Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

В липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] , дочці позивача, на праві власності належить житлове приміщення у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання виданої від 23.06.2021 №1874/26 в зазначеній квартирі з 01.04.2004 зареєстрований [PERSON] . Однак, останній не проживає в житловому приміщенні понад 12 років, оскільки мешкає разом з [PERSON] в США. Однак, факт реєстрації відповідача в спірній квартирі позбавляє можливості вільного розпорядження житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відтак, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 16.12.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою як третя особа з самостійними вимогами до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.2021 право власності на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Проте, на сьогоднішній день, [PERSON] досі зареєстрований за вказаною адресою. Просить визнати [PERSON] особою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняти її з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . 16.12.2021 ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, позовну заяву [PERSON] , як третьої особи з самостійними вимогами до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням прийнято до спільного сумісного розгляду із позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, [PERSON] залучено до участі у справі як третю особу з самостійними вимогами щодо предмету позову. В судовому засіданні представник відповідача вказував, що відповідач в спірній квартирі не проживає з 2009 року, приїжджати до України не має наміру. Зазначав, що відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує. Позивач та третя особа з самостійними вимогами в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 30.03.2004 квартира [ADDRESS] , належала [PERSON] на праві приватної власності. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 16.03.2020 квартира за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 23.06.2021 зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] . Згідно з актом по факту проживання/ не проживання особи за адресою від 23.06.2021 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що проживають в будинку [ADDRESS] , в присутності працівника відділення №1 Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» старшого майстра [PERSON] , засвідчують, що в квартирі [ADDRESS] гр. [PERSON] вже більше десяти років не проживає в даній квартирі. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2021 [PERSON] продала та передала [PERSON] , а [PERSON] купив та прийняв від [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Приписами ст.72 Житлового кодексуУкраїни передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що власником спірного житлового приміщення є [PERSON] (третя особа з самостійними вимогами). При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За вказаних обставин, суду не надано доказів того, що права позивача [PERSON] у даному випадку порушені та підлягають захисту у відповідності до способів, визначених ст. 16 ЦК України, враховуючи ту обставину, що станом на теперішній час остання не власником квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому нею, на думку суду, не може ініціюватись питання про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. З огляду на дані обставини, у задоволення позову [PERSON] належить відмовити. В той же час, реєстрація у квартирі відповідача [PERSON] , на думку суду, істотно порушує права третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] . Оскільки відповідач [PERSON] з 2009 року не користується спірним житловим приміщенням, представник якого надав суду пояснення, в яких зазначає, що відповідач не має наміру користуватись спірною квартирою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням обґрунтовані та підлягають задоволенню. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов третьої особи з самостійними вимогами підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved