому 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві (далі по тексту - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд: - стягнути з Державного бюджету України на свою користь матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 15402,03 грн.; - стягнути з Державного бюджету України на свою користь моральну шкоду у розмірі 20000,0 грн.; - зобов'язати відповідача 2 перерахувати 15402,03 грн. як відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, 20000,0 грн. на банківський рахунок позивачки [NUMBER] у банку ПриватБанк, МФО 305299. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що внаслідок визнання неправомірними дій працівника відповідача 1 позивачці було спричинену матеріальну і моральну шкоду у вищезазначеному розмірі. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просила суд позов задовольнити. Відповідачі 1, 2 , про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, поважності причин своїх представників до суду не повідомили, заперечення на позов не подавались. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2012р., яке набрало законної сили по цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Лазер Віжн» про зобов'язання змінити дату звільнення з роботи та видати наказ про звільнення, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначений позов задоволено частково. На підставі цього рішення суду, зобов'язано ТОВ «Лазер Віжн» змінити дату звільнення з роботи [PERSON] з 03 січня 2012 р. на 16 грудня 2011 р.; зобов'язано ТОВ «Лазер Віжн» видати [PERSON] наказ про її звільнення з роботи з 16 грудня 2011 р.; стягнуто з ТОВ «Лазер Віжн» на користь [PERSON] 9397,29 грн. заробітної плати / за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів/, 6004,74 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні /за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів/. Судом встановлено, що Солом'янським районним судом м. Києва були видані за заявами позивачки виконавчі листи, які вона пред'явила до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві для примусового виконання, та відкриті виконавчі провадження №№ 34359895, 34359975, 34359688, 34359779. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 липня 2013р., яка набрала законної сили по справі за скаргою [PERSON] на бездіяльність державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ Дудіка Р.Ю. та на бездіяльність державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Загоруйка О.М., визнано протиправною бездіяльність зазначених вище державних виконавців щодо несвоєчасного та неповного здійснення дій з виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва у справі № 2-1993/12 від 23 квітня 2012р. по виконавчим провадженням №№ 34359895, 34359975, 34359688, 34359779. Судом достовірно встановлено, що за виконавчими провадженнями №№ 34359895, 34359975, 34359688 виконавчі листи були повернуті стягувачу на підставі п. 2) ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», по виконавчому провадженню № 34359779 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8) ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У відповідності з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктами 1), 2) ч.2 цієї статті передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 15402,03 грн., стороною позивача в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не було надано суду, протягом всього часу розгляду справи в суді належних і допустимих доказів, на підтвердження позовних вимог в цій частині, як і не було надано взагалі розрахунку розміру матеріальної шкоди, посилання сторони позивача на вищезазначене рішення суду про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставним, оскільки вказаним рішенням суду не визначено взагалі розміру матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з п. 2) ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р. з подальшими змінами та доповненнями, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що було визнано неправомірними дії працівників відповідача 1, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 1000,0 грн., котрі підлягають стягненню з держави на користь позивачки, шляхом зобов'язання відповідача 2 списати вказані кошти зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача 1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial