Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

в липні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до квартири позивача. В обґрунтування позову зазначено, що позивач на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2017 р. та постанови Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2018 року, - є співвласником квартири [ADDRESS] . Однак, відповідач порушує право користування позивача зазначеною квартирою, самовільно змінює замки, та перешкоджає доступу позивача до квартири. Позивач зверталась до відповідача із листом щодо надання їй можливості вселитись в квартиру, що було залишено відповідачем поза увагою, а відтак позивач вимушена звертись до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14.09.2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову, зокрема, з огляду на те, що квартира належала відповідачу ще до 2011 року, вона є власником особового рахунку, та утримує цю квартиру більше 15 років. Позивач не приймає участь у витратах з утримання спільного майна, та за кошти відповідача в 2012 році було зроблено ремонт в квартирі. Також відповідач вказує, що позивач не відноситься до членів її сім`ї, та на даний час між сторонами склались неприязні стосунки, що унеможливлює їх проживання в цій однокімнатній квартирі. 25.09.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач просить задовольнити позовні вимоги, зокрема, посилаючись на те, що вона є законним співвласником спірної квартири, та відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу в користуванні нею, а наведені у відзиві доводи не свідчать про необґрунтованість позовних вимог. Після відкриття провадження у справі, сторони з будь-якими клопотаннями до суду не звертались, в зв`язк з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Кожна особа, відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Така ж за змістом норма закріплена в ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2017 року у справі № 752/20747/15-ц, було визнано в порядку спадкування за законом за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 35 кв.м, житловою площею 18,90 кв.м. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2018 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2017 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 16.12.2019 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2017 р. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2018 року було залишено без змін. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.02.2020 року, було встановлено, що 11.02.2020 року за позивачем було зареєстровано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 09.06.2020 року позивач [PERSON] направила відповідачу [PERSON] лист-прохання щодо не порушення її права користування зазначеною квартирою, та надати їй можливість вселитись до квартири. Крім того, встановлено, що відповідачем було отримано повідомлення позивача про намір продати належну їй Ѕ частину квартири, на що відповідачем було надано відповідь позивачу про необхідність проведення оцінки майна за участю заінтересованих осіб. В обґрунтування позову зазначено, що позивач немає можливості належним чином користуватись Ѕ частиною квартири, яка їй належить на праві власності, оскільки, відповідач чинити їй в цьому перешкоди та письмові звернення позивача про вселення залишаються без відповіді, а відтак позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, на переконання суду є стаття 383 ЦК України та стаття 150 ЖК УРСР, які закріплюють, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 9 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98). У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Дійсно, внаслідок відмови відповідача в забезпеченні вільного доступу позивача до квартири, остання, несе певні обмеження в праві користування спірною квартирою. Позивач, як співвласник квартири, має право на вселення до неї, оскільки стороною відповідача не представлено доказів забезпечення можливості позивачу вільного доступу до спірної квартири, а тому порушене право позивача підлягає захисту, зокрема, усуненню перешкод в користуванні квартирою шляхом її вселення у дану квартиру. Судом не беруться до уваги доводи сторони відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з наявністю у власності позивача іншого житла, оскільки наявність даної обставини не перешкоджає позивачу змінити своє місце проживання. Крім того, не заслуговують на увагу доводи сторони відповідача про неможливість вселення позивача до квартири з огляду на те, що вона не є членом сім`ї відповідача, оскільки спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, що дає право позивачу на вселення. Інші доводи сторони відповідача, зокрема, щодо можливих конфліктних ситуацій, які можуть виникнути між сторонами після вселення, то вони не є підставами для відмови в захисті права власності та такими, з якими закон пов`язує можливість відмови в захисті порушеного права позивача. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача не наведено переконливих тверджень, які б спростовували пред`явлені позовні вимоги, а відтак суд вважає, що позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved