Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

В квітня 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна подружжя. В липні 2014 року позивачка збільшила свої позовні вимоги та звернулася до суду з позовом про вселення та визначення порядку користування квартирою. В обґрунтування заявлених вимог позивачка [PERSON] посилалася на ті обставини, що вона в період з 2008 року по 2014 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Під час шлюбу ними як подружжям було придбано деяке майно та відремонтовано квартиру яка належить відповідачу. На придбання майна та ремонт квартири нею було взято кредити в кредитних установах на загальну суму 22 577,85 гривень. Зазначену суму вважає спільно нажитим майном подружжя, а тому просить суд стягнути з відповідача половину. Щодо позовних вимог в частині вселення та визначення порядку користування квартирою, то позивачка посилається на ті обставини, що 14 лютого 2014 року відповідач з власної ініціативи змінив замки на вхідних дверях в квартиру [ADDRESS] і більше з цього часу не впускає її до квартири. Просить суд вселити її до квартири [ADDRESS] та визначити порядок користування квартирою виділив їй та відповідачу по одній кімнаті в користування а місця загального користування в спільне користування сторін. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що вона в період з 2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування в шлюбі нею було взято кредити на покупку меблів ( дитячої стінки, двухярусного ліжка, корпусних меблів), холодильника, пральної машинки, а також було проведено ремонт квартири ( встановлено 3 пластикових вікна, ванна, унітаз, мойка тюльпан, металеві вхідні двері, підвісна стеля. На придбання всіх цих речей було отримано кредити в сумі 6687,56 гривень. Оскільки розподілити всі зазначені речі не можливо, то просить суд стягнути з відповідача вартість сплачених кредитів в розмірі 6687,56 гривень та суму 5150,91 в рахунок майбутніх платежів. Також пояснила, що відповідач 14 лютого 2014 року зателефонував їй на мобільний телефон та попередив щоб вона до дому не приходила, оскільки він виганяє її з квартири. В квартирі залишилися її речі, відповідач в квартиру не впускає. На даний час, вона проживає у старшої доньки і іншого міста проживання у неї не має. Просить суд залишити її з сином проживати в [ADDRESS]. Під час судових дебатів позивачка [PERSON] не підтримала свої позовні вимоги в частині поділу спільно нажитого майна подружжя, а також щодо вселення. Представник позивача - [PERSON] діюча на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та пояснила, що оскільки кредити бралися на спільні потреби родини для купівлі речей та проведення ремонту в квартирі, то відповідач повинен сплатити позивачці половину вартості кредитів ( тіло + відсотки) з урахуванням майбутніх платежів. А також пояснила, що оскільки відповідач незаконно виселив позивачку з квартири та просить суд вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та виділити їй в користування одну жилу кімнату а міста загального користування залишити в спільному користуванні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що дійсно він з позивачкою з 2008 року перебував в зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання вони разом купували деякі меблі а також проводили ремонт квартири. Всі речі які були куплені на кредитні кошти позивачки, вона вже забрала, оскільки вивезла їх з квартири. Він теж брав кредити, навидь в більшому розмірі ніж позивачка, і деки з ним досі не сплачені. Щодо незаконного виселення, то в лютому 2014 року йому стало відомо, що позивачка [PERSON], зраджує йому з іншим чоловіком. Він зателефонував їй 14 лютого 2014 року на мобільний телефон та повідомив щоб вона більше до дому не приходила. Позивачка жодного разу не зверталася до нього з проханням повернутися до дому, при цьому написала заяву в міліції що він нібито не впускає її до квартири. На при кінці лютого 2014 року позивачка приходила до дому, ніхто їй не чинив перешкоди, за обоюдною згодою вона вивезла всі речі, які вона вважала за потрібне, а саме пральну машинку, дитячу стінку, ліжко, холодильник всі свої особисті речі, при цьому навидь під час вивезення речей позивачка не виявляла бажання повернутися до дому, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили що вони на при кінці лютого 2014 року допомагали позивачці [PERSON] завантажувати меблі в машину. Пояснили, що розподіл майна проходив достатньо мирно, позивачка забирала всі речі які вона вважала за потрібне, відповідач перешкод не чинив. Іноді між позивачем та відповідачем виникала невелика словесна суперечка, але вона швидко і закінчувалася. Всі забрані речі позивачка перевезла до своєї доньки. В квартиру повертатися вона не виявляла бажання, з її поведінки вони зрозуміли що після вивезення речей буде остаточний розрив. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку, доходу. Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 22 квітня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського управління юстиції Донецької області 26 лютого 2008 року було розірвано. ( а.с.30) Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною власністю подружжя, яка підлягає розподілу, можуть бути будь які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані. Спільною власністю подружжя, можуть бути грошові суми які належать подружжю за зобов'язальними правовідносинами. Згідно з положеннями ст.. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже , за загальним правилом майно придбане подружжям у кредит ( з розстрочкою платежу) є спільною власністю чоловіка та дружини. У відповідності з положенням ст. 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Згідно Кредитного договору № 15729/11-Ф-2 від 13 грудня 2011 року, [PERSON] отримала в Кредитній спілці «Азовська кредитна компанія» кредит в розмірі 2300,0 гривень строком до 13 грудня 2012 року, зі сплатою 24,53% річних. Сплачено 8 червня 2012 року. ( а.с. 2,3) Згідно кредитного договору № 1469 від 8 липня 2013 року, [PERSON] отримала В Кредитній спілці «Кредитсталь» кредит в розмірі 6500 гривень строком на 12 місяців зі сплатою відсотків в розмірі 31%. ( а.с.6) На момент розгляду справи відомостей щодо сплати кредиту не має. В своїх позовних вимогах позивачка посилалася на ті обставини, що кредит вона отримувала для придбання побутової техніки та ремонту квартири [ADDRESS], однак ніяких підтверджень щодо придбання меблів, побутової техніки, будівельних матеріалів саме на зазначену суму, суду надано не було а тому суду не було доведено, що гроші одержані за кредитними договорами, використані в інтересах сім'ї. При цьому згідно позовних вимог позивачка [PERSON] просила розподілити кредитні кошти, та стягнути з відповідача половину вартості кредиту в тому ж числі кошти які повинні бути сплачені в майбутньому. Суд не розглядає обставини, які можуть статися в майбутньому а тому позовні вимоги в цій часті не підлягають задоволенню . Як пояснює відповідач [PERSON] кредити на придбання меблів, побутової техніки та будівельних матеріалів брав саме він, у зв'язку з чим надав суду декілька кредитних договорів на отримання кредитних коштів. Не визнає що саме ці кредитні кошти позивачка отримувала для отримання спільного майна. Також суд звертає увагу на той факт, що все перелічене майно, яке позивачкою було зазначено в позовній заяві а саме ( корпусні меблі, дитяча стінка, двохповерхове ліжко, холодильник, пральна машина) на які нібито позивачкою було отримано кредитні кошти, було розподілено між подружжям в добровільному порядку і позивачка згідно свідчень відповідача [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON] зі згоди відповідача перевезла за місцем свого проживання. Цей факт не спростовувався навидь самою позивачкою. Під час судових дебатів позивачка не підтримала свої позовні вимоги щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя. Позовних вимог щодо розподілення придбаного майна в натурі, або присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно позивачем [PERSON] не заявлялося. Щодо позовних вимог в частині вселення та визначення порядку користування квартирою суд розглядаючи ці позовні вимоги прийшов до наступного. Згідно витягу про реєстрації прав власності на нерухоме майно № 22253016 виданого 24 березня 2009 року, [PERSON] належить 2/3 частка квартири [ADDRESS]. ( а.с. 25) Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], квартира складається з двох жилих кімнат, площею 10,86 кв.м. та 15,4 кв.м.. Житлова площа складає 26,3 кв.м. а загальна 43,4 кв.м. ( а.с.81,82) Відповідно до ст.104 ЖК України, член сім'ї наймача вправі вимагати , за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладання з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 ЖК України. У разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладання окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Відповідно до ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного та громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму кімната зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення кухня, коридор, комора, тощо. В своїх позовних вимогах позивачкою [PERSON] не було визначено яку саме кімнату вона бажає отримати в користування, а яку необхідно виділити відповідачу. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі та в порядку передбаченим законом. Згідно протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17 березня 2014 року, [PERSON] повідомила, що її чоловік вигнав з квартири та змінив замки. ( а.с.36) Згідно пояснень наданих начальнику Орджонікідзевського РВ ММУ УМВС України по факту виселення, [PERSON] пояснила, що вона не проживає за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] з 15 лютого 2014 року у зв'язку з тим що її чоловік привів іншу жінку, а тому вона переїхала до своєї доньки в квартиру [ADDRESS]. ( а.с.87) За фактом перевірки було зроблено висновок, від 25 березня 2014 року, що під час перевірки факт кримінального правопорушення не встановлено. ( а.с.85) Як було встановлено в судовому засіданні і цей факт не спростовувався позивачкою, то після дзвінка відповідача 14 лютого 2014 року на мобільний телефон позивачки, с приводу того щоб вона не приходила до дому, позивачка до дому не приходила, до відповідача с питанням щодо вселення не зверталася, в міліцію звернулася лише в березні 2014 року, навидь за обоюдною згодою розподіли майно, яке вона без перешкод вивезла з квартири. Під час розгляду справи відповідач неодноразово наголошував, що він не чинить перешкод позивачці в користуванні квартирою, але вона сама в квартиру не приходить, живе окремо своїм життям, і не виявляє бажання повернуться в квартиру. Під час судових дебатів позивачка [PERSON] просила суд не знімати з реєстрації в квартирі [ADDRESS] її сина, але позовних вимог щодо визнання осіб втративши право користування жилим приміщенням, або щодо усунення перешкод в користуванні власністю заявлено не було. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 10,60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні позивачкою [PERSON] не було доведено факту незаконного виселення, а навпаки було встановлено, що позивачка покинула квартиру [ADDRESS] добровільно і на даний час повертатися до неї не бажає а лише просить суд не знімати малолітнього [PERSON], 15 вересня 2007 року з реєстрації. На підставі ст. ст. 60, 61, 63, 65, 69,70,71, Сімейного Кодексу України, 64,104,155 ЖК України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,ст. ст. 10, 60, 61, 88, 209, 213- 215, 218, ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed