Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

В поданій 01 березня 2019 року заяві заявник зазначає, що у неї громадянки України [PERSON] [INFO], яка перебуває в зареєстрованому шлюбі, [INFO] в м.Донецьк, розташованому на не підконтрольній території України народилася дитина чоловічої статі про що КУ «Центральна міська клінічна лікарня № 6 міста Донецьк» було видано лікарське свідоцтво про народження № 863 від 23.06.2017 року. 01 березня 2019 року представник заявника, який є громадянином України та бажав зареєструвати народження сина заявника згідно українського законодавства, звернувся до Попаснянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області із заявою про державну реєстрацію народження громадянина України [PERSON], але у здійсненні такої державної реєстрації йому було відмовлено, оскільки заявником на підтвердження факту народження свого сина був наданий документ, який був виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Посилаючись на вищенаведені обставини, заявник в поданій заяві просить суд встановити факт народження свого сина [PERSON], який народився [INFO] в м. Донецьк, Україна, оскільки, встановлення факту народження необхідно заявнику для подальшої реєстрації народження в органах РАЦС та отримання свідоцтва про народження встановленого Українським законодавством зразку. Справу просив розглянути без її участі. Представник заявника підтримав заявлені вимоги просив розглянути справу без його участі. Представник зацікавленої особи Попаснянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Луганській області згідно наданої письмової заяви справу просив розглянути без його участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним заяву задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Так, згідно ст.12 п.3 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Із наданих заявником письмових доказів судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, із наданих заявником письмових доказів судом встановлено, що заявник є громадянкою України, зареєстрована за адресою : [ADDRESS], перебуває в зареєстрованому шлюбу з 06.10.2007 р. з гр. [PERSON], відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 06.10.2007 р. , та дійсно є матір'ю [PERSON], що підтверджується відповідними копіями правовстановлюючих документівкопією паспорта громадянина України заявника [PERSON] (а.с.6), копією медичного свідоцтва про народження (а.с.7). Також судом із наданих заявником письмових доказів було встановлено, що [PERSON] народився в м.Донецьк, про що КУ «Центральна міська клінічна лікарня № 6 міста Донецьк» було видано лікарське свідоцтво про народження № 863 від 23.06.2017 року (а.с. 10). Крім того, судом встановлено, що 01 березня 2019 року заявник звернувся до Попаснянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області із заявою про державну реєстрацію народження [PERSON], але у здійсненні такої державної реєстрації їй було відмовлено, тому що відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014р. № 1085-р м. Донецьк віднесений до переліку населених пунктів , на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відповідними доказами на (а.с.11). З відповіді Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Луганської області, що надана заявнику (а.с.16) вбачається, що зареєструвати належним чином народження дитини в дійний час неможливо, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи медичне свідоцтво про народження та свідоцтво про народження дитини як докази, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з її народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини заявником, підтверджуються зазначені в медичному свідоцтві про народження, виданого на окупованій території. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини встановленим. Таким чином,

Outcome: approved