Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

В лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету ВМР про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, скасування протиправного рішення, поновлення на квартирному обліку та стягнення моральної шкоди, у якому просив суд визнати протиправним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №118 від 18.01.2018 року у частині зняття з квартирного обліку [PERSON] та скасувати його; зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради поновити на квартирному обліку [PERSON] у стані на 17.01.2018 року; стягнути з виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь [PERSON] 50000\~грн.моральної шкоди, заподіяної протиправним рішенням суб`єкта владних повноважень. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.06.1990 року за рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №109 позивач взятий на квартирний облік з правом на пільгове отримання житла у першу чергу, але не пізніше, ніж у тримісячний строк з дня прибуття до місця проживання, згідно діючих постанов Ради Міністрів СРСР №193 від 17.02.1981 року, № 237-74 від 21.03.1989 року та № 734 від 07.09. 1989 року, Ради Міністрів УРСР і УРР професійних спілок № 47 ( п. 45) від 11.12.1984 року. В 2009 році, як ветеран військової служби, якому виповнилося 60 і більше років, позивач набув право на позачергове забезпечення житлом у відповідності до ст. 46 ЖК України, п. 7 ст. 6 ЗУ «Про статус ветеранів військової \~ \~ \~ \~ служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», п. 46, 47 Правил обліку громадян , які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470 (надалі - Правил обліку). _ Власним житлом\~до цього\~часу позивач\~не забезпечений,\~постійного міста\~проживання не\~має,\~був зареєстрований\~за різними\~адресами,\~в останній\~час тимчасово\~проживає за\~згодою та\~умовами власників\~квартири за\~адресою реєстрації,\~а саме:\~ [ADDRESS] ,\~у прохідний\~кімнаті двокімнатної\~квартири на\~п`ятому поверсі,\~яка є\~приватною,\~спільною, частковою власністю двох осіб: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до особистої розписки позивача від 31.08.2017 року він зобов`язаний за першою вимогою співвласників квартири добровільно та негайно оформити зняття реєстрації за даним місцем проживання. На початку 2019 року позивач вже попереджений про виконання цієї вимоги при народженні дитини у [PERSON] ( [PERSON] . 09.01.2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою, реєстраційний індекс Ф-01-1887, з проханням визначити та надати грошову компенсацію за ненадану законно та своєчасно квартиру у м. Вінниці. Не дочекавшись телефонного повідомлення про прийняте рішення, 27.02.2018 року позивач прийшов до відділу звернень відповідача та отримав листа № Ф-01-1887/01-20 від 07.02.2018 року, з якого випадково дізнався не про призначення грошової компенсації, а про невідоме йому рішення відповідача №118 від 18.01.2018 року про зняття позивача з квартирного обліку. 17.04.2018 року за особистою заявою від 19.03.2018 року, реєстраційний індекс Ф-20-21434, позивач отримав належно оформлений витяг з вказаного рішення . Позивач вважає рішення виконавчого комітету\~Вінницької міської\~ради №118 від 18.01.2018 року про зняття його з квартирного обліку штучно створеним та протиправним, оскільки органи державної влади своєчасно, тобто ще в 1990 році за законом повинні були надати позивачу житло, в 2009 році вже позачергово, однак до цього часу житлом не забезпечили. Саме внаслідок прийнятого рішення №118 від 18.01.2018 року, наведених підстав та доказів його незаконності, пов`язаних з ним важких життєвих наслідків, позивач вважає, що йому відповідачем нанесена значна моральна шкода, виражена душевними стражданнями та моральними переживаннями, які значно поглибились за відсутністю постійного власного житла та втрачанням можливості його отримання, за відсутністю елементарних побутових зручностей, вкрай необхідних у похилому віці та за станом здоров`я, за відсутністю належної уваги відповідача до чисельних звернень позивача та пропозицій протягом багатьох років, на які позивач наприкінці життя отримав важкий удар відвертого знущання. Позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 50000 грн. На підставі вищевикладеного позивач звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та відповіді на відзив. Представник відповідача - виконавчого комітету Вінницької міської ради Никонюк О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пославшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. 27-32). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК (а.с. 8). Крім того, [PERSON] включений до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають пільги в департаменті соціальної політики як ветеран війни, що підтвержується довідкою №3244 від 04.09.2017 року (а.с. 10). З Витягу із послужного списку капітана 2 рангу [PERSON] суд встановив, що позивач на військову службу призваний 29.07.1966 року Дубосарським РВК Молдавської РСР. Останнє місце служби з 23.10.1987 року по 09.03.1990 року викладач кафедри історії КПРС і партійно-політичної роботи Каспійського вищого воєнно-морського училища ім. С.М. Кірова. 09.03.1990 року звільнений з військової служби у запас по ст. 59 пункт «В» (за скороченням штатів) (а.с. 100). Вказане також підтверджується наказом начальника Каспійського вищого воєнно-морського училища ім. С.М. Кірова №263 від 05.03.1990 року м. Баку та що [PERSON] направлено на облік в Ленінський РБК м. Вінниці (а.с. 94). Довідкою 1965 відділення морської інженерної служби №01 від 04.01.1995 року підтверджується, що [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] здав повністю 24.11.1987 року (а.с. 107). Довідкою військової частини [NUMBER] №9 від 02.03.1990 року підтверджується, що капітан 2 рангу [PERSON] з 1987 року по 01.03.1990 року в м. Баку житловою площею не забезпечувався (а.с. 114). 29.06.1990 року за рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №109 [PERSON] взято на квартирний облік з правом на пільгове отримання житла у першу чергу, але не пізніше, ніж у тримісячний строк з дня прибуття до місця проживання, згідно діючих постанов Ради Міністрів СРСР №193 від 17.02.1981, №237-74 від 21.03.1989 та №734 від 07.09.1989, Ради Міністрів УРСР і УРР професійних спілок №А1 (п. 45) від 11.12.1984 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 04.04.2008 року відділом РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що зроблено актовий запис №437 від 04.04.2008 року (а.с. 75). Довідкою №153 від 05.05.2017 року також підтверджено, що [PERSON] станом на день видачі даної довідки дійсно перебуває на квартирному обліку за №258 загальної черги та за №84 в списку на першочергове отримання житла. За категорією обліку «військовослужбовці звільнені в запас або у відставку» №19 (а.с. 9). Судом встановлено, що з квітня 2009 року позивач був зареєстрований в [ADDRESS] , а з 2011 року в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 65, 78). Згідно довідки №820 від 12.02.2018 року, виданої МКП «ЖЕК №6» встановлено, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка складається із двох кімнат загальною площею 48,40 м.кв., особовий рахунок відкрито на ім`я [PERSON] . У квартирі зареєстровані та проживають четверо осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10). Позивач [PERSON] зареєстрований у даній квартирі з 31.08.2017 року по теперішній час. З Витягу про державну реєстрацію прав КП «ВМ БТІ» встановлено, що власниками вищевказаної квартири є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Позивачем надано власникам вказаної квартири розписку, відповідно до якої [PERSON] зареєстрований в даній квартирі тимчасово та зобов`язується на першу вимогу власників виселитися з даного житла (а.с. 12). Власного житла у місті Вінниці до цього часу позивач не отримав і не має, постійного місця проживання не має, тимчасово проживає за адресою реєстрації за згодою та умовами власників квартири. 09.01.2018 року [PERSON] звернувся до Виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про визначення та надання грошової компенсації за ненадану квартиру у м. Вінниці та отримав відповідь №Ф-01-1887/01-20 від 07.02.2018 року, відповідно до якої повідомлено про зняття позивача з квартирного обліку на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №118 від 18.01.2018 року (а.с. 13-14). З Витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №118 від 18.01.2018 року суд встановив, що згідно п. 2, 2.2 рішення вирішено зняти з квартирного обліку при виконкомі міської ради, як забезпечених нормою рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею м. Вінниці [PERSON] , 1949 року народження та виключити зі списку на першочергове отримання житла, як військовослужбовця, звільненого в запас або у відставку. Заявник зареєстрований і проживає в двокімнатній квартирі [ADDRESS] , житловою площею 32,9 кв.м., де зареєстровано і проживає 3 особи (а.с. 17). Право особи на житло належить до основних прав кожної людини. Реалізація цього права гарантується основними міжнародно-правовими конвенціями про права людини та положеннями Конституції України. Загальна декларація прав людини встановлює, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров`я і добробуту її самої та її сім`ї (ст. 25). Відповідно до Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 р. держави, які беруть участь у цьому пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Норми ст. 47 Конституції України також встановлюють право кожного на житло, зобов`язання держави створювати умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Обов`язок держави та органів місцевого самоврядування надавати громадянам, які потребують соціального захисту житло безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. \~ \~ \~ \~Статтею 31 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. \~ \~ \~ \~Вказаною статтею 31 визначаються два основні принципи надання жилих приміщень у будинках громадського та державного житлового фонду. По-перше, жилі приміщення надаються громадянам, які постійно проживають у відповідному населеному пункті, якщо інше не встановлене законодавством, та, по-друге, жилі приміщення, як правило, надаються у вигляді однієї квартири на сім`ю. Норми статті 31 визначають не тільки місце надання житла, але і місце обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов - населений пункт, у якому громадяни приймаються на облік. За загальним правилом, сформульованим у ст. 31 ЖК УРСР поліпшення житлових умов полягає в наданні житлового приміщення, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. В основі даної норми - принцип забезпечення жилими приміщеннями кожної сім`ї. \~ \~ \~ \~У статті 34 ЖК УРСР визначено підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов. Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України. Частина 2 ст. 34 ЖК УРСР містить правило, що громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством. Зокрема, такі інші підстави визнання громадянина таким, що потребує поліпшення житлових умов визначені у Правилах квартирного обліку. До таких осіб належать громадяни, які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя. Правила квартирного обліку у пункті 14 передбачають пільгові підстави для прийняття на квартирний облік певних категорій громадян. Такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються також громадяни, які проживають у комунальних чи невпорядкованих стосовно умов даного населеного пункту квартирах, особи, які належать до інвалідів війни; особи, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; Герої Радянського Союзу, Герої Соціалістичної Праці, особи, нагороджені орденами Слави, Трудової Слави, «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР» усіх трьох ступенів; учасники бойових дій та учасники війни; працівники, які тривалий час сумлінно пропрацювали на одному підприємстві, в установі, організації. Однією із гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, закріплене у статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пунктом 9 якої визначено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також\~у зв`язку\~із скороченням\~штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. Відповідно до ст.\~35\~ЖК УРСР громадяни, які штучно погіршили житлові умови шляхом обміну займаного жилого приміщення, його псування або руйнування, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання жилого будинку (частини будинку), а також громадяни, у яких потреба в поліпшенні житлових умов виникла внаслідок вилучення жилого приміщення, використовуваного для одержання нетрудових доходів (стаття 96), не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов. Не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов працездатні особи, які не займаються суспільно корисною працею. Згідно ч. 1 ст. 36 ЖК УРСР облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районного, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Вказаною ст. 36 ЖК закріплений територіальний принцип квартирного обліку, який, як правило, здійснюється за місцем постійного проживання особи. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Правилами квартирного обліку передбачається, що крім постійного проживання іншою умовою прийняття на квартирний облік є прописка. Відповідно до ст. 38 ЖК УРСР Порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Згідно ст. 39 ЖК УРСР громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. Відповідно до ч. 3 ст. 43 ЖК УРСР черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків). Згідно ст. 47 ЖК УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до ст. 60 ЖК УРСР правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок. Згідно п. п. 1, 2 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській СРСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР І Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470 у редакції на час винесення оскаржуваного рішення, ці правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання. Жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Згідно п. 5, 8 Правил потребуючі поліпшення житлових умов члени житлово-будівельних кооперативів, громадяни, які мають жилий будинок (частину будинків), квартиру у приватній власності, та інші громадяни, що проживають у цих будинках (частинах будинків), квартирах, забезпечуються жилими приміщеннями на загальних підставах. Квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів. Пункти 13, 14, 15, 18 Правил передбачають умови взяття на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Відповідно до п. 25 Правил виконавчі комітети місцевих рад народних депутатів, підприємства, установи, організації щороку в період з 1 жовтня по 31 грудня проводять перереєстрацію громадян, які перебувають на квартирному обліку, в ході якої перевіряються їх облікові дані. Виявлені зміни вносяться в облікові справи громадян і книгу обліку осіб, які перебувають у черзі на одержання жилих приміщень. Про внесені зміни заінтересованим особам направляється письмове повідомлення. Тобто перереєстрація громадян в розумінні Правил та ЖК УРСР є лише процедурою перевірки облікових даних, в ході яких може бути встановлено зміну (покращення/погіршення) потреби громадян у житлі та про такі зміни особи повідомляються письмово, та не може бути окремою підставою для зняття з квартирного обліку, а тому оскаржуване рішення порушує права позивача, винесене всупереч житловому законодавству. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] 09.03.1990 року був звільнений з військової служби у запас по ст. 59 пункт «В» (за скороченням штатів), якого направлено на облік в Ленінський РБК м. Вінниці. Позивач квартиру за адресою: [ADDRESS] здав повністю 24.11.1987 року. Також з 1987 року по 01.03.1990 року в м. Баку житловою площею не забезпечувався. З квітня 1990 року позивач проживає в м. Вінниці, а 29.06.1990 року за рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №109 [PERSON] взято на квартирний облік з правом на пільгове отримання житла у першу чергу та до 18.01.2018 року позивач перебував на квартирному обліку за №258 загальної черги та за №84 в списку на першочергове отримання житла за категорією обліку «військовослужбовці звільнені в запас або у відставку» №19. Отже, матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] з квітня 1990 року постійно проживає у м. Вінниці, а з 29.06.1990 року до 18.01.2018 року значився особою, яка потребує поліпшення житлових умов за категорією обліку «військовослужбовці звільнені в запас або у відставку». Проте з 29.06.1990 року по теперішній час у м. Вінниці не був забезпечений житлом, тобто органом місцевого самоврядування позивачу будь-яке житло у м. Вінниці не надавалося. Будь-яке нерухоме майно на праві власності за позивачем не зареєстроване. \~ \~ \~ \~Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №118 від 18.01.2018 року вирішено зняти з квартирного обліку при виконкомі міської ради, як забезпеченого нормою рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею м. Вінниці [PERSON] , 1949 року народження та виключити зі списку на першочергове отримання житла, як військовослужбовця, звільненого в запас або у відставку. Заявник зареєстрований і проживає в двокімнатній квартирі [ADDRESS] , житловою площею 32,9 кв.м., де зареєстровано і проживає 3 особи. Матеріалами справи підтверджується, що квартира за адресою: [ADDRESS] позивачу не належить, а є власністю [PERSON] та [PERSON] . Дана квартира не була надана відповідачем ні власникам [PERSON] та [PERSON] , ні позивачу. Підстави для зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, за винятком випадків одержання житла з державного житлового фонду або грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, визначено ч. 2 ст. 40 ЖК Української РСР. До таких підстав відноситься: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік. \~ \~ \~ \~Крім того, відповідно до пункту 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР І Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470 (далі Правила №470) громадяни перебувають на квартирному обліку до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті. Громадяни знімаються з квартирного обліку у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом УРСР, пунктом 29 цих Правил та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік; 6) скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; 7) отримання грошової компенсації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 р. №719. З огляду на вказані вище норми права, встановлені фактичні обставини справи та надані сторонами докази щодо зняття [PERSON] з квартирного обліку при виконкомі міської ради, як забезпеченого нормою рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею м. Вінниці та виключення зі списку на першочергове отримання житла, як військовослужбовця, звільненого в запас або у відставку, суд вважає, що відповідач при цьому не врахував, що п. 1 ч. 1 ст. 34 ЖК УРСР регулює підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов та зарахування на квартирний облік, а не зняття їх з квартирного обліку. Також суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що [PERSON] вважається таким, що забезпечений житловою площею вище рівня, передбаченого законом та саме із цих підстав знятий із відповідного квартирного обліку, оскільки таке твердження суперечить п. 5 Правил, які розрізняють як суб`єктів цих правовідносин: потребуючих поліпшення житлових умов членів житлово-будівельних кооперативів, громадян, які мають жилий будинок (частину будинків), квартиру у приватній власності, та інших громадян, що проживають у цих будинках (частинах будинків), квартирах та всі вони мають право на забезпечення жилими приміщеннями на загальних підставах за настання підстав, передбачених до ст.\~34\~ЖК України та можуть бути зняті з такого обліку виключно у випадках у випадках передбачених ст. 40 ЖК України. На час зняття позивача з квартирного обліку 18.01.2018 року підстави, передбачені ч. 2 ст.\~40\~ЖК Української\~РСР та пунктом 26 Правил №470 були відсутні, будь-яких належних доказів в доведення протилежного відповідач суду не надав. \~ \~ \~ \~Пунктом 28 Правил №470 передбачено, що зняття з квартирного обліку та виключення із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік (включення до вказаного списку). \~ \~ \~ \~При розгляді цих питань на засідання відповідних органів запрошуються заінтересовані особи. \~ \~ \~ \~Про зняття з обліку (виключення із списку) громадяни у 15-денний строк повідомляються у письмовій формі з указанням підстав зняття з обліку (виключення із списку). Судом встановлено, що позивача [PERSON] не було повідомлено про засідання, на якому вирішувалося питання про зняття його з квартирного обліку. В спростування вказаного відповідач належних доказів суду не надав. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням відповідача від 18.01.2018 року були порушені права позивача, які підлягають судовому захисту. Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає з огляду на таке. Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо. У документі\~медичного характеру\~має бути\~зазначено,\~коли виникло\~захворювання,\~в результаті\~чого,\~чи могло\~воно стати\~наслідком психічних\~переживань через\~порушення конкретного\~права,\~мало місце\~погіршення загального\~стану чи\~сталося загострення\~хронічної хвороби\~у визначений\~період часу, тощо. Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров`я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач [PERSON] \~в підтвердження\~завдання йому\~моральної шкоди\~надав виписний епікриз №2669 від 30.12.2016 року кардіологічної клініки Військово-медичного клінічного Центру центрального регіону Міністерства оборони України та довідки №1436, №1437 від 12.02.2019 року щодо лікування позивача у період з 02.07.2018 по 13.07.2018 року, з 29.01.2019 по 12.02.2019 року у Військово-медичному клінічному Центрі центрального регіону Міністерства оборони України (а.с. 19-20). Проаналізувавши вказані вище медичні довідки надані позивачем [PERSON] суд вважає, що дані довідки про його лікування у зв`язку із погіршенням стану здоров`я не свідчать про те, що виникнення захворювань позивача, погіршення загального стану стало наслідком його психічних переживань саме через порушення відповідачем житлових прав позивача. Отже, позивач [PERSON] не довів суду належними доказами факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, тому суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню. Оскільки позивач є інвалідом ІІ групи і був звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, його позовні вимоги задоволені судом частково, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Outcome: partial