Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з спільним позовом до [PERSON] про визнання договору застави дійсним, звернення стягнення на майно та стягнення відсотків за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що в січні та березні 2009 року, за усним договором позики [PERSON] передав відповідачці 1100 дол. США з виплатою 5 відсотків на місяць, про що остання надала йому розписку. Вказану суму основного боргу відповідачка повернула позивачці [PERSON] примусово на підставі рішення Новобузького районного суду від 29.05.2014 року і лише 15.02.2015 року. Однак, посилаючись на те, що відсотків за увесь час користування позикою (5% місячних (60% річних)), що тривав понад 6 років (30.01.2009 року-15.02.2015 рік) і у сумі склали 100 711,96 грн., відповідачка позивачу [PERSON] так і не сплатила, позивачі просили визнати їх солідарними кредиторами боржника [PERSON] за договором позики, укладеного у формі розписки від 06.03.2009 року, визнати дійсним договір застави автомобіля, марки ВАЗ 2111 2, номер кузова/шасі ХТА21112070281371, та двох квартир за № 1 та № 2 у будинку № 1 по вул. Зелена в с. Баратівка Новобузького району Миколаївської області, яку відповідачка склала у формі розписок від 23.02.2010 року та від 13.03.2010 року, звернути стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу за відсотками, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відсотки за позикою у сумі 100\~711,96 грн. та судові витрати у справі. При судовому розгляді справи позивачка [PERSON], посилаючись на обставини викладені у позові, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі. Інший позивач [PERSON], в судове засідання не зявився, раніше ним була подана письмова заява про можливість розгляду вказаної справи без його участі, позов підтримує повністю. Представник відповідача [PERSON] при судовому розгляді справи позов не визнав, наголосив, що оскільки між тими самим сторонами і про той самий предмет вже ухвалено рішення Новобузького районного суду від 29.05.2014 року, провадження у цій справі, в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, підлягає закриттю. Треті особи, без самостійних вимог - [PERSON] та [PERSON], які залучені для участі у розгляді справи за ухвалою суду від 17.07.2015 року, в судове засідання на виклик суду не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Матеріали справи вказують на те, що [PERSON] за усною домовленістю отримала від [PERSON] 30.01.2009 року - 900 дол. США, а 06.03.2009 року - 200 дол. США (тобто всього 1100 дол. США) зі сплатою 5-ти відсотків річних без зазначення дати повернення вказаних коштів. Однак вимогу [PERSON] повернути йому позику у визначений ним час, [PERSON] не виконувала, постійно просила відкладати остаточний термін повернення коштів, про що неодноразово вона складала відповідні розписки, датовані 23.02.2010 року, 13.03.2010 року та 14.03.2011 року. При цьому згідно розписок від 23.02.2010 року та від 13.03.2010 року в порядку забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань перед позикодавцем, остання взяла на себе обовязок, у разі неповернення позики у визначений строк (08.2010 року), передати у власність [PERSON] дві квартири за № 1 та № 2 у будинку № 1 по вул. Зелена в с. Баратівка Новобузького району Миколаївської області, а також автомобіль. Згідно рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 29.05.2014 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму основного боргу за вищевказаними договорами позики у розмірі 6732,60 грн. Рішення набрало законної сили та приведено до виконання. Як свідчить копія постанови державного виконавця відділу ДВС Новобузького РУЮ від 14.02.2015 року про закінчення виконавчого провадження, вищезазначене рішення суду виконано (відповідний борг з божника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] стягнуто у повному обсязі 12.02.2015 року). Разом з цим, присудження до виконання основного зобовязання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили зазначеного рішення суду і не виключає стягнення процентів, пені і збитків та інших штрафних санкцій, передбачених договором, до дня фактичного задоволення. За такого, доводи представника відповідача про необхідність закриття провадження у вказаній справі з підстав п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд знаходить помилковими, оскільки спір хоч і виник між тими самим сторонами, однак предметом спору являється не сума основного боргу за позикою, про яку вже судом першої інстанції від 29.05.2014 року вирішено спір, а сума несплачених позичальником відсотків, яка була передбачена цим договором позики (розписками від 30.01.2009 року і 06.03.2009 року) і можливість її погашення за рахунок майна боржника. Позивач [PERSON], який безпосередньо позичав [PERSON] гроші в іноземній валюті за розписками від 30.01.2009 року - 900 дол. США, а 06.03.2009 року - 200 дол. США (тобто всього 1100 дол. США), наголошував у доводах позовної заяви, що іншу частину умов за вказаними договорами позики відповідачка [PERSON] не виконала, оскільки не виплатила йому відсотки за фактичний час користування позикою у розмірі 5 % на місяць (60% річних) за період з 30.01.2009 року по 15.02.2015 рік. Відповідно до ст.526 ЦК України\~\~зобов'язання\~\~має виконуватись належним чином відповідно до умов\~\~договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності\~\~таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового\~\~обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином ( ст.599 ЦК України). Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В силу ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.\~ Згідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу, зміст якої регламентує, що \~Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи на те, що розмір відсотків за користування позикою, а це 5 % місячних, сторонами у розписках від 30.01.2009 року та 06.03.2009 року було обумовлено самостійно, при чому, відповідачкою у наступних розписках про відстрочення повернення цієї позики (від 23.02.2010 року та 13.03.2010 року) постійно наголошувалося про те що вона не відмовляється сплачувати і відсотки у згаданому розмірі, суд приходе висновку, що позивач [PERSON] має право на отримання відсотків за увесь період користування коштами. У судовому засіданні позивачка [PERSON] вказувала на тому, що право на отримання таких відсотків має її син [PERSON], оскільки саме він безпосередньо позичав [PERSON] грошові кошти і не зважаючи на те, що за розпискою від 13.03.2010 року нею було замінено справжнього позикодавця і рішенням Новобузького районного суду від 29.05.2014 року залишок суми основного боргу присуджено саме їй, [PERSON] наполягала, щоб суму відсотків було стягнено на користь [PERSON] Суд знаходить таке твердження позивачки обґрунтованим, однак при цьому вважає вимоги позивачів про визнання їх солідарними боржника беззмістовними і приймає рішення про відмову у задоволенні цієї частини вимог. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми відсотків, суд приймає до уваги фактичний час користування відповідачкою позики, насамперед, з дня складання першої розписки на суму 900 дол. США, тобто з 30.01.2009 року, і по день фактичного повернення нею суми основного боргу [PERSON], що мала місце саме 12.02.2015 року, а не 15.02.2015 року як зазначено позивачами у своєму позові. Так, як вбачається з постанови державного виконавця відділу ДВС Новобузького РУЮ від 14.02.2015 року про закінчення виконавчого провадження, вищезазначене рішення суду виконано (згідно заяви стягувачки від 12.02.2015 року борг по виконавчому листу сплачено у повному обсязі). Однак при визначенні розміру цих відсотків суд, в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, враховує обставини встановлені вищезгаданим рішенням Новобузького районного суду від 29.05.2014 року, зокрема те, що відповідачка [PERSON] повернула [PERSON] 01.11.2011 року 30 дол. США, в кінці 2011 року на початку 2012 року - 1870 грн., з травня по вересень 2013 року 1200 грн., відтак сума відсотків (5% місячних), в залежності від часу часткового повернення позичальницею суми основного боргу, повинна бути зменшеною. Так, відсотки за період користування відповідачкою позикою у сумі 900 дол. США з 30.01.2009 року по 06.03.2009 року, суд погоджується із розрахунком наданим позивачами - 53,26 дол.США; - 1100 дол. США (900+200) з 07.03.2009р. по 30.10.2011р. склав 963 дні - 1695 дол. США; - 1070 дол. США (1100 30), якою користувався позичальник з 01.11.2011р. по 31.12.2011р., тобто 60 днів, - 103 дол. США; - 841 дол. США (1070 229(1870 грн. за курсом 818 грн. за 100 дол. США)) якою користувався позичальник з 01.11.2011р. по 31.12.2011р., тобто 243 дні, - 327 дол. США; - 694 дол. США (841-147 (1200 грн. за курсом 818 грн. за 100 дол. США)), якою користувався позичальник з 01.09.2013р. по 12.02.2015р. тобто 500 днів, - 555 дол. США Таким чином, за увесь час користування позикою відповідачка повинна була сплатити позивачу [PERSON] 2733,26 дол. США (53,26 + 1695 + 103 + 327 + 555), що в гривневому еквіваленті 69151,48 грн, відповідно до курсу дол. США, який станом на 13.02.2015 року складав 2530 грн. за 100 дол. США. Відтак, саме таку суму відсотків суд знаходить доведеною і тому приймає рішення про її стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] В той же час вимоги позивачів про визнання дійсним договір застави автомобіля, марки ВАЗ 2111 2, номер кузова/шасі ХТА21112070281371, та двох квартир за № 1 та № 2 у будинку № 1 по вул. Зелена в с. Баратівка Новобузького району Миколаївської області, яку відповідачка [PERSON] склала у формі розписок, датованих 23.02.2010 року і 13.03.2010 року не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, згідно ч.2\~ст. 13 Закону України «Про заставу»\~(в редакції чинній на момент складання розписок) у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти,\~\~транспортні\~\~засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Слід зазначити, що у жодній з розписок не вказано конкретного автомобіля, який позичальниця передає у заставу (модель, марка, № шасі/кузова, державний номерний знак), що також суперечить положенням ч. 1 ст. 12 цього Закону. Відповідно до\~ст. 14 вказаного Закону недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Частиною 1\~ст. 220 ЦК України\~передбачено, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У відповідності до ч.2\~ст. 220 ЦК України, на яку посилалися позивачі у своєму позові, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З даної норми слідує, що суд може на підставі неї визнати договір дійсним за доведеності факту ухиляння однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення. Однак в матеріалах справи, відсутні жодні докази того, що одна із сторін договору застави, зокрема відповідачка [PERSON] ухилялася від його нотаріального посвідчення. Оскільки позовна вимога про звернення стягнення на предмет застави є похідною від позовної вимоги про визнання договору застави дійсним, то вона також задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] належить стягнути судові витрати, понесені останнім на оплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема у розмірі 691,51 грн. \~

Outcome: partial