Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

В лютому 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 94-112 т.1) до відповідача КП «Керуюча дирекція», в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення та доповнення позовної заяви (а.с. 223 т.1): - визнати недійсним правочин за договором оренди та додатковими угодами до нього № 1 від 14 лютого 2011р., № 2 від 27 жовтня 2011р., № 3 від 05 жовтня 2012р. і застосувати до них наслідки недійсності правочину; - заборонити відповідачу поширювати своє правомочності на підвальне допоміжне приміщення [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], яке як допоміжне підвальне приміщення належить за правом (сумісної і часткової) власності власникам і наймачам квартир будинку [ADDRESS], і відноситься до приватного житлового фонду, до складу якого входить приватне домоволодіння позивача -3793/100000 частин будинку; - усунути створені відповідачем позивачу перешкоди в безоплатному користуванні допоміжним приміщенням підвалу, належним до приватного житлового фонду будинку [ADDRESS], до складу якого входить приватне домоволодіння позивача - 3793/100000 частин будинку; - стягнути з відповідача на користь позивача завдані йому матеріальні збитки у розмірі 38406,42 грн.; - нарахування і стягнення індексації суми завданих позивачу матеріальних збитків відкласти до настання дати повної виплати позивачу суми завданих йому матеріальних збитків; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 384,06 грн., за розгляд частини позову майнового характеру; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 243,6 грн. за розгляд частини позову немайнового характеру. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 грудня 1990р. за договором купівлі-продажу, який вчинявся на підставі Постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 19 травня 1989 р. за № 142 «Про затвердження Положення про продаж у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт» ним було викуплено в держави, яку представляв Виконком Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва, з державної у приватну власність квартиру як 3793/100000 частку ідеальної долі будинку за адресою [ADDRESS]. Позивач, як покупець виконав всі умови, передбачені п. 15 Постанови № 142 від 19 травня 1989 р., виплатив разовим грошовим платежем оціночну вартість домоволодіння як 3793/100000 частки будинку, зареєстрував своє право власності в установленому законом порядку. 27 жовтня 2010р. між позивачем та Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради було укладено договір оренди № 685/2 оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва (далі по тексту - договір оренди), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець зобов'язується передати, а орендар (позивач) прийняти у строкове платне користування (оренду) нежиле приміщення, загальною площею 33,4 кв.м.,а саме підвал з орендованою площею 33,4 кв.м, згідно поверхового плану приміщення, розміщене за адресою [ADDRESS], строк дії договору оренди сторони встановили з 27 жовтня 2010р. по 26 жовтня 2011р. В подальшому між сторонами, 14 лютого, 27 жовтня 2011р., 05 жовтня 2012р. були укладені додаткові угоди №№1-3 до договору оренди, відповідно до яких відбулась заміна орендодавця з Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради на відповідача, було збільшено строк дії договору оренди до 31 березня 2012р.; зменшено площу оренди до 28,7 кв.м. На думку позивача, зазначений вище договір оренди та додаткові угоди №№1-3 до нього порушують його права, як співвласника будинку [ADDRESS], оскільки об'єкт оренди не може належати до комунальної власності територіальної громади, а відповідач не мав права здійснювати розпорядження цим майном, а тому зазначений договір оренди слід визнати недійсним з додатковими угодами №№1-3 до нього на підставі положень ст. ст. 203, 215, 229, 231, 233, 316, 321, 325, 327, 356, 358, 361, 364, 761 ЦК України; ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 41 Конституції України; застосувати наслідки недійсності правочину, стягнути з відповідача на користь позивача спричинені збитки; усунути перешкоди, які створює відповідач у користуванні позивачу спірним приміщенням. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про уточнення та доповнення вимог, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, зазначаючи, що відповідач правомірно діяв, і укладений між сторонами договір оренди, з додатковими угодами №№ 1-3 до нього відповідають вимогам закону. В судовому засіданні представник відповідача не заперечували того факту, що об'єкт оренди - нежитлове приміщення відноситься до допоміжних приміщень. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом і не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру позивач набув на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 грудня 1990 р. з Виконкомом Ленінської районної Ради народних депутатів в м. Києві. Згідно вказаного договору, позивач придбав квартиру, яка складається із двох жилих кімнат, загальною площею 53,1 кв.м., в тому числі жилої 31,9 кв.м., що складає 3793/100000 частини ідеальної долі будинку [ADDRESS]. 03 вересня 2010р. позивач звернувся до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради з заявою (а.с. 57 т.1) про надання йому в оренду нежитлове приміщення, яке в експлікації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» розташовані у літері А2 під № VI і VII в будинку [ADDRESS]. Згідно з розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві ради за № 101 від 27 жовтня 2010р. «Про передачу в орендне користування нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади» площею 33,4 кв.м. в будинку [ADDRESS] під господарські потреби з орендною ставкою 30,0 грн. за 1 кв.м до 26 жовтня 2011р. (а.с. 128 т.1). 27 жовтня 2010р. на виконання вищезазначеного розпорядження № 101 від 27 жовтня 2010р. «Про передачу в орендне користування нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади» між позивачем та Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради було укладено договір оренди (а.с. 40-45 т.1), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець зобов'язується передати, а орендар (позивач) прийняти у строкове платне користування (оренду) нежиле приміщення, загальною площею 33,4 кв.м.,а саме підвал з орендованою площею 33,4 кв.м, згідно поверхового плану приміщення, розміщене за адресою [ADDRESS], зі сплатою орендної плати за користування об'єктом оренди у розмірі 1202,4 грн. за перший місяць оренди, розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць(п. 2.2 договору оренди), строк дії договору оренди сторони встановили з 27 жовтня 2010р. по 26 жовтня 2011р. (п. 8.2. договору оренди). 14 лютого 2011р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди (а.с. 46, 47 т. 1), відповідно до якої, у зв'язку зі зміною орендодавця на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010р. № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011р. № 121 «Про реалізацію районними в м. Києві державними адміністраціями окремих розпоряджень», розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації за № 80 від 09 лютого 2011р. до договору оренди були внесені зміни, а саме викладено назву орендодавця в редакції «Комунальне підприємство «Керуюча дирекція»», і відповідно змінено в договорі оренді розділ 9 «Юридичні адреси та реквізити сторін». 27 жовтня 2011р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до договору оренди (а.с. 48 т. 1), якою сторони домовились, що договір оренди діє до 31 березня 2012р. включно. 05 жовтня 2012р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до договору оренди (а.с. 49 т. 1), відповідно до якої сторони визначились, що площа об'єкту оренди складає 28,7 кв.м., а орендна плата складає 1151,28 грн. Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача просила суд визнати недійсним зазначений договір оренди, з додатковими угодами до нього №№ 1-3. У відповідності з ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч. 1 ст. 760 ЦК України). Частиною 1 ст. 761 ЦК України визначено, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, при цьому ч. 1 ст. 770 ЦК України визначено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Положеннями ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Судом встановлено, і цього не заперечувала представник відповідача в судовому засіданні, що об'єкт оренди не відноситься до комунальної власності, і відсутні будь - які докази того, що в установленому законом порядку здійснювалася реєстрація права власності на зазначений об'єкт оренди. Крім того, у відповідності з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Так, в ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). В свою чергу нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Судом встановлено, і не оспорювалося стороною відповідача, що вищенаведене нежитлове приміщення - об'єкт оренди є допоміжним приміщенням для обслуговування та розташування мереж водопостачання та опалення житлового будинку [ADDRESS], і відносяться до складу приміщень загального користування, про що також наголошував позивач в судовому засіданні. Положеннями ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності з ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором (ст. 795 ЦК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір оренди з додатковими угодами №№ 1-3 до нього не може вважатись таким, тобто укладеним, оскільки відповідач (та Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради) не є власником об'єкта оренди, йому не належать майнові права на зазначене майно, а з наданого суду, в якості письмового доказу - копії акту прийому - передачі нежитлового приміщення (а.с. 52 т. 1) не вбачається взагалі, що позивачу було передано майно - об'єкт оренди, оскільки в зазначеному акті відсутні будь-які ознаки цього приміщення (його конкретне розташування, літера, група приміщень і т.д.), як і відсутні будь - які ідентифікуючі ознаки договору оренди за яким передається майно, а саме його номер, повна назва та дата складання договору, відсутні відомості, що зазначений акт є невід'ємною частиною договору оренди (п. 1.3. договору оренди), а тому в задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору оренди та додаткових угод до нього №№ 1-3 і застосування до них наслідки недійсності правочину слід відмовити. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про заборону відповідачу поширювати своє правомочності на підвальне допоміжне приміщення [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]; усунути створені відповідачем позивачу перешкоди в безоплатному користуванні допоміжним приміщенням підвалу, належним до приватного житлового фонду будинку [ADDRESS], до складу якого входить приватне домоволодіння позивача - 3793/100000 частин будинку, оскільки протягом всього часу розгляду справи судом, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, в розумінні положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України в обґрунтування заявлених вимог. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача завдані йому матеріальні збитки у розмірі 38406,42 грн., стороною позивача в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не було надано суду, протягом всього часу розгляду справи в суді належних і допустимих доказів, на підтвердження позовних вимог в цій частині, як і не було надано взагалі розрахунку розміру матеріальної шкоди, наявність в матеріалах справи (а.с. 50 т. 1) листа на ім'я позивача від 21 серпня 2013р. за підписом першого заступника директора відповідача, що загальна сума орендної плати з 01 січня 2011р. по 31 липня 2013р. складає 38406,42 грн. судом не може бути взято до уваги, оскільки вказаним листом не визначено взагалі розміру матеріальної шкоди. В силу положень ст. ст. 15, 16 ЦК України вимоги позивача про нарахування і стягнення індексації суми завданих позивачу матеріальних збитків відкласти до настання дати повної виплати позивачу суми завданих йому матеріальних збитків не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: dismissed