Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

В листопаді 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, який уточнювала до [PERSON] про визнання права власності на 1/7 частину житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] з тих підстав, що 30.06.1989 року їй була подарована 1/7 частина вищезазначеного житлового будинку з господарськими спорудами, що підтверджується договором дарування, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, 30.06.1989 р. за № 70. 6/7 частин вищезазначеного будинку належить на відповідачці [PERSON] На даний час позивачка має намір зареєструвати своє право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, однак згідно Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в переліку документів щодо яких проводиться державна реєстрація зазначені лише договори, які посвідчені згідно діючого законодавства. В зв`язку з тим, що діюче на теперішній час законодавство, вимагає лише нотаріального посвідчення договору дарування частини житлового будинку, тому позивачка повинна була звернутися до суду з цією позовною заявою. В судове засідання представник позивачки та представник відповідачки не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, позивач уточнену позовну заяву підтримує, просить її задовольнити. В відзиві на уточнену позовну заяву представник відповідачки зазначає, що уточнену позовну заяву відповідач не визнає, ставлячи під сумнів дійсність договору дарування 1/7 частини спірного будинку, просять в позові відмовити. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а такою у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності, застосовуються положення ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин. Згідно п. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 3 ці є ж статті передбачено, що якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У відповідності до п. 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На час укладення договору дарування 1/7 частини житлового будинку з господарськими спорудами в [ADDRESS] , а саме, 30.06.1989 року, діяли норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР 1963 року, чинній на час укладання договору дарування (30.07.1993 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У порядку ст..ст. 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір дарування нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 128 ЦК 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До передачі речей прирівнюється передача розпорядчого документу на речі. При цьому ч. 2 ст. 227 УРСР передбачала реєстрацію жилого будинку у виконавчому комітеті місцевої ради, але не визначала, що власник набуває право власності виключно після реєстрації договору в виконавчому комітеті сільської ради. Право власності на 1/7 частину житлового будинку з господарськими спорудами набуто позивачкою на підставі нотаріально посвідченого секретарем виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області договору дарування, який зареєстрований в книзі записів нотаріальних дій за №70 від 30.06.1989 року, що відповідає вимогам ст. 227 ЦК УРСР (1963 р.). Даний договір складено згідно п.62 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УССР» від 31.10.1975 року і п. 45 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій виконкомами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих» від 19.01.1976 року, ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат», де зазначено, що у населених пунктах, де немає нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють нотаріальні дії, крім іншого, посвідчують угоди (договори, довіреності та інше). Згідно з п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом МЮ УРСР 191.01.1976 року №1/5 нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських , селищних, міських рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету. Відповідно п. 1 ст. 1 Інструкції «Про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу УССР» від 31.01.1966 року, що діяла до 13.01.1995 року тільки в містах та селищах міського типу реєстрацію житлових будинків проводило бюро технічної інвентаризації. Згідно п. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 3 ці є ж статті передбачено, що якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У відповідності до п. 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до рішення №07 від 28.02.2019 року Виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області «Про зміну поштової адреси» належній позивачці 1/7 частині житлового будинку була змінена поштова адреса з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об`єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;… 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Діючий (чинний) на теперішній час ЦК України вимагає посвідчення договорів дарування нерухомого майна лише в нотаріальному порядку (ст. 719 ЦК України). Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Щодо обставин, зазначених в відзиві на уточнену позовну заяву суд дійшов висновку, що доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи проти позову, відповідач не зазначає про порушення цим рішенням її особистих або майнових прав, тоді як вона має законне право власності лише на 6/7 частин цього будинку. В будь-якому разі права на 1/7 частину цього будинку вона не має, тому посилання на те, що порушуються її права безпідставні. Судом не встановлено, що задоволенням позову порушуються будь-які права будь-яких інших осіб. Крім того, судом встановлено, що право власності на земельну ділянку площею 0,115 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташована 1/7 частина житлового будинку в [ADDRESS] належить позивачці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER] . Враховуючи, що відсутність нотаріального посвідчення договору дарування 1/7 частини житлового будинку перешкоджає позивачці реалізувати право на реєстрацію свого права власності в Єдиний державний реєстр речових прав, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість уточнених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved