Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати, що [PERSON] не має права на спадкування після [PERSON] та визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на її імя, а також стягнути з відповідачки судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 01 грудня 2009 року помер його дідусь - [PERSON], якому належала квартира, розташована за адресом: м. Дніпропетровськ, вул. Академіка Янгеля, буд. 21, спадщина на яку відкрилася після його смерті. Спадкоємцем першої черги на спадкове майно за законом став позивач, але під час оформлення права на спадщину з'ясувалося, що існує заповіт на ім'я відповідачки. На підставі цього заповіту відповідачка отримала свідоцтво на право на спадщину. Видано воно було третьою особою. Враховуючи, що наявність заповіту для нього було несподіванкою і сам померлий дідусь висказував йому судження, що його ошукала [PERSON], то він став з'ясовувати детальніше всі обставини складення цього заповіту. В наслідок цього, ним було встановлено, що відповідачка, будучі зовсім чужою людиною для його дідуся та працююча у багатоповерховому будинку, де розташована квартира дідуся, використовуючи його хворобливий стан і похилий вік, обманним чином зуміла оформити заповіт у нотаріальній конторі під час оформлення довіреності на її ім'я. Після того, як його дідусь взнав про цей обман, то він намагався скасувати заповіт, оформлений на її ім'я та зажадав від відповідачки організувати його виїзд до нотаріальної контори або виклику нотаріуса до дому. Але, відповідачка маючи оформлену довіреність на своє ім'я самостійно керувала квартирою його дідуся та заволоділа всіма його документами на квартиру та особистими документами. Дідусь був інвалідом по зору та не міг пересуватися без сторонньої допомоги, а також знайомитися із текстами документів. Відповідачка умисно обіцяла йому, що вони поїдуть до нотаріуса але умисно не чого не робила і користуючись його безпорадністю та залежністю від неї - умисно перешкоджала йому скасувати заповіт складений на її користь. Позивач був в той час неповнолітньою дитиною і нічим не міг допомогти дідусю, а також захистити його та свої права. Затягуючи час та перешкоджаючи дідусю скасувати заповіт, відповідачка дочекалася до смерті дідуся, а потім йому стало відомо про наявність такого заповіту. Враховуючи, що відповідачка не має право на спадкування після його дідуся, то оформлені на її імя документи про спадщину, підлягають визнанню недійсними. Ухвалою суду позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину - були залишені без розгляду. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги позивача та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила йому відмовити в повному обсязі. При цьому, вказала, що вона є племінницею померлого та не є йому чужою людиною. Саме вона дбала про [PERSON], забезпечувала його всім необхідним, а саме головне надавала йому моральну допомогу. Інші заявлені позивачем в позові обставини є необґрунтованими, оскільки вони вже були предметом розгляду в іншому процесі та по ним вже було ухвалено рішення суду. Крім того, вказала, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даними вимогами, що також є підставою для відмови йому в задоволенні його вимог. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі у звязку із виробничою завантаженістю. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 01 грудня 2009 року помер [PERSON], [INFO], що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 10.02.2010 року за № 00002036488 (а.с.103). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: на квартиру [ADDRESS], яка йому належала наступним чином: 1/2 частини вказаної квартира належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.01.1999 року, виданого Бюро приватизації ВАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод» згідно з розпорядженням від 28.01.1999 року за № 3343, а інша 1/2 частина вказаної квартира належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3-2771. Право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за [PERSON] в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, що підтверджується листом останнього від 10.04.2013 року за № 3218 (а.с.161). Ще за життя, а саме 19 липня 2002 року, [PERSON], який помер 01 грудня 2009 року, склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-1202, в якому заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося - [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], померлого 01 грудня 2009 року, була заведена спадкова справа № 191/2010, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи (а.с.66-164). Судом встановлено, що позивач є онуком [PERSON], померлого 01 грудня 2009 року. Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами, а тому, доказуванню вказані обставини не підлягають на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач вважає, що вищевказаний заповіт був складений обманом з боку відповідачки, відповідачка є чужою людиною для померлого, за ним не доглядала, а тому вона не має права на спадкування на підставі ч. 2 ст. 1224 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження тверджень позивача та його представників в судовому засіданні були допитані свідки: Свідок [PERSON], яка є хрещеною матірю позивача, і яка вказала, що позивач приїздив до свого покійного дідуся, а той, в свою чергу, приїздив до онука. Свідок [PERSON], який є двоюрідним братом відповідачки, і який вказав, що покійний [PERSON] погано ходив та погано бачив. Вказав, що він один-три рази на місяць відвідував його, інші особи його мало відвідували. Відповідачка доглядала за ним лише до того, як [PERSON] передав їй документи на переоформлення квартири. За життя [PERSON] хотів залишити свою квартиру своїм двом онукам - [PERSON] та [PERSON]. Після 2000 року відповідачка у [PERSON] не зявлялася. Свідок [PERSON], яка є двоюрідною сестрою відповідачки та тіткою позивача, і яка вказала, що відвідувала покійного [PERSON] приблизно раз на два тижні, допомагала йому, як могла. Він проживав у занедбаній квартирі. З його слів, коли оформляли документи на квартиру, відповідачка його чимось напоїла. Вказала, що добровільно він не переписував на відповідачку квартиру. Також, вказала, що у [PERSON] був дуже поганий зір та більше всіх за ним доглядав [PERSON]. Зазначила, що після того, як [PERSON] повідомив її неправомірну поведінку відповідачки щодо нього, вона до слідчих органів не зверталася. Свідок [PERSON], яка є тіткою позивача, і яка вказала, що покійний [PERSON] потребував сторонньої допомоги, мав поганий зір. Свідок [PERSON], яка є племінницею відповідачки та онукою покійного, і яка вказала, що вона з 2000 року проживала разом із покійним [PERSON] до його смерті. Вказала, що дідусь надав відповідачці довіреність для переоформлення квартири на нього після смерті його дружини, а не для оформлення на відповідачку. Про існування заповіту покійний не знав. Зазначила, що покійний погано пересувався та погано бачив, але сам ходив до магазину та купував їжу. Востаннє відповідачка приїздила до покійного десь в 2005 році. Свідок [PERSON], яка є племінницею відповідачки та онукою покійного, і яка вказала, що всі документи на квартиру покійного були у відповідачки. Свідок [PERSON], яка є лікарем, і яка вказала, що в неї на обліку з 2005 року по день смерті перебував [PERSON], який сам за цей час жодного разу в лікарню не приходив, а приходила до нього вона (свідок). Вказала, що він пересувався на милицях. Відповідачка, в свою чергу, заперечувала проти вимог позивача та вказувала, що саме вона доглядала за покійним [PERSON] до його смерті. На підтвердження тверджень відповідачки в судовому засіданні були допитані свідки: Свідок [PERSON], яка є сусідкою покійного, і яка вказала, що з 2000 року з покійним проживала онука, яка вела себе погано, він приходив до її чоловіка, з яким вони дружили, та розказував, як йому погано, розповідав, як онука з друзями його били, забирала в нього кошти. Вказала, що [PERSON] погано ходив і у нього був поганий зір, але сліпим він не був. Свідок [PERSON], яка є сусідкою відповідачки, і яка вказала, що знає покійного [PERSON] з 1980-х років. В іншій частині вказала на ті ж обставини, що вказала [PERSON] Також, зазначила, що лише відповідачка доглядала за покійним [PERSON], що їй відомо зі слів самого [PERSON] Свідок [PERSON], який є сином відповідачки, і який вказав, що після смерті дружини покійного [PERSON], його (свідка) мати доглядала за ним, він також навідувався до [PERSON] Ніхто інший за покійним не доглядав та не допомагав. У нього були окуляри, але він не був незрячим. При цьому, сам виписував собі газети. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, суд критично ставиться до свідчень вищевказаних свідків з боку позивача, оскільки надані ними пояснення стосуються правомірності заповіту від 19 липня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-1202, який (заповіт) був визнаний рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2790/2011 р. від 05 квітня 2011 року правомірним та порушень процедури його оформлення встановлено не було (а.с.151-152). Обставини, вказані свідками з боку позивача у даній справі, вже були досліджені і встановлені у вищевказаному рішенні суду, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2011 року (а.с.140). Крім того, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2790/2011 р. від 05 квітня 2011 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2011 року були залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2011 року (а.с.189). Крім того, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, позивач зі згоди матері (оскільки був неповнолітнім) ще 25 травня 2010 року звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини після [PERSON], померлого 01 грудня 2009 року, де дізнався про існування іншого спадкоємця - [PERSON], що він також вказав у своєму позові. Тобто, він з травня 2010 року знав про своє порушене право. При цьому, повнолітнім позивач став 06 травня 2011 року, але, навіть після досягнення повноліття, позивач пропустив строк звернення до суду з такими вимогами, оскільки до суду він звернувся лише 23 липня 2014 року, тобто з пропуском строків, встановлених ст. 257 ЦК України. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Разом з тим, судом не вбачається таких підстав для поновлення строку звернення до суду з цими вимогами та позивач із своїми представниками не просили суд поновити їм строк звернення до суду з цими вимогами. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Крім того, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed