Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

В листопаді 2018 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що з 16.04.2002 р. по 03.05.2017 р. вона працювала у відповідача на різних посадах. При звільненні, відповідач, відповідно до вимог законодавства, не провів з нею повного розрахунку, не виплатив заборгованість по заробітній платі в розмірі 28371,00 грн., яка виникла у період з січня 2017 р. по травень 2017 р., які просить стягнути з нього в судовому порядку. Оскільки відповідач вчасно не провів повний розрахунок, він зобов'язаний також сплатити позивачці суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період від 01.06.2017 р. по 01.11.2018 р. в розмірі 136850,00 грн. В судовому засідання представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача ПрАТ «АК «Укртранс» не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду відзив на позовну заяву, з заявами та клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як зазначає ч.1, ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За правилами ч.1-2, ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Як встановлено судом, позивачка наказом №38-к від 16.04.2002 р. прийнята на роботу інженера служби з комерційної роботи ВАТ «Укртрансу», а наказом № 62/3 - К від 03.05.2017 р. звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с. 14-15). У відповідності до п.1, ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З особової рахунку працівника [PERSON], виданої ПрАТ «АК «Укртранс», вбачається, що підприємство перед позивачкою має заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.01.2017 р. по 31.05.2017 р. в розмірі 28371,00 грн. В судовому засіданні представник позивача надала пояснення, що станом на день розгляду справи дана заборгованість позивачці не виплачена. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в ухвалі від 12 грудня 2018 року в справі № 761/9584/15-ц / провадження № 61-27597св18/, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Даною правовою позицією Верховний Суд відступив від правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 26 квітня 2016 року в даній категорії справ, та зазначив, що в зв'язку з задоволенням вимог позивача про стягнення заборгованих сум з підприємства в повному обсязі, підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у суду немає. Порядок визначення середньомісячного заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). З наданого особового рахунку працівника [PERSON], її заробітна плата за останні два місяці роботи у відповідача становить 8050 грн./місяць. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 392,68 грн., виходячи із розрахунку (8050 грн. + 8050 грн.) / (22 дн. (березень) + 19 дн. (квітень). Отже, середній заробіток за час затримки становить 355 днів ( за період з 01.06.2017 р. по 01.11.2018 р.) х 392,68 грн. = 139401,40 грн. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Частиною 2 ст. 4 Закону встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з даної норми закону, суми задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1677,72 грн. судового збору.

Outcome: approved