Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, в якому просила суд постановити рішення яким стягнути з КП «Південукргеологія» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 27 544 грн. 58 коп., заборгованість за надані послуги по цивільно-правовому договору у розмірі 1 972 грн. 38 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 22 524 грн. 80 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позивачка [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі(а.с.78). Відповідач Державне комерційноге підприємство ««Південукргеологія» про дату, час і місце слухання справи повідомленні належним чином, що підтверджується розпискою на судовій повістці(а.с.41, 68), трекінгом поштового відправлення з офіційного сайту «Укрпошта»(а.с.77), але в судове засідання не з`явився, надано суду відзив на позов (а.с.55-58). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. Судом встановлено, що [PERSON] з 03 лютого 2003 року була прийнята на посаду начальника Підгородненської житлово-експлуатаційної ділянки КП «Південукргеології» та в подальшому була переведена на посаду чергового господарсько-експлуатаційної дільниці, разом з основним місцем роботи також працювала за сумісництвом прибиральницею. 31 грудня 2020 року [PERSON] була звільнена за угодою сторін, що підтверджується трудовою книжкою останньої серії [NUMBER] (а.с.24-25). 05 листопада 2020 року між [PERSON] та Казенним підприємством «Південукргеологія» було укладено Договір №32 про надання послуг чергування зі строком дії Договору з 05 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року(а.с.21). Згідно з наданим актом наданих послуг за договором №32 від 05 листопада 2020 року [PERSON] надала, а КП ««Південукргеологія» прийняло надані послуги з чергування на загальну суму 2 450 грн. 16 коп.(а.с.22). 29 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до КП «Південукргеологія» за заявою щодо отримання довідки про заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Відповідно до довідок №01/12-222 та 01/12-221 від 29 березня 2021 року заборгованість КП «Південукргеологія» перед [PERSON] із виплати заробітної плати складає 27 544 грн. 58 коп., та 1972 грн. 38 коп. заборгованість за договорами цивільно-правового характеру(а.с.14-15), зазначене підтверджується розрахунковими листами(а.с.16-19). Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Казенне підприємство «Південукргеологія» від 14 травня 2021 перетворено на Державне комерційне підприємство ««Південукргеологія»(а.с.64). У відзиві на позовну заяву відповідач частково визнав позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та заборгованості за надані послуги по цивільно-правовому договору, посилаючись на те, що у Соборному Відділі державної виконавчої служби знаходиться заява [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за жовтень 2020 року у розмірі 1718 грн. 55 коп. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При невиконанні - виплата середнього заробітку за весь час затримки. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 року № 13 Пленуму Верховного суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначені сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Приписами ч. 1 ст. 27 Закону України Про оплату праці встановлено, що Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється КМУ, чим відсилають до Положень Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до пп. з п.1. Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати , цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника. За абзацом 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (сереньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України Про оплату праці , як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) , за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Крім того, ст. 237-1 КЗпП України передбачено,що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди , відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах Тома проти Люксембургу (2001 рік), Надбала проти Польщі (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд не бере до уваги наведені у відзиві заперечення щодо знаходження у Соборному Відділі державної виконавчої служби заяви [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за жовтень 2020 року у розмірі 1718 грн. 55 коп., оскільки доказів відкриття виконавчого провадження суду не надано. Відповідно до довідки від 18 серпня 2021 року (а.с.76) заборгованість з заробітної плати перед позивачкою складає 27 544 грн. 58 коп. Відповідачем нараховано [PERSON] за жовтень 2020 року заробітну плату у розмірі 7 376 грн. 40 коп., яка складається з 4876 грн. 40 коп. - заробітна плата за основним місцем роботи та 2500 грн. заробітна плата за сумісництвом. За листопад 2020 року позивачці нараховану заробітну плату у розмірі 7 405 грн. 60 коп., яка складається з 4905 грн. 60 коп. - заробітна плата за основним місцем роботи та 2500 грн. заробітна плата за сумісництвом. Вказана заробітна плата була розрахована за 42 робочі дні(21 робочий день в жовтні та 21 робочий день в листопаді). Виходячи з розрахунку 14 782 грн. / 42 робочі дні розмір середньої заробітної плати за 1 робочий день складає 351 грн. 95 коп. Час затримки невиплаченої, але нарахованої заробітної плати з 02 січня 2021 року по 05 квітня 2021 року(встановлена позивачем дата подачі позовної заяви) складає - 64 робочих дні, тобто сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 351 грн. 95 коп. Х 64 робочі дні = 22 524 грн. 80 коп. З огляду на викладене, порушене право позивачки підлягає захисту, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивачки задовольнити частково, та стягнути з Державного комерційного підприємства ««Південукргеологія» користь [PERSON] заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 27 544 грн. 58 коп., заборгованість за надані послуги по цивільно-правовому договору у розмірі 1 972 грн. 38 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку виходячи з розрахунку 64 робочі дні Х 351 грн. 95 коп.(середня заробітна плата за 1 робочий день) = 22 524 грн. 80 коп. та враховуючи, що станом на сьогоднішній день не виплачено всіх сум, що належать [PERSON] від підприємства в день звільнення, відповідач поставив позивача в скрутне матеріальне становище та змусив докладати зусиль для організації свого життя, суд прийшов до висновку про те, що 1000 грн. є достатньою та справедливою компенсацією заподіяної позивачу моральної шкоди. Оскільки позивачкою було сплачено судовий збір за вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 908 грн., то зазначена сума підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір за інші позовні вимоги підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial