Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

В листопаді 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним Договір купівлі-продажу будинку загальною площею 55,3 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 вересня 2017 року між нею, [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., зареєстрований в реєстрі за №911; визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1221455400:02:080:0341, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 вересня 2017 року між нею, [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., зареєстрований в реєстрі за №914; визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0850 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1221455400:02:080:0342, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 вересня 2017 року між нею, [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., зареєстрований в реєстрі за №917; визнати за нею , [PERSON] право власності на земельні ділянки та житловий будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі (а.с.42). Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення (а.с.43). Третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Руденко В.А. надала суду лист про розгляд справи без її участі та відповідно до норм чинного законодавства (а.с.36). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Встановлено, що 20 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу будинку загальною площею 55,3 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., зареєстрований в реєстрі за №911 (а.с.11-14). Згідно п. 2 вищевказаного Договору купівлі-продажу будинку, продаж зазначеного будинку здійснюється за 49000 грн., яку продавець одержав від покупця у встановленому законом порядку з урахуванням вимог Постанови Правління Національного банку України №407 від 25.11.2016 року «Про внесення змін до Постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року №210» до підписання цього договору, повністю, у зв`язку з чим продавець стверджує, що не має будь-яких матеріальних та інших претензій до покупця, які б стосувалися розрахунків за проданий будинок. Того ж дня, 20 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені Договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1221455400:02:080:0341, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., зареєстрований в реєстрі за №914 (а.с.16-18) та земельної ділянки площею 0,0850 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1221455400:02:080:0342, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., зареєстрований в реєстрі за №917 (а.с.19-22). Згідно п. 5 вищевказаного Договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1500 га, продаж зазначеної земельної ділянки здійснюється за 49885,82 грн., яку продавець одержав від покупця у встановленому законом порядку з урахуванням вимог Постанови Правління Національного банку України №407 від 25.11.2016 року «Про внесення змін до Постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року №210» до підписання цього договору, повністю, у зв`язку з чим продавець стверджує, що не має будь-яких матеріальних та інших претензій до покупця, які б стосувалися розрахунків за продану земельну ділянку. Згідно п. 5 вищевказаного Договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0850 га, продаж зазначеної земельної ділянки здійснюється за 28268,63 грн., яку продавець одержав від покупця у встановленому законом порядку з урахуванням вимог Постанови Правління Національного банку України №407 від 25.11.2016 року «Про внесення змін до Постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року №210» до підписання цього договору, повністю, у зв`язку з чим продавець стверджує, що не має будь-яких матеріальних та інших претензій до покупця, які б стосувалися розрахунків за продану земельну ділянку. Статтею 655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Згідно ст. 317, 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. У Постанові Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605цс16 (щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу) висловлена правова позиція, згідно із якою: «правом оспорювання правочину і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб, «як заінтересовані особи» (ст. 25, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права...», «Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав». Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам було роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В пункті 20 постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Після смерті свого чоловіка [PERSON] звернулася до [PERSON] з пропозицією залишити своїм онукам належний їй будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , внаслідок чого між [PERSON] та [PERSON] було укладено вищевказані Договори купівлі-продажу. Сторонами оспорюваного правочину, як продавцем так і покупцем не вчинено жодних дій, спрямованих на виконання правочину: ні до укладення спірних договорів ні після їх укладення, [PERSON] не отримувала від [PERSON] передбачених п. 2 спірного Договору купівлі-продажу будинку та п. 5 спірних Договорів купівлі-продажу земельних ділянок, грошових коштів. Так, позивачка [PERSON] , після укладення договорів купівлі-продажу продовжує постійно використовувати будинок та земельні ділянки для власних потреб, проживає в будинку та здійснює догляд за земельними ділянками. У травні 2019 року [PERSON] привела до будинку ріелторів та повідомила [PERSON] про продаж будинку та земельних ділянок третім особам, та її переїзд у зв`язку з продажем майна. З приводу неправомірних дій [PERSON] , позивачка звернулася до Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, на що отримала лист з роз`ясненнями про те, що для вирішення даного конфлікту необхідно звернутися до суду (а.с.28). Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що мало місце укладення договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна під впливом обману, зловживання довірою, оскільки позивачка не розуміла природу укладеного нею з відповідачкою договорів, тобто мало місце невірне уявлення нею про обставини правочину. Отже, на підставі встановлених судом обставин справи, позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01 квітня 2014 року у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на земельні ділянки та житловий будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають, оскільки в цій частині позовних вимог позивачем не вірно обрано передбачений ст. 16 ЦК України спосіб захисту своїх прав. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 80, 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] повинно бути стягнуто сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1271,54 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст. 15, 16, 203 215, 317, 321 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та

Outcome: partial