Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

В лютому 2018 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають малолітню дитину: [PERSON], [INFO]. На теперішній час вони проживають окремо. Дитина проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. При цьому, відповідач являється фізично здоровою людиною, аліменти нікому іншому не платить і на його утриманні ніхто не знаходиться. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги позивачки та не заперечував проти стягнення з нього аліментів в розмірі 1000 грн. При цьому, вказав, що він офіційно працевлаштований, на підтвердження чого надав суду відповідну довідку. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач доводиться батьком малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], який проживає з матірю, позивачкою у даній справі, та знаходиться на її утриманні. Добровільно допомогу на утримання своєї малолітньої дитини відповідач надає, але не регулярно та у не належному обсязі. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своєї дитини є не його правом, а його обовязком, у звязку з чим, з відповідача слід стягнути аліменти в судовому порядку. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивачка просила суд визначити аліменти в твердій грошовій сумі, а відповідач, в свою чергу, вказав, що він офіційно працевлаштований. Так, судом встановлено, що відповідач, дійсно, офіційно працевлаштований та має постійне джерело доходу у вигляді заробітної плати, що підтверджується відповідною довідкою № 41 від 16.03.2018 року, виданою Приватним акціонерним товариством «Прогрес», згідно якої, відповідач працює у вказаному товаристві на посаді складальника меблів. Вищевказане свідчить про те, що позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі є необґрунтованими. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В свою чергу, у відповідності з ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням вищевказаного, під час розгляду даної справи, судом не було встановлено обставин, за яких відповідач не може надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) своїй дитині в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який (розмір) буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку малолітньої дитини та сприятиме нормальній життєдіяльності дитини, і гарантуватиме їй належний рівень життя, що повністю узгоджується з положеннями статті 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів в частині від заробітку відповідача та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 13 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини - [PERSON]. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 704 грн. 80 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial