Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

В лютому 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом, який згодом уточнили, до [PERSON], яка діє як від свого імені, так і від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], Сонячна сільська рада Запорізького району Запорізької області, Запорізький РВ УДМС України в Запорізькій області ї про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення. Ухвалою суду від 03.04.2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Запорізької районної державної адміністраці. Позивачі в обґрунтування свого позову зазначили, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Зазначений будинок належить його співвласникам в рівних частках. [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON], шлюб між ними розірвано 05 червня 2001 року. [PERSON] та [PERSON] є спільними дітьми [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] є донькою [PERSON] від першого шлюбу. В 2013 році після звернення до Сонячної сільської ради [PERSON] дізналась, що ще в грудні 2004 року в спірному будинку були зареєстровані [PERSON] зі своїми трьома неповнолітніми синами [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вселились вказані особи до спірного житлового будинку в 2007 році. Позивачі вважають, що реєстрація в спірному житловому будинку, вселення та проживання в ньому [PERSON] зі своїми синами [PERSON], [PERSON], та [PERSON] є незаконними. Також позивачі зазначають, що при вселенні до спірного житлового будинку відповідачки та її синів договір найму не укладався, позивачі та інші співвласники (крім [PERSON]) не давали згоди на їх вселення та реєстрацію в будинку. Таким чином, позивачі вважають, що при вселенні до будинку відповідачки та її синів були порушені норми Житлового кодексу України. Позивачі вказують на те, що вони з самого початку були незгодні та заперечували проти вселення відповідачки зі своїми синами до спірного будинку. Однак, у зв'язку з тим, що з 2004 року позивач [PERSON] постійно працювала та проживала в місті Москва Російської Федерації, де вона проживає й по теперішній час, вона не вдавалась до заходів щодо примусового виселення відповідачки з її дітьми з вказаного будинку. Крім того, сама відповідачка та її чоловік постійно обіцяли позивачам, що вони виїдуть, коли знайдуть потрібне житло для своєї сім?ї. в цей час [PERSON] збирається закінчувати свою трудову діяльність в Москві та переїжджати додому на постійне місце проживання. У зв'язку з викладеним, позивачі вважають, що проживання в будинку, частка якого є їх власністю, зовсім сторонніх для них осіб безсумнівно унеможливлює їх власне повноцінне проживання в цьому житловому приміщенні, у зв'язку з чим вони кардинально обмежені у повноцінному здійсненні права власності на свою частку в будинку, адже позбавленні можливості нею користуватися. Також позивачі вказують, що вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2013 року [PERSON] визнано винним в тому, що 15 серпня 2013 року, знаходячись в кухні будинку [ADDRESS], шляхом вільного доступу таємно викрав мобільний телефон «Samsung Galaxy 111 mini» вартістю 2700 грн., що належить [PERSON] Крім того в спірному будинку, також зареєстровані та проживають онуки [PERSON] - [PERSON], [INFO] (син [PERSON].) та [PERSON], [INFO] (син [PERSON]), а також донька [PERSON] від нового шлюбу [PERSON], [INFO]. У зв'язку з цим, позивачі вважають, що проживання відповідачки та її синів в спірному будинку порушують всі можливі санітарні норми, встановлені нормами житлового законодавства. Такми чином, у зв'язку з тим, що відповідачка зі своїхми синами відмовляються добровільно виселятися, зніматись з реєстраційного обліку та продовжують проживати в спірному будинку без відповідних правових підстав, чим грубо порушують право власності позивачів, останні вважають, що вони підлягають виселенню в судовому порядку зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивачки [PERSON] з?явились, уточнену позовну заяву підтримали, просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON], яка діє як від свого імені, так і від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання з?явилась, заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] В своїх заперечення відповідач зазначила, що договір міни на спірний житловий будинок нотаріально не посвідчений, а тому є недійсним. без доведеності факту належного права власності на спірний будинок, відповідачка вважає, що позивачі не доводять суду порушення їх прав власності, яке не виникло. Третя особа [PERSON] в судове засідання з?явився, заперечував проти позовних вимог позивачів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з?явився. 31.03.2014 року надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у зв'язку з неможливістю з?являтися в судові засідання чер постійну зайнятість. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з?явилась. Згідно довіреності від 01.02.2012 року її інтереси представляє [PERSON] Представник третьої особи Сонячної сільської рада Запорізького району Запорізької області в судове засідання не з?явився, 11.03.2014 року надано до суду заяву про розгляд справи без їх присутності. Представник третьої особи Запорізький РВ УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з?явився, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не надали. Представник третьої особи Служби у справах дітей Запорізької районної державної адміністрації в судове засідання з?явилась, зазначила, що її позиція, як представника служби у справах дітей, на боці інтересів неповнолітніх дітей. Суд розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони у справі, та пояснення третьої особи, дослідивши усі докази у сукупності, вважає, що вимоги позивача законні та обґрунтовані, позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Зазначений будинок належить його співвласникам в рівних частках, що підтверджується довідкою Сонячної сільської ради Запорізького району Запорізької області № 326 від 26.06.2013 року, реєстраційним посвідченням ОП ЗМБТІ від 24.04.1998 року, Договором міни від 21.04.1998 року, Технічним паспортом на спірний житловий будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON], шлюб між ними розірвано 05 червня 2001 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER], актовий запис № 74 від 05.06.2001 року. [PERSON] та [PERSON] є спільними дітьми [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] є донькою [PERSON] від першого шлюбу, що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Згідно довідки Сонячної сільської ради Запорізького району Запорізької області № 326 від 26.06.2013 року [PERSON] дізналась, що ще в грудні 2004 року в спірному будинку були зареєстровані [PERSON] зі своїми трьома неповнолітніми синами [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вселились вказані особи до спірного житлового будинку в 2007 році. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За змістом ст. 158 Житлового кодексу України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. При вселенні до спірного житлового будинку відповідачки та її синів договір найму не укладався, позивачі та інші співвласники (крім [PERSON]) не давали згоди на їх вселення та реєстрацію в будинку. Таким чином, при вселенні до будинку відповідачки та її синів були порушені норми Житлового кодексу України. Згідно п. 5 Постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосовування судами Житлового кодексу України» Пленум Верховного Суду України роз'яснив: «при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства». Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивачі з самого початку були незгодні та заперечували проти вселення відповідачки зі своїми синами до спірного будинку. Однак, у зв'язку з тим, що з 2004 року позивач [PERSON] постійно працювала та проживала в місті Москва Російської Федерації, де вона проживає й по теперішній час, вона не вдавалась до заходів щодо примусового виселення відповідачки з її дітьми з вказаного будинку. Крім того, сама відповідачка та її чоловік постійно обіцяли позивачам, що вони виїдуть, коли знайдуть потрібне житло для своєї сім?ї. В цей час [PERSON] збирається закінчувати свою трудову діяльність в Москві та переїжджати додому на постійне місце проживання. У зв'язку з викладеним проживання в будинку, частка якого є власністю позивачів, зовсім сторонніх для них осіб безсумнівно унеможливлює їх власне повноцінне проживання в цьому житловому приміщенні, у зв'язку з чим вони кардинально обмежені у повноцінному здійсненні права власності на свою частку в будинку, адже позбавленні можливості нею користуватися. Відповідно до вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2013 року [PERSON] визнано винним в тому, що 15 серпня 2013 року, знаходячись в кухні будинку [ADDRESS], шляхом вільного доступу таємно викрав мобільний телефон «Samsung Galaxy 111 mini» вартістю 2700 грн., що належить [PERSON] Також позивачами надано до матеріалів справи характеристики Новозапорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Запорізького району Запорвзької області на [PERSON], [INFO], який характеризується посередньо, [PERSON], [INFO] який характеризується посередньо та [PERSON], [INFO], який характеризуються негативно. Крім того згідно довідки сільської ради в спірному будинку, також зареєстровані та проживають онуки [PERSON] - [PERSON], [INFO] (син [PERSON].) та [PERSON], [INFO] (син [PERSON]), а також донька [PERSON] від нового шлюбу [PERSON], [INFO]. У зв'язку з цим, проживання відповідачки та її синів в спірному будинку порушує всі можливі санітарні норми, встановлені нормами житлового законодавства. Відповідно до статті 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. В Листі від 28.01.2013 року Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ зазначив наступне: «Розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації та покладення зобов'язання на Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі ВГІРФО) ДМУ УМВС провести зняття реєстрації особи із зазначеної адреси, суди часто задовольняють позов у повному обсязі, не звертаючи уваги на те, що вимоги про покладення зобов'язання провести зняття з реєстрації є передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Деякі суди при визнанні особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, одночасно вирішують питання про зняття особи з реєстрації. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК)». Таким чином, з урахуванням положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та роз'яснень, викладених в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року «про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» питання про зняття з реєстрації особи не повинно вирішуватись судом, оскільки належить до виключної компетенції органу, який наділений відповідними повноваженнями (а саме повноваженнями щодо реєстрації та зняття з реєстрації осіб). Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що реєстрація в спірному житловому будинку, вселення та проживання в ньому [PERSON] зі своїми синами [PERSON], [PERSON], та [PERSON] є незаконними.

Outcome: approved