Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

в квітні 2021 року КП «Водоканал» звернувся до Хортицького районного суду м.Запоріжжя із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.04.2021 року вказаний позов передано до Ленінського районного суду м.Запоріжжя для розгляду за підсудністю. 19.05.2021 року матеріали позовної заяви надішли до Ленінського районного суду м.Запоріжжя. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2021 року визначеного головуючого суддю Ісакова Д.О. Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20.05.2021 року відкрито провадження по даній справі та призначений її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи. З урахуванням уточненої позовної заяви від 10.06.2021 року КП «Водоканал» просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення за період з 01.02.2014 року по 31.01.2021 року, вказавши в заяві, що позивачем були надані відповідачам послуги з централізованого водопостачання і водовідведення за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі частково оплачували отримані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 7067,54 гривень та судові витрати. 01.06.2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у відповідності до ст. 81 ЦПК України позивачем не надано доказів, що вона з 2014 року проживала лише за адресою: [ADDRESS] , отримувала послуги та не оплачувала їх у інший спосіб, ніж позивач собі представляє. Посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій постійно проживає, є пенсіонером міліції, має право на 50% знижку по оплаті житлово-комунальних послуг та палива, яким за цією адресою не користується, отримані послуги з водопостачання та водовідведення оплачує по особистому рахунку № [NUMBER] , оформленому на [PERSON] , яка померла [INFO] , заборгованості не має. З чоловіком [PERSON] вона проживає гостьовим браком, тобто не проживає постійно у його житлі, час її знаходження в квартирі [ADDRESS] залежить від того, як вони вирішили та як їм зручніше. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , в якій постійно проживає, є колишнім працівником міліції, має право на 50% знижку по оплаті житлово-комунальних послуг для себе і членів своєї сім`ї, оплачує послуги з водопостачання та водовідведення за нормами споживання за себе та за відповідача. Надала розрахунок оплати послуг КП «Водоканал» по вул. Турбінна та пр. Соборному. Просить у задоволення позову відмовити. Крім того, від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності за період з 01.02.2014 року по 31.01.2021 року. 29.06.2021 року від [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначено, що він отримує послуги КП «Водоканал» на підставі договору № 900990212 від 22.11.2005 року за адресою: [ADDRESS] . У договорі зазначено пільгову категорію: 1 - 50%, пенсіонер МВС. З [PERSON] проживає гостьовим браком, яка оплату отриманих послуг з водопостачання та водовідведення здійснювала за нормою споживання за адресою: [ADDRESS] . Просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, одала до суду заяву про розгляд справи без її участі, але у присутності співвідповідача [PERSON] , з урахуванням відзиву на позовну заяву та доданих до нього документів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні відносно позовних вимог заперечував, вважає, що позивачем не доведена обставина надання вищевказаних комунальних послуг за адресою проживання відповідачів. Зазначив, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даними позовними вимогами. Надані розрахунки заборгованості не обґрунтовані. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи Суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За рішенням Запорізької міської ради № 546 від 28 жовтня 1999 року збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП «Водоканал». Згідно до статутних документів, основним видом діяльності комунального підприємства «Водоканал» є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям м. Запоріжжя й області питної води та водовідведення, тому заявник в силу закону є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакціях, що діяли у вищезазначений період надання послуг) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. До житлово-комунальних послуг законодавство відносить комунальні послуги: постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 9 листопада 2017 року споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. За приписами ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Аналогічні положення містяться в ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 9 листопада 2017 року. Відповідно до ст. 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. За нормами ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої та холодної води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи. Відповідачу [PERSON] належить на праві власності 21/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 22.11.2005 року між КП «Водоканал» та [PERSON] укладений договір № 900990212 на відпущення води і прийом стоків в комунальну каналізацію з абонентом-громадянином за адресою: [ADDRESS] . Нарахування за користування послугами водопостачання та водовідведення проводяться виходячи з розміру затверджених тарифів та за нормами, затвердженими в установленому порядку, відповідно до кількості осіб проживаючих за вказаною адресою. У договорі зазначено пільгову категорію: 1 - 50%, пенсіонер МВС, посвідчення № 86/11980 від 21.10.1999р. УВС м.Запоріжжя. За вищевказаною адресою, КП «Водоканал» на ім`я відповідача [PERSON] відкрито особовий рахунок споживача послуг з постачання та відведення холодної води за № 900990212, кількість зареєстрованих осіб, тобто споживачів цих послуг в цій квартирі - 2 особи. КП «Водоканал» фактично надавав відповідачам як споживачу за вказаною адресою послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі такі послуги приймали і від їх отримання не відмовлялися. З розрахунку заборгованості, наданих позивачем вбачається, що в заявлений позивачем період з 01.08.2014 року до 31.01.2021 року за вищезазначеною адресою відповідачам надавались вищевказані комунальні послуги, які ними приймались та частково оплачувались. Відповідачі посилаючись на окреме проживання, не надали суду належних доказів щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя (ст. 119 СК України), із заявами з цього приводу з позивача не звертались. Суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] щодо оплати нею послуг з водопостачання за адресою: [ADDRESS] , як власником житла за особовим рахунком № [NUMBER] відкритим на [PERSON] , яка померла у січні 2017 року. Так, пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року визначено поняття індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідачем [PERSON] не надано належних доказів, що будучи власником вона зверталась до КП «Водоканал» з приводу переоформлення особового рахунку за адресою: [ADDRESS] та укладення договору про постачання централізованого водопостачання і водовідведення. Відповідачами в межах цієї справи також заявлено про застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі та сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку наданим позивачем, відповідачами в період з 01.08.2014 року по 31.01.2021 року протягом всього періоду частково вносили кошти за надані послуги та відповідно до ч. 1 ст. 264 УК України, відбулося переривання позовної давності. Стосовно посилання відповідача [PERSON] щодо пільг у вигляді на 50-відсоткової знижки плати за користування комунальними послугами встановлених законодавством, суд зазначає наступне. У жовтні 1999 року позивач звільнився з органів МВС України у відставку. На теперішній час [PERSON] є пенсіонером міліції. Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону України «Про міліцію», який втратив чинність 07 листопада 2015 року, працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо в межах норм, встановлених законодавством. Пунктом 12 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року в статтю 22 Закону України «Про міліцію» частини шосту та сьому викладено у такій редакції: «За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Пільги, передбачені частинами четвертою, п`ятою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України». Пунктом 1 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII у Законі України «Про міліцію» частину сьому статті 22 викладено у наступній редакції: «Установити, що пільги, передбачені частинами четвертою, п`ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України». 04 червня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №389 (набрала чинності 1 липня 2015 року), якою затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку його дія поширюється, зокрема, на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законом України «Про міліцію» (у тому числі звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року №36 у пункті 2 зазначеного Порядку було виключено слова «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв`язку з виконанням службових обов`язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні). З 07 листопада 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» втратив чинність Закон України «Про міліцію», внаслідок чого особи, які користувалися пільгами згідно із Законом України «Про міліцію», з 07 листопада 2015 року втратили право на пільги. Згідно з абзацом 2 пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» (у редакції Закону від 23 грудня 2015 року №900-VIII) за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Оскільки, пільги на оплату житлово-комунальних послуг в Законі України «Про Національну поліцію» не передбачені, відсутні встановлені законом підстави для поновлення позивачу пільг, на які він мав право і якими користувався відповідно до статті 22 Закону України «Про міліцію», у зв`язку з чим дії відповідача щодо припинення застосування пільг на житлово-комунальні послуги є правомірними. Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового правового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Враховуючи те, що останнім у часі є Закон України «Про Національну поліцію», в якому у прикінцевих та перехідних положеннях встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, які передбачені Законом України «Про Національну поліцію», тому пріоритетними в даному випадку є положення саме цього Закону. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі №227/1458/16-а (№ в ЄДРСР 78771548). Стосовно посилання позивача на положення Конституції України, зокрема, ч.3 ст.22 Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Встановлені чинним законодавством пільги не є довічними, як про це зазначає позивач, а залежать від конкретних положень чинного законодавства, яке визначає, чи надаються пільги певній категорії осіб чи ні. Не можна вважати пільги досягнутою соціальною гарантією, яку забороняється звужувати за нормами Конституції України, оскільки пільги безпосередньо повязані із правовим статусом певної особи, а не із досягненням особою певних соціальних гарантій, як, наприклад, набуття права на призначення пенсії чи її перерахунок, яких особу неможливо позбавити наступними змінами в законодавстві. Тобто при зміні правового статусу працівника міліції (поліції) шляхом позбавлення їх певних пільг, такі пільги перестають надаватись всім особам цієї категорії, а не тільки тим, хто стане міліціонером (поліцейським) в майбутньому. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. За змістом ст.22 Конституції України звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики. Крім того, у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що із закріпленим в ст.46 Конституції України правом громадян кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98) . Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України. При цьому Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Таким чином, Конституційний Суд України встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Також безпідставним є посилання позивача на те, що відповідно до статті 58 Конституції України права на соціальні пільги не можуть бути позбавлені особи, які вже їх отримали, з огляду на наступне. Стосовно дії закону в часі суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ця норма є загальновизнаним принципом права, який знайшов своє відображення в Конституції України як гарантія прав і свобод людини і громадянина, який треба розуміти так, що дія нормативно-правового акту починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99). Крім того, відповідач [PERSON] звертався у 2018 році до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району із адміністративним про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певній дії, а саме щодо не проведення розрахунків за надані пільги з оплати комунальних послуг. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду № 280/5437/18 від 20.02.2019 року [PERSON] у задоволенні позову було відмовлено. Рішення суду у даній справі набрало законної сили 05.06.2019 року. Судом встановлено, що на теперішній час, відповідачами не виконані їх зобов`язання щодо оплати отриманих ними послуг з централізованого постачання та відведення холодної води, які надавались позивачем в період з 01.08.20149 року по 31.01.2021 року. Підстав для застосування до цих вимог наслідків спливу строку позовної давності на теперішній час немає. Нарахування оплати за надані в цей період послуги, здійснювалось позивачем з урахуваннях тарифів на ці послуги та питомої норми водоспоживання, які діяли в цей період, враховуючи кількість зареєстрованих за даною адресою осіб, оскільки засіб обліку води за цією адресою не встановлений. На підставі розрахунку заборгованості та додатку до розрахунку за період з 01.08.2014 року по 31.01.2021 року, наданих позивачем, судом встановлено, що заборгованість за надані послуги за цей період складає 6930,09 гривень. В силу вимог ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Встановлено, що по даній квартирі відкритий лише один особовий рахунок по оплаті цих послуг, відповідачі є споживачами вищевказаних послуг, наданих позивачем в дану квартиру, тому сума заборгованості у розмірі 6930,09 гривень підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку. Враховуючи, що дана сума на момент розгляду справи не погашена відповідачами, вона підлягає стягненню з них в солідарному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати на сплату судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial