Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що позивач з 07 березня 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] Неповнолітніх дітей на утримані не мають. Подружнє життя не склалось. Спільного господарства не ведуть та не підтримують подружніх відносин. За таких обставин вважає, що примирення між ними неможливе, а тому просила суд розірвати шлюб. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав наведених у ньому, просила шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо розірвання шлюбу. Враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що є законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову з огляду на таке. 07 березня 1992 року у Сарниківській сільській раді Рогатинського району Івано-Франківської області зареєстрували шлюб [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] про що зроблено відповідний актовий запис за №2. Підтвердженням даного факту є свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER], видане 07 березня 1992 року Сарниківською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області. Встановлено, що неповнолітніх дітей у подружжя немає. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя, на припинення шлюбу шляхом його розірвання за рішенням суду. Враховуючи визначені судом правовідносини для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому із таких мотивів. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать їхнім інтересам, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд прийшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ст. 113 СК України, суд залишає за позивачем за її проханням, для подальшого іменування набуте у шлюбі прізвище «[PERSON]». За змістом частини першої статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України необхідно зобов'язати управління Державної казначейської служби України в Рогатинському районі Івано-Франківської області повернути позивачу судовий збір в розмірі 384 грн 20 коп, що становить 50 % сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви, згідно квитанції №144.87.1/25197421 виданої 25 лютого 2019 року Івано-Франківською філією «Ощадбанк» м.Рогатин.

Outcome: approved