Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

В лютому 2020 року кредитна спілка «Істок» звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, просила суд ухвалити рішення, яким достроково стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь КС «ІСТОК» заборгованість за кредитним договором ДКВ-2659 від 07.08.18 року за період з 07.08.2018 року по 31.12.2019 року в розмірі 470061,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за основною сумою кредиту - 68972,60 грн.; заборгованість за платою - 131598,16 грн.; заборгованість по відсотках - 1,05 грн.; інфляційні нарахування - 17650,32 грн.; 100% річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3. кредитного договору 236839,59 грн.; штраф згідно п.4.7.2 договору 15000,00 грн. та судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.08.2018 року до КС «Істок» звернувся відповідач [PERSON] із заявою про вступ до кредитної спілки, яку було задоволено. У той же день, 07.08.2018 року, [PERSON] сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок. Таким чином, на підставі ст. 10, ч. 2 ст. 16\~Закону України\~«Про кредитні\~спілки» [PERSON] набув членства у кредитній спілці «Істок». 07.08.2018 року відповідач [PERSON] подав до КС «Істок» заяву на отримання кредиту. Між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит №ДКВ-2659, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 75 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,001% річних, які зобов`язався повернути до 07.02.2020 року, зі сплатою 82,19 грн. щоденно за надання кредиту. 07.08.2018 року між КС «Істок» та відповідачем [PERSON] був укладений Додатковий договір №1 до Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року, відповідно до умов якого щоденна плата за надання кредиту становить 328,76 грн. (п. 2.5) (а.с. 15, зворотня сторона). Відповідно до п. 4.7.2 Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року за порушення умов договору передбачена сплата позичальником штрафу в розмірі 1000 грн. за порушення сплати кожного платежу, згідно графіку платежів. Згідно п. 4.7.3 Договору передбачено, що за порушення умов договору настають правові наслідки, а саме повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором, згідно ст. 625 ЦК України. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача [PERSON] , 07.08.2018 року між КС «Істок» та [PERSON] був укладений Договір поруки №ДКВ-2659 ДП1, згідно умов якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником перед кредитором за виконання зобов`язання за з Договором про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року. Відповідач [PERSON] несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату по кредиту, порушуючи умови кредитного договору, в зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом за період з 07.08.2018 року по 31.12.2019 року у розмірі 470061,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за основною сумою кредиту - 68972,60 грн.; заборгованість за платою - 131598,16 грн.; заборгованість по відсотках - 1,05 грн.; інфляційні нарахування - 17650,32 грн.; 100% річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3. кредитного договору 236839,59 грн.; штраф згідно п.4.7.2 договору 15000,00 грн. В порушення кредитного договору відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому позивач змушений був звернутися в суд для захисту своїх прав та інтересів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за відсутності представника позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Хейніс О.Г. позовні вимоги визнав частково, пославшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Суду пояснив, що дійсно 07.08.2018 року між КС «Істок» та відповідачем [PERSON] була укладено Договір про споживчий кредит №ДКВ-2659, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 75 000 грн. [PERSON] є військовослужбовцем та учасником бойових дій, тому проценти, штрафні санкції КС «Істок» нараховані неправомірно. Оскільки [PERSON] на виконання кредитного договору було сплачено 22700 грн., тому відповідач [PERSON] визнає суму заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 52 300 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та відзиву від відповідача [PERSON] до суду не надходило. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] адвоката Хейніса О.Г. та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 07.08.2018 року до Кредитної Спілки «Істок» звернувся відповідач [PERSON] із заявою про вступ до кредитної спілки (а.с. 9), яку було задоволено, що підтверджується витягом з протоколу засідання правління КС «Істок» від 07.08.2018 року (а.с. 10). У той же день, 07.08.2018 року, [PERSON] сплатив вступний внесок, що підтверджується прибутковим касовим ордером №1947 від 07.08.2018 року та обов`язковий пайовий внесок, що підтверджується прибутковим касовим ордером №1948 від 07.08.2018 року (а.с. 12 та на звороті). Таким чином, на підставі ст. 10, ч. 2 ст. 16\~Закону України\~«Про кредитні\~спілки» [PERSON] набув членства у Кредитній Спілці «Істок». 07.08.2018 року відповідач [PERSON] подав позивачу заяву на отримання кредиту, у зв`язку із чим на засіданні кредитного комітету КС «Істок» було прийнято рішення щодо надання [PERSON] кредит згідно поданої заяви у розмірі 75 000 грн. (а.с. 13). 07.08.2018 року між КС «Істок» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит №ДКВ-2659, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 75 000 грн. (п. 1.1), які зобов`язався повернути до 07.02.2020 року (п. 1.2). Згідно п. 2.5 Договору №ДКВ-2659 плата за надання кредиту 82,19 грн. щоденно. Процентна ставка за користування кредитом за даним договором становить 0,001% річних (п.3.2) (а.с. 14-16). 07.08.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та відповідачем [PERSON] був укладений Додатковий договір №1 до Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року, відповідно до умов якого щоденна плата за надання кредиту становить 328,76 грн. (п. 2.5) (а.с. 15, зворотня сторона). Позивач належним чином виконав зобов`язання передбачені умовами Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року, надавши відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 50 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 07.08.2018 року та 25 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 08.08.2018 року (а.с. 27 та на звороті). Згідно п. 4.1 Договору про споживчий кредит позичальник щомісячно сплачує кредитору платіж, що складається з нарахованої плати, частини кредиту та процентів за користування кредитом, до дати та у розмірі, що вказані в Графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, наведеному у додатку до Договору, який є невід`ємною частиною. Відповідно до п. 4.3. Договору про споживчий кредит платежі проводяться позичальником згідно з [PERSON] у повному обсязі шляхом внесення готівкою в касу або на зазначений у договорі рахунок. Згідно п. 4.7.2 Договору про споживчий кредит за порушення умов договору передбачена сплата позичальником штрафу в розмірі 1000 грн. за порушення сплати кожного платежу, згідно графіку платежів. У п. 4.7.3 Договору про споживчий кредит передбачено, що за порушення умов договору настають правові наслідки, а саме повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором, згідно ст. 625 ЦК України. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача [PERSON] за вказаним Договором про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року на підставі Додатка до заяви на отримання кредиту (а.с. 14), яка була написана [PERSON] , 07.08.2018 року між КС «Істок» та [PERSON] був укладений Договір поруки №ДКВ-2659 ДП1, згідно умов якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником перед кредитором за виконання зобов`язання за Договором про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року (а.с. 29). Відповідно до п.1.1, 1.2 Договору поруки №ДКВ-2659 ДП1 сторони цього договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати своїм майном за повне та своєчасне виконання всіх зобов`язань, передбачених умовами договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року, згідно якого позичальником є член КС «Істок» [PERSON] , та на підставі якого позичальник отримав кредит в сумі 75000 грн. на строк 19 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% річних та плата за надання кредиту у розмірі 82,19 грн. щоденно, що нараховуються згідно умов кредитного договору, а також погашення сум витрат кредитора, пов`язаних з неналежним виконанням позичальником зобов`язань по кредитному договору та відшкодування збитків, які можуть бути заявлені Кредитором, згідно умов кредитного договору та вимог чинного законодавства України. Поручитель погоджуємся із правом кредитора та Позичальника змінювати умови кредитного договору та надає згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору, в тому числі при переведенні боргу на третю особу та/або в разі переходу зобов`язань за кредитним договором до спадкоємців Позичальника у зв`язку із смертю Позичальника або порядку правонаступництва. В обгрунтування позовних вимог, КС «Істок» посилалася на те, що відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору, несвоєчасно погашав кредит. Як вбачається із розрахунку заборгованості та бухгалтерської довідки розрахунку боргу, відповідач [PERSON] несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату по кредиту (зокрема, сплатив 6027,40 грн. - основна сума кредиту та 16672,60 грн. плата), порушуючи умови кредитного договору, в зв`язку з чим за період з 07.08.2018 року по 31.12.2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 470061,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за основною сумою кредиту - 68972,60 грн.; заборгованість за платою - 131598,16 грн.; заборгованість по відсотках - 1,05 грн.; інфляційні нарахування - 17650,32 грн.; 100% річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору 236839,59 грн.; штраф згідно п.4.7.2 договору 15000,00 грн. (а.с. 35-36). На виконання заходів досудового врегулювання спору, КС «Істок» на адресу відповідачів [PERSON] та [PERSON] неодноразово було надіслано позивачем повідомлення про заборгованість, що підтверджується повідомленнями №556 від 16.01.2019 року, №680 від 22.07.2019 року, №675 від 15.07.2019 року, які залишилися без реагування з боку відповідачів (а.с. 30-34). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проаналізувавши фактичні обставини справи та надані сторонами докази, суд встановив, що зобов`язання за кредитним договором №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року відповідач [PERSON] належним чином не виконав, тому наявні підстави для стягнення з нього заборгованості за кредитом. Проте суд вважає, що позовні вимоги КС «Істок» слід задовольнити частково, з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є військовослужбовцем військової частини [NUMBER] , що підтверджується посвідченням, виданим 24.07.2018 року, учасником бойових дій згідно посвідчення, виданого 29.05.2019 року безтерміново та дійсне на всій території України (а.с. 110- 114). Вказані докази свідчать, що відповідач [PERSON] має пільги відповідно до закону. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції. Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває до теперішнього часу. За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. Разом з цим, пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18. У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц (касаційне провадження №61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі №727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі №640/4439/16-ц (касаційне провадження №61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі №211/1546/16-ц (касаційне провадження №61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі №205/1993/17-ц (касаційне провадження №61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] є військовослужбовцем, учасником бойових дій, КС «Істок» не повинна була нараховувати [PERSON] штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань та проценти за користування кредитом. При цьому відповідно до ст. ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07.08.2018 року та видаткових касових ордерів від 07.08.2018 року, від 08.08.2018 року [PERSON] отримав кредит в загальній сумі 75 000 грн. Зобов`язання за кредитним договором відповідач [PERSON] належним чином не виконав. Його заборгованість згідно розрахунку позивача становить 470061,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за основною сумою кредиту - 68972,60 грн.; заборгованість за платою - 131598,16 грн.; заборгованість по відсотках - 1,05 грн.; інфляційні нарахування - 17650,32 грн.; 100% річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3. кредитного договору 236839,59 грн.; штраф згідно п.4.7.2 договору 15000,00 грн. Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що в період з вересня 2018 року по серпень 2019 року [PERSON] на погашення кредиту сплатив 22700 грн., з яких КС «Істок» 6027,40 грн. здійснювала погашення основної суми кредиту та 16672,60 грн. зараховувалася як плата за надання кредиту (а.с. 36). Плата за надання кредиту за своїм характером фактично є процентами за користування кредитом, тому нараховувалася відповідачу безпідставно з урахуванням п. 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Усього відповідачем [PERSON] сплачено на погашення суми кредиту 22700 грн. Ці кошти повинні спрямовуватися на погашення тіла кредиту, оскільки до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Оскільки відповідачем [PERSON] надано суду документи, що підтверджують його статус військовослужбовця, учасника бойових дій, суд вважає за необхідне застосувати у спірних правовідносинах пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року №6-1746цс16. Разом з тим, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» не звільняють військовослужбовців від виконання зобов`язання за кредитним договором повністю. Тому з [PERSON] на користь КС «Істок» підлягає стягненню заборгованість за Договором про споживчий кредит №ДКВ 2659 від 07.08.2018 року в розмірі 52300 грн. (75 000 грн. 22700 грн.), тобто заявлений позивачем розмір заборгованості по тілу кредиту підлягає зменшенню на розмір сплачених відповідачем платежів у період дії особливого періоду (плати за надання кредиту), що узгоджуються з положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 травня 2018 року у справі №521/12726/16-ц, провадження № 61-16144св18, а також слід відмовити позивачу в стягненні заборгованості за платою, по відсотках, інфляційних нарахувань, 100% річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3. кредитного договору, штрафу. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно з ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника. Відповідно до ст.\~559\~ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати, тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559\~ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим. З наданих суду та досліджених доказів встановлено, що за умовами п. 1.2 Договору поруки №ДКВ-2659 ДП1 від 07.08.2018 року поручитель погодився із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надав згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору. Таким чином, поручитель [PERSON] добровільно погодився з умовами укладеного між ним та КС «Істок» договору поруки на автоматичне збільшення його відповідальності, що засвідчено його підписом у даному договорі, він був інформований про такі положення договору. Отже, зафіксувавши власне волевиявлення щодо умов договору поруки в момент його укладання, сторона за договором - поручитель в повному обсязі прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, зауважень чи пропозицій щодо змісту договору поруки, зокрема, щодо його додаткового повідомлення про зміну умов, щодо надання згоди на збільшення зобов`язань лише щодо плати, відсотків, пені, штрафів, останнім не зазначалося, в судовому порядку вказаний договір чи його окремі пункти недійсними визнано не було. За таких обставин судом встановлено, що порука [PERSON] не припинена, оскільки умовами Договору поруки №ДКВ-2659 ДП1 від 07.08.2018 року передбачена згода поручителя на зміну основного зобов`язання без додаткового погодження, тому слід стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь КС «Істок» заборгованість за основною сумою кредиту за Договором про споживчий кредит ДКВ-2659 від 07.08.2018 року в розмірі 52300,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь КС «Істок» по 392,39 грн. понесеного судового збору.

Outcome: partial