Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В листопаді 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Посилались на те, що 23 квітня 1999 року департаментом житлово-комунального господарства [PERSON] міської ради [PERSON] та їм видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Квартира, відповідно до норм чинного законодавства, яке діяло на момент виникнення права власності, належала їм на праві спільної сумісної власності. Законодавством встановлено, що частки у спільній сумісній власності кожного із співвласників є рівними і в даному випадку становлять по 1/3 частці належної кожному співвласнику. 17 січня 2002 року помер їх батько [PERSON], про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 134. Відповідно до ст.525 ЦК УРСР, який діяв на той момент, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Згідно ст.549 ЦК УРСР, який діяв на той момент, вони прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, але спадщину не оформили. Інших спадкоємців ні за заповітом, ні за законом немає. Для подання заяви про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину вони звернулись до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], однак отримали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири [ADDRESS], оскільки ними не подано документів, що підтверджують державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23 квітня 1999 року не підлягало державній реєстрації відповідно до норм чинного на той час законодавства. Згідно вимог ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Статтею 15 частиною 1 ЦК України та статтею 3 ЦПК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права, а згідно ст.16 ч.2 п.1 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Договору між спадкодавцем [PERSON] та ними щодо визначення розміру часток квартири [ADDRESS] укладено не було, а тому частки у спільній сумісній власності кожного із співвласників нерухомого майна є рівними і в даному випадку становлять по 1/3 частці належної кожному співвласнику, в тому числі і померлому [PERSON] Відповідно до ст.328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Оскільки на сьогоднішній день вони позбавлені можливості в позасудовому порядку оформити своє право на спадщину, вимушені звернутись до суду з позовом про визнання за ними права власності на спадкове майно. Померлому [PERSON] у вищезазначеній квартирі належить 1/3 частка, то розмір часток квартири, які вони успадковують, в даному випадку становить по 1/6 кожному. Просять визнати за ними право власності на 1/6 частку за кожним квартири [ADDRESS] як на спадкове майно після смерті 17 січня 2002 року батька [PERSON]. Представник позивачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить визнати за позивачами право власності на 1/6 частку за кожним квартири [ADDRESS] як на спадкове майно після смерті батька [PERSON], який помер 17 січня 2002 року, з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявилась, надала суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить справу розглянути у її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення. Відповідно до ст.ст.524 ч.ч.1, 2, 525, 526, 527, 529 ч.1, 548, 549 ч.ч.1, 2 ЦК УРСР, який був чинним до 01 січня 2004 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина, батьки померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дій повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що 23 квітня 1999 року департаментом житлово-комунального господарства [PERSON] міської ради [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 60,20 кв.м, в тому числі житловою площею 34, 50 кв.м, що підтверджується копією свідоцтва та технічної характеристики (а.с.7, 12). Договору між співвласниками щодо визначення розміру часток кожного в цій квартирі укладено не було, а тому їх частки у спільній сумісній власності є рівними і становлять по 1/3 частці квартири кожного. Всі співвласники були зареєстровані та проживали в цій квартирі, що підтверджується довідкою ПП «Регіон-Центр» № 1703 від 04 червня 2015 року (копія на а.с.9). Позивачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є дітьми [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.17-18). 12 березня 2013 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією її паспорта (а.с.19-20). 17 січня 2002 року помер батько позивачів [PERSON], після смерті якого відповідно до ст.525 ЦК УРСР, який діяв на той час, відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема на його частку в квартирі [ADDRESS], що підтверджується копіями свідоцтва про смерть та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.8, 10). Позивачі як діти спадкодавця [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом, інших спадкоємців ні за заповітом, ні за законом немає. Оскільки на час відкриття спадщини позивачі були зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем в одній квартирі, то відповідно до ст.549 ЦК УРСР, який діяв на той час, вони прийняли спадщину, так як фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, але із заявою в нотаріальну контору не звертались і свідоцтво про право на спадщину не оформили. З такою заявою [PERSON] та [PERSON] звернулись тільки 11 червня 2015 року до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], тому була заведена спадкова справа № 31/2015 щодо майна померлого [PERSON] (копії заяв та копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі а.с.10, 13-14), однак постановою нотаріуса від 03 листопада 2015 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки згідно відповіді [PERSON] КОБТІ від 15 червня 2015 року право власності на дану квартиру не зареєстровано (копія постанови на а.с.15-16, копія відповіді на а.с.11). Квартира [ADDRESS] є двохкімнатною загальною площею 60,20 кв.м, в тому числі житловою площею 34,50 кв.м, належала померлому [PERSON] та позивачам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло (копія свідоцтва на а.с.7), однак дане свідоцтво відповідно до норм чинного законодавства не було зареєстровано в державному реєстрі прав на нерухоме майно, у звязку з чим позивачі не мали змоги надати відповідні документи нотаріусу і отримати свідоцтво про право власності на це спадкове майно в позасудовому порядку. Таким чином, суд вважає, що належить визнати за позивачами [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/6 частку кожного в квартирі [ADDRESS] як на спадкове майно після смерті їх батька [PERSON], який помер 17 січня 2002 року, повністю задовольнивши позовні вимоги. На підставі викладеного, ст.ст.524 ч.ч.1, 2, 525, 526, 527, 529 ч.1, 548, 549 ч.ч.1, 2 ЦК Української РСР та

Outcome: approved