Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

В листопаді 2021 [PERSON] звернулась до суду з позовом відповідно до якого просила змінити спосіб стягнення аліментів з [PERSON] на свою користь на утримання [PERSON] , [INFO] згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2019 у справі № 127/26536/18 з твердої грошової суми в розмірі 1200 грн на 1/4 частку всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Мотивувала тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2019 між сторонами розірвано шлюб, також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. В подальшому від нового шлюбу у [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . Підставами погіршення свого матеріального стану зазначила перебуванням у відпустці по догляду за дитиною, тому не має можливості отримувати інші доходи крім допомоги на дитину та підняттям цін на комунальні послуги, продукти харчування, одяг та ліки. В свою чергу у відповідача матеріальне становище покращилось, оскільки він їздить на роботу до Польші. Ухвалою суду від 30.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 25.01.2021 [PERSON] подав до суду відзив відповідно до якого просив суд відмовити в задоволенні позову. Мотивував тим, що другу дитину позивачка народила у другому шлюбі і обов`язки по її утриманні повинен нести її батько. Також на його утриманні перебуває його мати [PERSON] , яка є особою похилого віку і потребує догляду і матеріальної допомоги. Крім того позивачем не надано належних доказів покращення матеріального стану відповідача. 28.01.2021 представник позивача - [PERSON] подав до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що у зв`язку із народженням другої дитини та вимушеною відпусткою у позивача змінився матеріальний стан, так як вона не має змоги працювати. Дохід у вигляді щомісячних аліментів у розмірі 1200 грн та допомога при народженні дитини у розмірі 860 грн не дозволяє в повній мірі забезпечити утримання їхньої доньки. При цьому зміна способу аліментів не спрямована на покладення на відповідача обов`язку з утримання її другої дитини. Також відповідачем не надано належних доказів на підтвердження, що на його утриманні перебуває його мати, тому дана обставина не може враховуватись при вирішенні спору. Позивач та його представник підтримали позов з підстав викладених у ньому та просили суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2019, яке набрало законної сили 26.02.2019 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн починаючи з 22.10.2018 до досягнення дитиною повноліття (на 10-11 а.с.). 22.06.2019 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , в період якого у них народився син [PERSON] , [INFO] (на 12, 13 а.с.). З травня по жовтень 2020 [PERSON] отримала одноразову допомогу при народженні дитини у розмірі 860 грн щомісячно (на 14 а.с.). 12.04.2012 [PERSON] набув у власність 1/3 частку кімнати № [NUMBER] в гуртожитку по [ADDRESS] . 11.07.2012 [PERSON] набув у власність 11/25 часток квартири, що складає 11/100 часток квартири [ADDRESS] (на 16 а.с.). Також встановлено, що [PERSON] близько 5 років хворіє на остеохороз хребта, артроз колінних суглобів, пролапс мітрального клапана 1 ступеня, ВСД по змішаному типу. Лікувався стаціонарно в 2017 та 2019 роках (на 58 а.с.). Суд критично оцінює в якості доказів квитанції про сплату аліментів за минулий час, оскільки вони не стосуються предмета доказування (на 51-57 а.с.). Також відхиляються в якості доказів довідка про отримання пенсії [PERSON] (на 57а а.с.) та виписка з її медичної карти (на 59 а.с.), оскільки такі є неналежними доказами на підтвердження обставини її утримання відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога міститься і в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року. Тобто зазначена законодавча норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Чинна редакція ч. 2 ст. 181 СК України надає винятково стягувачу аліментів право вибору способу їхнього стягнення. Це право стягувача є безумовним і законодавець в інший спосіб не передбачив умови задовлоення або відмови в задоволенні вимог про зміну способу стягнення аліментів. Тому суд не приймає до уваги те, що пред`являючи позов, позивач не надала доказів суттєвого покращення матеріального стану відповідача або зміни його сімейного стану і що ці зміни є підставою для збільшення стягнутої суми аліментів з підстав, передбачених статтею 192 СК України. Наявне у відповідача нерухоме майно в даному випадку такорж не може враховуватись при вирішенні спору, оскільки воно набуте до ухвалення рішення про стягнення аліментів та не підтверджує істотне покращення матеріального стану платника аліментів. Так само не можуть враховуватись наявні у відповідача хвороби, якими він хворіє вже близько п`яти років, тобто, ще до вирішення питання про стягнення аліментів. Також необґрунтованими та не підтверджені доказами є підстави позову у зв`язку з підняттям цін. Водночас судом встановлено, що позивач не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, отримуючи при цьому державну допомогу при народженні дитини у розмірі 860 грн, що вказує на погіршення її матеріального стану. Про те позивач має право на утримання свого чоловіка - [PERSON] . Суд такеож приймає до уваги те, що аліменти є власністю дитини і зміна способу стягнення аліменгтів буде відповідати інтересам дитини. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги зазначені позивачкою підстави позовної вимоги щодо зміни способу стягнення аліментів, суд вважає, що позов про зміну способу стягнення аліментів слід задовольнити. Оскільки позов задоволено повністю та при зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору у розмірі 840,80 грн, його належить стягнути з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved