Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

В липні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства із позовними вимогами до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, які неодноразово збільшувалися та зменшувалися позивачем. При цьому позовні вимоги обґрунтував тим, що за час перебування в шлюбі з 14.05.1986 року по 10.01.2012 року подружжя набуло у спільну сумісну власність: двокімнатну квартиру [ADDRESS]; трикімнатну квартиру [ADDRESS]; автомобіль «Mitsubishi Lanser 1,5», 2011 р.в., д/н [NUMBER]; автомобіль «Cherry QQ», 2011 р.в. д/н [NUMBER]; не введений в експлуатацію двоповерховий будинок по [ADDRESS], побудований на земельній ділянці, яка належить відповідачці на праві особистої приватної власності; грошові кошти в сумі розміром у 130000 грн. із нарахованими відсотками в сумі 46800 грн., розміщені у ПАТ «Кредобанк» згідно договору від 14.01.2011 р.; грошові кошти в сумі розміром у 148605 грн. із нарахованими відсотками в сумі 16347 грн., розміщені у ПАТ «Банк Кіпру» згідно договору від 11.02.2011 р.; грошові кошти в сумі розміром у 17500 дол. США із нарахованими відсотками в сумі 1225 дол. США, що станом на дату розірвання шлюбу згідно курсу НБУ становило загалом 149609 грн., розміщені у ПАТ «Астра Банк» згідно договору від 14.06.2011 р.; грошові кошти в сумі розміром у 17500 дол. США із нарахованими відсотками в сумі 1400 дол. США, що станом на дату розірвання шлюбу згідно курсу НБУ становило загалом 151007,22 грн., розміщені у ПАТ «Банк Руський Стандарт» згідно договору від 21.06.2011 р.; грошові кошти в сумі розміром у 14012,42 дол. США, що станом на дату розірвання шлюбу згідно курсу НБУ становило 111956,43 грн., розміщені у ПАТ «Піреус Банк МКБ» згідно договору від 03.06.2010 р. Як вказує позивач [PERSON], після продажу ним двох спірних автомобілів на загальну суму розміром у 164000 грн. та відсутності станом на розгляд справи грошових коштів на вказаних банківських рахунках в загальній грошовій сумі розміром у 754324,20 грн., віднесених позивачем до складу спільного майна подружжя, які необхідно врахувати про розподілі майна, а також не введення в експлуатацію спірного житлового будинку, позивач [PERSON] в порядку розподілу спільного майна подружжя просив визнати за ним право власності на 3-кімнатну [ADDRESS], вартістю 1350663 грн., та на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних, оздоблювальних матеріалів та іншого майна, яке було використане при будівництві та облаштуванні двоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] При цьому також просив суд визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю, посилаючись на придбання нерухомого майна за рахунок коштів його матері - [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, право власності на 2-кімнатну квартиру [ADDRESS], вартість якої позивач оцінив в 1100 000 грн. та іншу 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних, оздоблювальних матеріалів та іншого майна, яке було використане при будівництві та облаштуванні двоповерхового житлового будинку по [ADDRESS], позивач просив визнати за відповідачкою [PERSON] Також до початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] заявила зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та розподіл спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, які, зважаючи на продажі автомобілів - спірного майна позивачем [PERSON] та неодноразовими змінами позовних вимог, також змінювала свої позовні вимоги та вказувала, що в дійсності до складу спільного сумісного майна подружжя, яке було придбано за час шлюбу і яким володіє і користується позивач за первісним позовом, входить: однокімнатна квартира [ADDRESS], трикімнатна квартира [ADDRESS], автомобіль «Mitsubishi Lanser 1,5» 2011 р.в. д/н [NUMBER] та автомобіль «Cherry QQ» 2011 р.в. д/н [NUMBER]. При цьому [PERSON] вказала, що двокімнатна квартира [ADDRESS], а також усі грошові кошти, розміщені на банківських рахунках, віднесені позивачем за первісним позовом до складу спільного майна подружжя, в дійсності є її особистою приватною власністю, адже отримані внаслідок відчуження нею отриманого під час шлюбу в дар домоволодіння на земельній ділянці, площею 0,15 га, із житловим будинком та надвірними будівлями [ADDRESS] Тому у своєму зустрічному позові просить суд визнати її особистою приватною власністю спірну двокімнатну квартиру [ADDRESS], а також грошові кошти, розміщені на рахунках у ПАТ «Піреус Банк» згідно Договору № [NUMBER] від 02.06.2010 р., у ПАТ «Кредобанк» згідно Договору № 2630/155/467537 від 14.01.2011 р., у ПАТ «Астра Банк» згідно Угоди № 036545 від 14.06.2011 р. та у ПАТ «Банк Руський Стандарт» згідно Угоди № 004009141 від 21.06.2011 р. Також зважаючи на викладене вказує, що загальна вартість спільного майна подружжя становить суму розміром у 2433011,20 грн., просить суд розділити спільне майно подружжя в натурі, виділивши у її власність 9/10 частин спірної трикімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 1215596,70 грн., що відповідає вартості 1/2 частини спільного майна подружжя. При цьому відповідачу [PERSON] - позивачу за основним позовом в порядку розподілу спільного майна просить виділити у власність в натурі інше спільне майно подружжя, а саме: 1/10 частину трикімнатної квартири [ADDRESS], однокімнатну квартиру [ADDRESS], а також грошові кошти згідно Висновку судової експертизи № 15/07-15 від 15.07.2015 року в сумі 200685,20 грн. та 79168 грн., які становлять вартість проданих [PERSON] легкових автомобілів «Mitsubishi Lanser 1.5» та «Chery QQ» відповідно, а також стягнути на свою користь судові витрати на загальну суму розміром у 13441 грн., в тому числі за сплату судового збору розміром у 3 441 грн. та за проведення судових будівельно-технічної та автотоварознавчої експертиз вартістю 10000 грн. Позивач [PERSON] на час слухання справи так і не з'явився, при цьому, що 3 роки та 3 місяці, коли суд перебував у стадії клопотань, заявляв неодноразові клопотання, заяви та відводи головуючому та змінював неодноразово свої позовні вимоги та представників. При цьому останній із представників [PERSON] у судовому засіданні 22.12.2016 р. підтримав позовні вимоги у повному об'ємі та заперечив проти зустрічного позову зазначивши, що однокімнатна квартира [ADDRESS] являється особистою власністю саме [PERSON] - позивача за основним позовом, адже придбана за кошти його матері - [PERSON], яка померла [INFO] р., тобто під час слухання даної справи, а все інше спірне нерухоме та рухоме майно придбано за спільні грошові кошти подружжя, а тому має бути розділено між сторонами. Представник позивача за первісним позовом при цьому категорично заперечував проти визнання двокімнатної квартири [ADDRESS], а також спірних грошових коштів на банківських рахунках особистою приватною власністю [PERSON], яка виникла в неї після відчуження під час шлюбу подарованого їй нерухомого майна. Відповідач [PERSON] за первісним позовом в судове засіданні не з'явилась. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти первісного позову [PERSON] та просив суд відмовити у його задоволенні та задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Свої заперечення на первісний позов обґрунтовував тим, що [PERSON] під час шлюбу із позивачем було отримано в дар, тобто в особисту приватну власність, земельну ділянку разом із розташованим на ній будинком, в результаті продажу яких відповідачка набула також право особистої приватної власності на спірну двокімнатну квартиру, а також спірні грошові кошти, розміщені на банківських рахунках. Категорично заперечувала існування не введеного в експлуатацію спірного житлового будинку, а також визнання однокімнатної квартири особистою приватною власністю позивача за первісним позовом через недоведеність та безпідставність стверджень про придбання квартири за грошові кошти його матері. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом під час судового розгляду справи з'ясовано, що згідно Свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] 14.05.1986 року відділом РАЦС Мінського району зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 818 (том 1 а.с. 8). При цьому 10.01.2012 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ у м. Києві було зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами (том 2 а.с. 9). Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) і вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нормою ч. 1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як з'ясовано судом, згідно Договору купівлі-продажу від 03.09.2001 р. (том 1 а.с. 10), тобто у період шлюбу, право власності на спірну однокімнатну квартиру [ADDRESS] було зареєстровано на ім'я позивача [PERSON] Також у судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось сторонами, що спільним майном подружжя є: трикімнатна квартира [ADDRESS], придбана подружжям 20.03.2002 р. та зареєстрована на ім'я позивача [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 20.03.2002 р. (том 1 а.с. 11), два легкові автомобілі «Mitsubishi Lanser 1,5» 2011 р.в. д/н [NUMBER] та «Cherry QQ» 2011 р.в. д/н [NUMBER]., придбані у серпні 2011 р. та зареєстровані на ім'я позивача за основним позовом [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] відповідно. Як з'ясовано судом, на підставі Договору дарування житлового будинку від 13.08.2001 р. (том 1 а.с. 108) та Договору дарування земельної ділянки від 20.09.2002 року (том 1 а.с. 109-110, 111-112), [PERSON] отримала в дар нерухоме майно, а саме, земельну ділянку разом із житловим будинком на ній, розташовані по [ADDRESS]. 03.06.2010 р. [PERSON] відчужила подароване їй нерухоме майно, що підтверджується Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 03.06.2010 року (том 1 а.с. 113-116) та Договором купівлі-продажу житлового будинку від 03.06.2010 року (том 1 а.с. 117-120), отримавши від продажу подарованих земельної ділянки разом з житловим будинком загалом грошову суму розміром у 1869600 грн., що на день продажу за курсом НБУ була еквівалентом 235763 дол. США. Нормою ч. 1 ст. 24 КпШС України, який діяв на час укладення Договорів дарування, було встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. При цьому, згідно ст. 57 СК України, яка діяла на момент продажу [PERSON] подарованого їй нерухомого майна, передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З огляду на викладене, судом встановлено, що земельна ділянка разом із розташованим на ній житловим будинком по [ADDRESS], подаровані відповідачці, а також грошові кошти в сумі розміром у 1869600 грн., що на день продажу подарованого майна за курсом НБУ було еквівалентом 235763 дол. США, отримані відповідачкою від продажу подарованого їй нерухомого майна (земельної ділянки разом із житловим будинком), в розумінні ст. 24 КпШС України та ст. 57 СК України, являються особистою приватною власністю [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, 03.06.2010 року, тобто в той самий день, коли відповідачкою було відчужено подароване їй нерухоме майно, на поточний рахунок «Вільний» у ПАТ «Піреус Банк», відкритий на ім'я [PERSON], було внесено грошову суму розміром у 215 000 доларів США, що на дату банківської операції було еквівалентом 1 704 950 грн., що підтверджується укладеною між [PERSON] та ПАТ «Піреус Банк» Угодою № [NUMBER] від 03.06.2010 року (том 1 а.с. 121-126), а також Рухом коштів по рахунку [NUMBER] з 03.06.2010 року по 04.10.2013 року (том 1 а.с. 127-130). При цьому, в судовому засіданні сторони так і не дійшли згоди щодо джерела коштів на придбання однокімнатна квартира [ADDRESS] та двокімнатної квартири [ADDRESS], походження грошових коштів на п'яти банківських рахунках, відкритих на ім'я відповідача [PERSON], а також щодо не введеного в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] За клопотанням представника відповідача за основним позовом - представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] судом було проведено судову будівельно-технічну експертизи, оціночно-будівельну та авто товарознавчу експертизи. Згідно висновку експерта Експертно-оціночної компанії «Система» від 15.07.2015 р. № 15/07-15 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, оціночно-будівельної та автотоварознавчої (том 2 а.с. 146-170) дійсна (ринкова) вартість спірного рухомого та нерухомого майна в цінах на час проведення дослідження складає, зокрема: однокімнатної квартири - суму розміром у 802495 грн. (том 2 а.с. 169); трикімнатної квартири - суму розміром у 1350663 грн. (том 2 а.с. 169); автомобіля «Mitsubishi Lanser 1.5» - 200685,20 грн. та автомобіля «Cherry QQ» - 79168 грн. (том 2 а.с. 170) Таким чином, суд при вирішення питання поділу майна подружжя виходить саме із вартості спірного рухомого і нерухомого майна, визначеної у вказаному висновку експерта № 15/07-15 від 15.07.2015 р. (том 2 а.с. 146-170), який отримано з ініціативи та спільної згоди сторін у справі на підставі ухвал Оболонського р/с м. Києва від 14.10.2014 р. (том 2 а.с. 107-108) та від 23.06.2015 р. (том 2 а.с. 141-142). Під час слухання справи позивач [PERSON] стверджував, щодо отримання грошових коштів на придбання спірної однокімнатної квартири від своєї матері [PERSON] на підставі Договору від 01.09.2001 р. (том 2 а.с. 125) не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи з огляду на наступне. Як з'ясовано судом, згідно Договору від 01.09.2001 р. (том 2 а.с. 125) вбачається, що [PERSON] передала своєму сину - позивачу [PERSON] грошову суму розміром у 380000 російських рублів для придбання для неї спірної однокімнатної квартири. При цьому, спірна квартира була придбана на ім'я [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 03.09.2001 р. (том 1 а.с. 10, том 2 а.с. 128), тобто через два дні після передачі [PERSON] грошових коштів у сумі 380000 рублів [PERSON], які вона отримала начебто від продажу належного їй у РФ нерухомого майна. Однак, як вбачається із матеріалів справи, а саме договору купівлі-продажу гаражу (том 2 а.с. 124) та Договору купівлі-продажу квартири (том 2 а.с. 122), укладених [PERSON] в Російській Федерації, грошові кошти в сумі 10000 рублів за продаж гаражу, матір позивача отримала лише 23.10.2001 р. в день підписання вказаного договору (том 2 а.с. 124), тобто через 53 дні після нібито передачі саме цих грошей своєму сину - позивачу [PERSON] згідно Договору від 01.09.2001 р. (том 2 а.с. 125), а грошові кошти в сумі розміром у 280000 рублів від продажу квартири в Росії [PERSON] отримала лише через 89 днів після укладення Договору від 01.09.2001 р. про начебто передачу своєму сину [PERSON] саме цих же грошових коштів. Аналізуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір від 01.09.2001 р. (том 2 а.с. 125) про передачу [PERSON] своєму сину [PERSON] грошових коштів в сумі 380000 рублів, які вона отримала від продажу належного їй у РФ нерухомого майна, складений набагато пізніше, ніж подружжя [PERSON] - сторін по справі, придбало спірну однокімнатну квартиру, а тому надані позивачем [PERSON] докази щодо його особистої приватної власності на спірну однокімнатну квартиру, а також джерел походження грошових коштів на її придбання, є неналежним та недопустимим доказом тих обставин, на які як на підставу своїх вимог посилався [PERSON] у своєму первісному позові. Також суд вважає за доцільне вказати, що позивач [PERSON] протягом розгляду справи за період з липня 2013 р. по липень 2014 р. у різних редакціях первісного позову п'ять разів визнавав спірну однокімнатну квартиру спільною сумісною власністю його з відповідачкою подружжя (том 1 а.с. 2-5, а.с. 18-22, а.с. 30-33, а.с. 191-195; том 2 а.с. 22-24). При цьому відмову від визнання вказаної вище обставини [PERSON] в порядку ст. 178 ЦПК України не подавав. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач навмисно вводив суд в оману з метою одноособового привласнення спільного майна подружжя всупереч вимог ст. 60 та ч. 1 ст. 70 СК України. Доказів того, що протягом розгляду справи та визнання спірної однокімнатної квартири спільною власністю подружжя позивач [PERSON] не знав про джерела походження грошей, за які придбавалась спірна квартира, також не надав. Інші докази про придбання спірної однокімнатної квартири за особисті грошові кошти позивача в матеріалах справи відсутні. За таких обставин суд вважає, що спірна однокімнатна квартира [ADDRESS] являється об'єктом не особистої власності [PERSON], а спільною сумісною власністю сторін по справі. Аналізуючи наведені докази кожен окремо, а також у їх сукупності (том 1 а.с. 108-130), суд приходить до висновку щодо належності та допустимості вказаних вище доказів як таких, що свідчать про розміщення на рахунку «Вільний» у ПАТ «Піреус Банк» саме тих особистих грошових коштів [PERSON], які були отримані нею від продажу подарованого їй нерухомого майна. Враховуючи зазначене, а також те, що на вказаний рахунок «Вільний» у ПАТ «Піреус Банк» вносились грошові кошти лише один раз, а саме 03.06.2010 року (том 1 а.с. 127), тобто в день продажу подарованого відповідачці нерухомого майна, а всі інші операції були видатковими щодо зняття готівки (том 1 а.с. 127-130), то суд вважає законним визнати грошові кошти, розміщені на цьому рахунку особистою приватною власністю [PERSON] - позивача за зустрічним позовом. Що ж стосується інших чотирьох депозитів на банківських рахунках, відкритих на ім'я [PERSON], а саме: у ПАТ «Банк Кіпру» від 11.02.2011 р. на суму 148 605 грн. (том 1 а.с. 106-107); у ПАТ «Кредобанк» від 14.01.2011 року на суму 130000 грн. (том 1 а.с. 131); у ПАТ «Астра Банк» від 15.06.2011 р. на суму розміром у 140000 грн., що було еквівалентом 17500 дол. США (том 1 а.с. 132-133) та у ПАТ «Банк Руський Стандарт» від 21.06.2011 р. на суму розміром у 140000 грн., що було еквівалентом 17500 дол. США (том 1 а.с. 134-138), то судом встановлено наступне. Депозитний рахунок, відкритий на ім'я [PERSON] у ПАТ «Банк Кіпру» на підставі Договору № 39/2 від 11.02.2011 р. (том 1 а.с. 106-107) із строком закінчення 16.02.2012 р., було достроково припинено 09.12.2011 р., тобто, до розірвання шлюбу між сторонами по справі, що підтверджується Випискою по особовому рахунку за період з 02.02.2011 по 04.10.2011 р., у якій зазначено, що 09.12.2011 р. було здійснено виплату коштів згідно депозитного договору № 39/2 від 11.02.2011 р. в зв'язку з достроковим припиненням дії договору на підставі заяви клієнта від 09.12.2011 р. Виходячи з цього, грошові кошти, розміщені на вказаному рахунку, не можуть бути предметом даного цільного спору. Як вбачається із роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо віднесення грошових коштів, розміщених на вище вказаному депозитному рахунку у ПАТ «Банк Кіпру», до складу спільного сумісного майна сторін по справі, є необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Також суд не бере до уваги ствердження позивача [PERSON] про поповнення спірних банківських рахунків у ПАТ «Кредобанк», ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Банк Руський Стандарт» тими грошовими коштами, які він знімав з рахунку в ПАТ «Універсал Банк», відкритого на його ім'я (том 1 а.с. 82-87, а.с. 173-189). Адже згідно наявних в матеріалі справі доказів не вбачається ані джерело походження грошових коштів на рахунках позивача, ані доказів про накопичення вказаних коштів за тривалий проміжок часу саме для поповнення банківських рахунків, відкритих на ім'я відповідачки. В той же час, з матеріалів даної справи судом дійсно вбачається, що розмір кожного з трьох депозитних банківських вкладів на трьох рахунках у ПАТ «Кредобанк», ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Банк Руський Стандарт» відповідно, повністю співпадає із трьома відповідними ідентичними сумами, кожна з яких була в межах однієї доби знята з рахунку «Вільний» у ПАТ «Піреус Банк» та покладена на нововідкритий депозитний рахунок у кожному із трьох банків в дати їх відкриття (том 1, а.с. 131, 141, 142, ), що підтверджується Рухом коштів по рахунку «Вільний» у ПАТ «Піреус Банк» з 03.06.2010 по 04.10.2013 року згідно рядків № 27, № 28, № 36 та 37 (том 1 а.с. 127-130), а також Договором ПАТ «Кредобанк» (том 1 а.с. 131) і Випискою по вкладу за період з 14.01.2011 року по 27.03.2012 року (том 1 а.с. 141), Угодою ПАТ «Астра Банк» (том 1 а.с. 132-133) і Випискою по зазначеній угоді 036545 (том 1 а.с. 142), а також Договором із банком ПАТ «Банк Руський Стандарт» (том 1 а.с. 134-138) і Випискою ПАТ «Банк Руський Стандарт» по угоді 004009141 від 21.06.2011 року (том 1 а.с. 213-215). При цьому, згідно усіх наданих позивачем [PERSON] фінансових документів про рух коштів на рахунках, відкритих на його ім'я, а саме: у Кредитній спілці «Фін-еко» від 20.09.2008 року (том 1 а.с. 88), у ПАТ «Піреус Банк» від 02.11.2010 року (том 1 а.с. 69-73), від 02.11.2010 року (том 1 а.с. 76-78) та від 09.06.2011 року (том 1 а.с.75), у ПАТ «Універсал Банк» від 17.09.2009 року у валюті «долар США» (том 1 а.с. 80-81), від 17.09.2009 року у валюті «гривня» (том 1 а.с. 82-87) та від 26.11.2009 року у валюті «євро» (том 1 а.с. 79), вбачається, що [PERSON] не здійснювалося жодної операції по зняттю готівки з вище вказаних рахунків не тільки саме в ті дні, але й навіть напередодні того часу, коли на ім'я [PERSON] були відкриті банківські депозитні рахунки у трьох вище згадуваних банках ПАТ «Кредобанк», ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Банк Руський Стандарт». За таких обставин, а також враховуючи встановлене судом джерело походження грошових коштів на рахунку «Вільний» у ПАТ «Піреус Банк», джерелом наповнення якого стали особисті грошові кошти [PERSON], отримані від продажу подарованого їй під час шлюбу нерухомого майна, суд приходить до висновку, що і грошові кошти, які розміщувалися на депозитних рахунках на ім'я відповідачки у банках ПАТ «Кредобанк», ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Банк Руський Стандарт», разом із нарахованими на депозит процентами, також є особистою власністю подружжя в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Щодо спірної двокімнатної квартири судом встановлено, що дане нерухоме майно також не підлягає поділу, оскільки не являється спільним сумісним майном подружжя, а є особистою власністю відповідачки [PERSON], адже придбане за рахунок особистих грошових коштів, розміщених на рахунку «Вільний» у ПАТ «Піреус Банк», які відповідачка отримала від продажу подарованих їй житлового будинку та земельної ділянки. Зокрема, вказане підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 15.10.2010 року (том 1 а.с. 143-144), у відповідності до п. 3 якого вбачається, що продаж квартири було вчинено за грошову суму розміром у 474 528 грн., що за курсом НБУ на дату вчинення правочину становило суму розміром у 60 000 доларів США При цьому, той факт, що вказану грошову суму розміром у 60 000 доларів США, яка була сплачена за спірну двокімнатну квартири згідно Договору купівлі-продажу від 15.10.2010 року, дійсно в цей же день, тобто 15.10.2010 року, було знято з поточного рахунку «Вільний» № [NUMBER] від 03.06.2010 року, відкритого у ПАТ «Піреус Банк» у валюті «долар США» в день продажу подарованого відповідачці нерухомого майна, підтверджується Рухом коштів по рахунку з 03.06.2010 по 04.10.2013 року (валюта «долар») (том 1 а.с. 129), у порядковому рядку № 22 якого вказано, що 15.10.2010 року з поточного рахунку № [NUMBER] від 03.06.2010 року було видано готівку в грошовій сумі розміром у 65 000 доларів США, які в той же день, тобто 15.10.2010 року, були використані на придбання спірної двокімнатної квартири вартістю 60 000 доларів США згідно Договору купівлі-продажу від 15.10.2010 року (том 1 а.с. 143-144). Нормою п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивач [PERSON] доказів на спростування вище вказаних обставин суду не надав. Рух коштів по банківському рахунку в ПАТ «Універсал Банк», відкритому на ім'я [PERSON] (том 1 а.с. 79, 82-87) за період більше, ніж рік, який передував придбанню двокімнатної квартири, суд не вважає належним та допустимим доказом того факту, що зняті з рахунку грошові кошти протягом тривалого часу до придбання двокімнатної квартири, дійсно накопичувалися та зберігалися в сім'ї для придбання квартири, а не витрачалися на поточне життя подружжя. Що ж стосується конструктивних елементів, будівельних, оздоблювальних матеріалів та іншого майна, яке було використане при будівництві та облаштуванні двоповерхового житлового будинку по [ADDRESS], на 1/2 частину яких в порядку розподілу спільного майна подружжя претендує позивач за первісним позовом, то і ці вимоги не можуть бути задоволені судом, адже [PERSON] не надав суду жодних належних та допустимих доказів не лише існування спірного майна, але і наявності використання для його будівництва конструктивних елементів, будівельних, оздоблювальних матеріалів та іншого майна, яке могло би бути розділено між подружжям. При цьому, суд не приймає до уваги письмові пояснення трьох осіб (том 2 а.с. 14-18), які було подані до суду одним із представників [PERSON], оскільки вказані особи не були допитані судом в якості свідків, не складали присягу свідка і не попереджались про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, а тому дані письмові пояснення не являються належними та допустимими доказами у даній цивільній справі. Адже нормою ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А за правилами ч. 3, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин у суду немає підстав для задоволення первісного позову і в цій частині також. Враховуючи все вище зазначене, наявні докази у справі, суд вважає спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS], трикімнатну квартиру [ADDRESS], автомобіль «Mitsubishi Lanser», 2011 року випуску, д.р.н. [NUMBER] та автомобіль «Cherry QQ», 2011 року випуску, д.р.н. [NUMBER], загальною вартістю згідно Висновку судового експерта № 15/07-15 від 15.07.2015 року в сумі розміром у 2 433 011,2 грн. (том 2 а.с. 169-170), які і підлягають розподілу між подружжям. Згідно з ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з цього, вартість 1/2 частини спірного майна, яке належить кожному з подружжя на праві власності в порядку розподілу спільного сумісного майна, становить грошову суму розміром у 1216505,60 грн. (2433011,2 грн. / 2). Нормою ч. 1 і ч. 2 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Пленумом Верховного Суду України з цього приводу судам надані роз'яснення у абзаці 3 п. 25 Постанови № 11 від 21.12.2007 р., де наголошено, що лише у разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки усе спільне сумісне як нерухоме, так і рухоме майно подружжя [PERSON] та [PERSON] являється неподільними речами, суд вважає за можливе розділити майно в натурі у спосіб, визначений у зустрічній позовній заяві, а зокрема, виділивши у власність [PERSON] 9/10 частин спірної трикімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 1 215 596,70 грн., що відповідає вартості 1/2 частини спільного майна подружжя, а відповідачу за зустрічним позовом в порядку розподілу спільного майна виділити у власність в натурі інше спільне майно подружжя, а саме: 1/10 частину трикімнатної квартири [ADDRESS], однокімнатну квартиру [ADDRESS], а також грошові кошти згідно Висновку судової експертизи № 15/07-15 від 15.07.2015 року в сумі 200 685,20 грн. та 79 168 грн., які становлять вартість проданих [PERSON] легкових автомобілів «Mitsubishi Lanser 1.5» та «Chery QQ» відповідно. Такий розподіл спільного майна являється справедливим також і за тих обставин, що позивач за основним позовом [PERSON] продав два спірні легкові автомобілі, що особисто визнав (т. 3 а.с. 164) та у судовому засіданні 22.12.2016 р. підтвердив його представник [PERSON], на відчуження яких [PERSON] не надавала згоду, а тому доцільно визнати саме за позивачем [PERSON] право власності на грошові кошти в сумі 200685,20 грн., які становлять вартість проданого [PERSON] автомобіля «Mitsubishi Lanser 1.5», 2011 р.в. д/н [NUMBER] згідно Висновку судової експертизи № 15/07-15 від 15.07.2015 р. (том 2 а.с. 170) та грошові кошти в сумі 79168 грн., які становлять вартість проданого [PERSON] автомобіля «Chery QQ» 2011 р.в., д/н [NUMBER] згідно Висновку судової експертизи № 15/07-15 від 15.07.2015 р. (том 2 а.с. 170). У відповідності до п. 30 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у сум 13441 грн. в рахунок оплати судового збору розміром у 3 441 грн. та оплати судової експертизи вартістю 10 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved