Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом в інтересах [PERSON], до [PERSON] У позові посилався на те, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 22 травня 1994 року по 18 липня 2013 року. Під час перебування у шлюбі, в 1998 році, сторони придбали двокімнатну квартиру, що знаходиться по [ADDRESS], де вони разом проживали до 2014 року. Однак за рішенням суду від 29.04.2014 року [PERSON] визнано такою, що втратила право на користування вказаною вище квартирою із зняттям її з реєстраційного обліку. З цього часу його довірительці стало зрозуміло, що відповідач не визнає її право на частку у спільному майні. У зв'язку із цим, вона звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя. Проте в ході судового розгляду їй стало відомо, що 09.03.1998 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON], від імені [PERSON], продала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 23 березня 1998 року [PERSON] за договором дарування подарувала вищевказану квартиру відповідачу [PERSON] Про такий спосіб придбання квартири у власність його довірителька [PERSON] дізналася лише у 2013 році, але не звернула на це особливої уваги. До того ж, відповідач [PERSON] пояснив їй, що оформив договір купівлі-продажу квартири на тітку [PERSON], оскільки боявся проблем з боку податкових органі. Проте кошти на придбання житла були надані із сімейного бюджету, оскільки відповідач [PERSON] працював неофіційно за кордоном. Вважає, що договір купівлі-продажу від 09.03.1998 року, укладений між [PERSON], від імені [PERSON], та [PERSON], є мнимим, оскільки укладався сторонами не для настання відповідних наслідків купівлі-продажу, а мав на меті укладення іншого правочину, а саме договору дарування. Крім того, вважає, що за вказаним договором не вчинялося жодних дій щодо фактичної передачі майна за договором, оскільки в подальшому спірна квартира залишилась у власності відповідача. Зважаючи на викладені вище обставини, вважає, що договір дарування від 23.09.1998 року, яким [PERSON] подарувала спірну квартиру [PERSON], є недійсним, у зв'язку із тим, що він був удаваним, так як сторони цього договору бажали приховати договір купівлі-продажу спірного майна. Таким чином, просила визнати мнимим договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а договір дарування від 23.03.1998 року удаваним та визнати відносини, що виникли між сторонами договору дарування такими, що регулюються нормами передбаченими для договору купівлі-продажу. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Підтвердив обставини викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала. Вважає, що обставини, викладені у позові, вже були предметом судового розгляду, в ході якого було встановлено безпідставність позовних вимог [PERSON] Просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного: Судом встановлено, що з 22 травня 1994 року по 17 серпня 1999 року та з 21 березня 2004 року по 18 липня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17 серпня 1999 року та рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 липня 2013 року було розірвано (а.с.9). Згідно рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29 квітня 2014 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], у зв'язку із непроживанням її за вказаною адресою понад шість місяців (а.с.16). Після ухвалення вказаного вище рішення суду, позивачці [PERSON] стало відомо, що квартира [ADDRESS], яка як вона вважала, була їх з відповідачем спільною власністю, належить лише [PERSON] на підставі договору дарування від 23.03.1998 року. З матеріалів справи вбачається, що 09.03.1998 року між [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.18). 23 березня 1998 року [PERSON] за договором дарування подарувала вищевказану квартиру відповідачу [PERSON] (а.с.19). Вважаючи зазначені вище договори удаваними, [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом до [PERSON] про визнання договорів удаваними. Свої позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що укладаючи договір купівлі-продажу та договір дарування спірної квартири, сторони даних правочинів мали намір приховати інший правочин та фактично не мали волевиявлення на укладення таких договорів. Втім, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 серпня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 23 вересня 2015 року, позивачці [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с.45-50). При цьому, вирішуючи позовні вимоги, судом були досліджені не лише письмові докази, але й заслухано покази свідків з приводу обставин укладення оспорюваних правочинів, мети їх укладення та реальних наслідків, на які вони очікували. Оцінивши та проаналізувавши всі зібрані докази по справі, суд дійшов до висновку про те, що позивачкою не доведено, що у сторін оспорюваних договорів при їх укладенні був умисел приховати інший правочин, а також їх волевиявлення не відповідало юридичним наслідкам, які настають внаслідок укладення договору купівлі-продажу та договору дарування відповідно. З огляду на викладене, обставини, на які позивачка посилається у своєму позові як на підставу для визнання договору дарування удаваним, встановлені судовим рішенням від 12.08.2015 року, а тому у відповідності до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Окрім цього, в ухвалі апеляційного суду Чернівецької області від 23 вересня 2015 року колегія суддів звернула увагу позивачки [PERSON] на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири може бути визнано недійсним в частині покупця та визнання її покупцем за цим договором. Але таким позовних вимог [PERSON] не заявлено. Що ж стосується позовної вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 09.03.1998 року мнимим, то суд вважає за необхідне зазначити наступне: За змістом ст.58 ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення правовідносин, що є предметом спору, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Як стверджує у своєму позові [PERSON], враховуючи те, що між укладенням договору купівлі-продажу та договором дарування пройшло лише 14 днів, це може свідчити лише про той факт, що насправді, укладаючи договір купівлі-продажу, сторони мали на меті укласти договорі дарування. Крім того, майно за договором купівлі-продажу, фактично не передавалося, а фактично залишилось у власності продавця [PERSON] та в подальшому було передано відповідачу [PERSON] Втім, твердження позивачки спростовуються обставинами, які встановлені судовим рішенням від 12.08.2015 року. Так, суд зазначив, що допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що її воля та воля особи, в інтересах якої вона діяла, була спрямована саме на відчуження спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, а свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він особисто відвозив [PERSON] до нотаріуса та був присутній під час підписання нею договору купівлі-продажу. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] прийняла від покупця за договором купівлі-продажу у власність спірну квартиру, якою в подальшому розпорядилась на власний розсуд, уклавши договір дарування на користь відповідача. Звертаючись до суду і вказаним позовом, позивачкою [PERSON] не надано суду будь-яких інших доказів, щодо волевиявлення сторін не на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а іншого правочину, а посилання на короткотривалість перебування квартири у власності [PERSON] (14 днів), на думку суду, не може свідчити про мнимість угоди. У зв'язку із наведеними вище обставинами, враховуючи вимоги законодавства, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed