Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 листопада 2007 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у сумі 249000 гри., строком на 120 місяців з терміном кінцевого погашення не пізніше 06 листопада 2017 року, за умови сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5% річних. В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачами було укладено іпотечний договір, предметом за яким виступає квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. З травня 2010 року чергові платежі за кредитним договором не здійснюються. Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 15 червня 2013 року склала 237231, 53 грн., з яких: сума основного боргу складає 215728 грн.; сума відсотків складає 3472,84 грн.; пеня складає 18030, 69 грн. Представник позивача, який діє по довіреності - Федянінов Р.Ф., в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав заяву, згідно якої позов підтримав, проси суд розглянути справу в його відсутність та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання повторно не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надали. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або, якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 8 Цивільного процесуального кодексу України визначає законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи. Суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згоду на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 526, 530 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629, 638 Цивільного кодексу України встановлено що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Частина 1 статті 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Статтею 554 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 555 Цивільного кодексу України, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Згідно із ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Судом встановлено, що 07 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 7512, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у сумі 249000 гри., строком на 120 місяців з терміном кінцевого погашення не пізніше 06 листопада 2017 року, за умови сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5% річних. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 7512 від 07.11.2012 року, між позивачем та відповідачами було укладено іпотечний договір № 7512, предметом за яким виступила квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить відповідачам на праві власності на підставі рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 11 червня 2004 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16202515 від 08 жовтня 2007 року. Відповідно до іпотечного договору, вартість предмета була визначена у сумі 369510 грн. Як вбачається судом із долучених до матеріалів справи документів, позивач звертався до відповідача [PERSON] із претензією, щодо погашення заборгованості за кредитним договором, про що свідчить копія відповідної претензій № 733 від 21.03.2012 року, яка долучена до матеріалів справи. Із долучених до матеріалів справи довідок судом вбачається, що заборгованість відповідача за кредитом, станом на 01 березня 2013 року сума основного боргу за кредитом склала 215728 грн., борг за процентами - 36472,84 грн.; пеня за період з червня 2012 року до червня 2013 року складає 18030,69 грн. Згідно з п. 5.2. Кредитного договору за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми Кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування Кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим Договором, Позичальник зобов'язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 17% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення. Відповідно до ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строки, що встановлені Кредитним договором № 7512, для сплати суми основного боргу та процентів, [PERSON] порушує. Якщо зобов'язанням встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 3.4. Кредитного договору, Банк має право вимагати від Позичальника дострокового повернення суми Кредиту в цілому , або у визначеній Банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим Договором, у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником будь-яких зобов'язань за Кредитним договором або невиконання чи неналежне виконання Позичальником будь-яких зобов'язань за Іпотечним Договором. Пунктом 4.2.2 Кредитного договору встановлено, що при виникненні простроченої заборгованості за Кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором, та стягнути заборгованість за цим Договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Відповідно до п. 3.1.4 Іпотечного договору, Банк має право звернути стягнення на Предмет іпотеки та реалізувати його в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов'язання за Кредитним договором. Аналіз фактично встановлених обставин справи та вимог цивільного законодавства дозволяє суду зробити висновок про те, що позивач надав суду безспірні докази щодо наявності непогашеної відповідачем заборгованості за кредитним договором. Отже, з огляду на фактично встановлені під час розгляду обставини даної цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. При задоволенні позову на користь позивача з відповідача, відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved