Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування предявленого позову позивач вказав, що з 15 вересня 2006 року вони з відповідачкою перебувають у шлюбі, зареєстрованому Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 240. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який мешкає разом з відповідачкою. Сімейне життя з відповідачем не склалося. Мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. З листопада 2015 року фактично припинили сімейні відносини. Причиною розпаду сімї стали: різниця характерів, відсутність взаєморозуміння та довіри. Вважає, що сімя розпалась остаточно і носить формальний характер. Спору про поділ майна немає. Після розірвання шлюбу дитина залишається проживати та виховуватись відповідачкою. Просить позов задовольнити, стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 552,00 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 3750 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що в період надання строку для примирення він не намагався відновити сімейні стосунки з відповідачкою оскільки втрачені почуття любові та поваги одне до одного. Вважає, що збереження сімї неможливо. Наполягає на розірванні шлюбу та стягнення з відповідачки на його користь судового збору та витрат на правову допомогу. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, наполягала на їх задоволенні. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пояснила, що причиною розпаду сімї є порушення подружньої вірності позивачем, в теперішній час він мешкає з іншою жінкою. Не заперечувала проти розірвання шлюбу, однак заперечувала проти стягнення з неї судового збору та витрат на правову допомогу зазначивши, що особисто не користувалася послугами адвоката, вважає, що при розгляді даної справи послуги адвоката не потрібні. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного. Із свідоцтва про шлюб вбачається, що 15 вересня 2006 року Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 240) та прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на «Ковальова» (а.с.7). 18 вересня 2008 року у сторін народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 30.09.2008 року Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області. Шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені з листопада 2015 року, з цього часу сторони спільно не мешкають, що не заперечується сторонами. Згідно зі ст. 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, а відповідно до ст. 105 цього Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 роз'яснень постанови Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Враховуючи положення ст.111 CK України, суд вживав заходів щодо примирення сторін по справі, встановлював строк для примирення. Однак, примирення подружжя не відбулося. Позивач наполягав на задоволенні позову, відповідач також погодилась на припинення шлюбу, вважає, що зберегти сімю неможливо, але заперечує проти стягнення судового збору та витрат на правову допомогу. В судових засіданнях сторони підтвердили відсутність між ними сімейних стосунків, почуттів взаємної любові та поваги, бажання зберегти сімю. Судом встановлено, що між сторонами не тимчасовий розлад у сім'ї, між подружжям виникають конфлікти, позивач не бажає перебувати у шлюбі з відповідачкою. Крім того, з пояснень відповідачки у судовому засіданні також вбачається її небажання перебувати у шлюбних стосунках з позивачем, що є достатніми підставами для розірвання їх шлюбу. Враховуючи наведені обставини, положення ст. 112 СК України та зазначені роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до висновку про розірвання шлюбу, оскільки встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог. У задоволенні яких позивачеві відмовлено Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору за подання позовної заяви у розмірі 551,20 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу суд приходить до наступного. Право на правову допомогу гарантовано ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також докази, що підтверджують факт надання такої допомоги. Позивачем не доведено понесення ним витрат на оплату правової допомоги у розмірі 3750 грн., а надана останнім квитанція без номеру від 16.11.2015 року на суму 3750 грн. не підтверджує понесення позивачем таких витрат, оскільки не є офіційним фінансовим документам. Крім того позивачем не наданий акт виконаних робіт, який би підтверджував факт виконання сторонами договору № 05/05-2015 від 05.05.2015 року. Таким чином, суд вважає, що у\~задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

Outcome: partial