Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

В лютому 2018 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) ппро стягнення інфляційних втрат. Позов обґрунтовувався тим, що рішенням Баранівського районного суду від 03.01.2013 року по справі №0602/86/2012 встановлено факт завдання відповідачем матеріальної та моральної шкоди для позивача та стягнуто з відповідача на її користь кошти в сумі 2602.50 грн. на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також кошти в сумі 50 000.00 грн., на відшкодування моральної шкоди, а всього стягнено 52602.50 грн. Відповідачем рішення суду не виконано. За вказаний період рішення суду перебувало на примусовому виконанні у Соломянському відділі ДВС м. Києва та було передано до Києво-Святошинського відділу ДВС, де знаходиться й зараз, що підтверджено копіями постанов та супровідних листів ДВС за 2016 рік. В продовж пяти років з дня постановлення рішення відповідачем сплачено усього 3000.00 грн. боргу. Таким чином, боржник ухиляється від виконання рішення суду, при надходженні постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату відразу звільняється з роботи. За пять років, внаслідок інфляційних процесів, що відбуваються у країні, розмір стягнутої судом та не виплаченої позивачці матеріальної та моральної шкоди значно знецінився. Відповідач також користується коштами, належними позивачу і повинен сплатити їй 30 % річних від суми боргу за період з 07.02.2015 року по 07.02.2018 року: 49602.50 грн.:100%х3%х3 роки = 4464.23 грн. З огляду на викладене, позивач звернулася до суду із даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь 61705.51 грн інфляційних втрат та 4464.23 відсотків за користування несплаченими коштами за період з 09.02.2015 року по 09.02.2018 року. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні на полягали на задоволенні позовних вимог у пвному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Крім того, 03.05.2018 року подав відзив на позовну заяву де зазначив, що відшкодування шкоди являється відповідальністю, а не борговим (грошовим) зобовязанням, на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю (а.с. 76, 77). Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Баранівського районного суду від 03.01.2013 року по справі № 0602/86/2012 з відповідача на користь позивача стягнено 2602.50 грн. матеріальної шкоди та 50000.00 грн. моральної шкоди, разом-52602.50 грн. (а.с. 4-7). Рішення набрало чинності 29.03.2014 року. На підставі вище вказаного рішення суду [PERSON] видано виконавчий лист від 15.04.2013 року №0602/86/2012, який предявлено до виконання (а.с.8). 22.04.2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено сторонам для відома та на виконання. (а.с. 14). З моменту відкриття виконавчого провадження відповідач сплатив для позивача 3000 грн, 18.12.2013 року, 24.09.2013 року, 04.03.2014 року (а.с. 17). Отже, відповідно до ч. 1ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (стаття 599 ЦК України) Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом п.1 та 3 ч.2 ст. 11 ЦК підставою виникнення грошового зобов'язання зокрема є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У зв'язку з цим до боржника, який прострочив виконання такого зобов'язання, можуть застосовуватися наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає Cуд вважає, що в даному випадку, враховуючи правовідносини, які виникли між сторонами, ст.625 ЦК України застосуванню не підлягає. У Листі Верховного Суду України від 01 липня 2014 року «[PERSON] практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» з метою забезпечення правильного та однакового застосування судами норм права зазначено, що судам слід мати на увазі, що статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних (зобов'язання із заподіяння шкоди), а не договірних зобов'язань. Із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України , адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Також, зазначено, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Згідно положень пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено наступне: «Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Таким чином, дія ч.2 статті 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди Зазначена норма ч.2 ст.625 ЦК України у даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки стягнення грошових коштів за рішенням суду не є грошовим зобов'язанням та не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed