Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

В липні 2012 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON], в якому просила суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку із відповідною частиною господарськими та побутовими спорудами та будівлями № 14 по вул. Янтарній в м. Миколаєві, в порядку розподілу майна подружжя. Заочним рішення від 03.12.2012 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково та визнано за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку із відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель № 14 по вул. Янтарна, в м. Миколаєві. Відповідач [PERSON] не погодившись з винесеним рішенням, звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 03.12.2012 року. Ухвалою суду від 06.08.2014 року заочне рішення від 03.12.2012 року було скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. В обґрунтування позову позивач вказувала, що із відповідачем по справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із 17 листопада 1995 року по 11.03.2013 року. Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок разом із усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями № 14 по вул. Янтарна, в м. Миколаєві. 13 грудня 2001 року відповідач подарував позивачці 1/2 частину зазначеного житлового будинку, шляхом укладення договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач зазначає, що за цим договором позивач подарував їй належну йому у праві спільної сумісної власності частину спірного житлового будинку, а відтак, друга частина цього будинку належить їй як частка у спільному майні подружжя. Відповідач позов не визнав та подав зустрічну позовну заяву, в якій просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. Ухвалою суду від 16.09.2014 року зустрічний позов був прийнятий та об'єднаний з первісним позовом в одне провадження. 20.01.2015 року у судовому засіданні по справі представник відповідача [PERSON] подав заяву про залишення зустрічного позову без розгляду. Ухвалою суду від 20.01.2015 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку із відповідною частиною господарськими та побутовими спорудами та будівлями № 14 по вул. Янтарна в м. Миколаєві був залишений без розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги зменшив, та просив суд визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволені позову, мотивуючи це тим, що шляхом укладення договору дарування від 13 грудня 2001 року сторони вже фактично провели поділ спільно нажитого майна подружжя. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи із такого. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 6). Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.03.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу сторони набули спірний житловий будинок разом із усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями № 14 по вул. Янтарній в м. Миколаєві на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 87 від 24.11.1999 року (а.с. 9). Згідно вказаного договору право власності на житловий будинок було оформлено за відповідачем [PERSON] Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Статтею 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Із матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2001 року відповідач, зі згоди позивачки, подарував останній 1/2 частину спірного житлового будинку, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3913 (а.с. 7). Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Таким чином, із урахуванням викладеного та аналізуючи зібрані по справі письмові докази, суд знаходить обґрунтованими доводи відповідача про те, що шляхом укладення договору дарування від 13 грудня 2001 року сторони за взаємною згодою провели поділ спільно набутого майна подружжя, згідно якого на даний час кожному із них належить право власності на 1/2 частину набутого у шлюбі спірного житлового будинку. За такого суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачці не відшкодовуються, оскільки суд їй відмовляє повністю у задоволенні позову.

Outcome: dismissed