Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про нецільове використання аліментів, із зміною порядку стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем з 27.09.2008 року перебували в шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.10.2010 року був розірваний. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], 09.03.2009 року, яка проживає разом з матірю. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.02.2010 року стягнуто з позивача аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до її повноліття. Вказував, що відповідачка разом з дочкою згідно туристичної путівки 29.07.2015 року виїхали до Королівства Іспанії на відпочинок і до цього часу не повернулись, однак за час відсутності відповідача з банківського рахунку останньої в ПАТ КБ «Приватбанк», на який щомісяця надходять від позивача аліменти на утримання дитини, невідомою особою на підставі банківської картки знімаються зазначені кошти, що свідчить про те, що аліменти використовуються не на користь дитини і не за цільовим призначенням, а тому просив ухвалити рішення про внесення частини аліментів на особистий рахунок дочки у відділенні Державного ощадного банку України в м. Чернігові з розрахунку 95 %, а 5 % на рахунок відповідача в ПАТ КБ «Приватбанк». Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про нецільове використання аліментів, із зміною порядку стягнення аліментів: 95% на особистий рахунок дочки [PERSON] у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» і 5% на рахунок стягувача, відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Позивач не погоджується з висновком суду про те, що він не надав належного доказу, який би свідчив про нецільове використання аліментів відповідачем, а саме висновку органу опіки та піклування, оскільки частина 2 статті 186 Сімейного кодексу України не передбачає надання суду в обовязковому порядку будь-якого висновку безпосередньо позивачем або відповідною службою. Вислухавши суддю доповідача, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.09.2008 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.10.2010 року шлюб розірваний. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.11.2009 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 березня 2016 року (справа № 750/11377/15-ц), зменшено розмір аліментів, стягнутих згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.02.2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], до 1/8 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Задовольняючи ці вимоги, суд погодився з позивачем про те, що факт нецільового використання аліментів фактично встановлений та доведений зібраними по справі доказами, а тому є підстави для зміни розміру аліментів. Щодо вимог про внесення частини аліментів на рахунок дитини суд відмовив з тих підстав, що позивачу, згідно з ч.2 ст.186 Сімейного кодексу України, надано право у звязку з нецільовим використанням аліментів, або звернутись з вимогою про зменшення розміру аліментів, або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини, а не одночасно заявляти дві вимоги. Відмовляючи у задоволенні даного позову про зміну порядку сплати аліментів шляхом їх сплати в розмірі 95 % на особистий рахунок дочки [PERSON] у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України», а 5% на рахунок відповідача (стягувача), суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав належного та допустимого доказу, який би свідчив про нецільове використання аліментів відповідачем, а саме відповідного висновку органу опіки та піклування. Проте, з таким обґрунтуванням підстав відмови у задоволенні позову Апеляційний суд погодитись не може, виходячи з наступного. Відповідно до положень статті 186 Сімейного кодексу України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно з ч.3 ст.19 СК України, звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Тобто, обовязок перевіряти цільове витрачання аліментів покладений на орган опіки та піклування, проте правом на звернення до суду заявник може скористатися і без попереднього звернення до органів опіки та піклування, особисто зібравши необхідні докази, які підтверджують нецільове використання аліментних платежів, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, ст. 19 Сімейного кодексу України передбачена участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Так, згідно з ч.1 ст.19 Сімейного кодексу України, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Апеляційним судом встановлено, що 17.09.2015 року позивач звертався до відділу служби у справах дітей Деснянської районної у місті Чернігові ради з заявою про проведення перевірки цільового використання аліментів на утримання малолітньої дочки [PERSON], проте зясувати місце перебування відповідача та перевірити, куди використовуються аліменти не виявилось можливим, оскільки [PERSON] за місцем реєстрації разом з дитиною не проживала з липня 2015 року. Зазначене не було зясовано судом першої інстанції. Крім того, місцевим судом не враховано, що згідно з ч.ч. 4,5,6 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків в управлінні майном дитини, обовязковою є участь органу опіки та піклування. У випадку звернення до органу опіки та піклування, останній подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, при цьому суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] з підстав не надання останнім висновку органу опіки та піклування, оскільки розглянув справу без участі цього органу, на який законом покладено обовязок надавати відповідні висновки на виконання своїх повноважень, зокрема, з метою дотримання прав і інтересів дитини. На підставі викладеного, а також того, що апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо залучення до участі в справі іншої особи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні на підставі статті 309 ЦПК України в частині мотивів відмови у задоволенні позову позивача до [PERSON] про нецільове використання аліментів, із зміною порядку стягнення аліментів.

Outcome: partial