Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

В липні 2019р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 1-5) до відповідача [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд: визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з 12 грудня 2015р. вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На теперішній час, триває судовий розгляд цивільної справи про розірвання шлюбу. Сторони проживають окремо. Спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 26 липня 2019р. відкрито провадження по справі та призначено справу в підготовче засідання. 11 вересня 2019р. на адресу суду від третьої особи надійшов висновок Органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30 серпня 2019р. № 101-7906/03 та Акт обстеження умов проживання позивачки за місцем її реєстрації від 16 серпня 2019р. В підготовчому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідач в підготовчому засіданні позов визнав, подавши до суду відповідну заяву. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки свого представника не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебувають з 12 грудня 2015р. у зареєстрованому шлюбі. В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 753/7119/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В шлюбі у сторін, [INFO] народився син [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, і спільна дитина сторін зареєстрована за адресою місця реєстрації позивачки, при цьому в судовому засіданні сторони визнали, що між ними були фактично припинені шлюбні стосунки, і вирішено, що спільна дитина сторін буде проживати разом з позивачкою. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 30 серпня 2019р. № 101-7906/03, наявні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом з позивачкою, при цьому встановлено, що малолітня дитина сторін фактично проживає разом з матір`ю, а батько дитини не заперечує проти цього. Судом встановлено, що за місцем своєї реєстрації та проживання, позивачкою створені належні умови для розвитку та проживання спільної дитини сторін. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В силу положень ст. 263 ЦПК України, зазначеного принципу та правових позицій Верховного Суду, які були висловлені в постановах по справам № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018р., № 644/9094/16-ц від 06 вересня 2018р., № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018р., а також рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017р. (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Верховний Суд, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, беручи до уваги інтереси дитини, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 384,2 грн., та підлягає поверненню позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, шляхом зобов`язання УДКСУ в Шевченківському районі повернути останньому - 384,2 грн., згідно квитанції № 48324 від 09 липня 2019р.

Outcome: approved