Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Словянського хіміко - механічного технікуму, третя особа [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтував тим, що його було звільнено 21 червня 2016 року за п.3 ст.41 КЗпП України. Підставою для звільнення, адміністрація технікуму вважає вирок Словянського міськрайонного суду Донецької області від 02.11.2015 року, відповідно до якого його було засуджено за ст.354 ч.3 КК України, але покарання за вчинення ним кримінального правопорушення не виключає можливості продовження роботи заступника директора з господарської роботи й він не є особою, яка виконує виховні функції у розумінні ст. 50 закону України «Про освіту». Просив поновити його на посаді заступника директора з господарської роботи у Словянському хіміко -механічному технікуму,та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2016 року у задоволенні позову [PERSON],відмовлено. З вказаним рішенням не погодився [PERSON], та оскаржив його в апеляційному порядку, так як вважає, що воно винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] посилається на те, що його посада, а саме заступник директора з господарської роботи не є педагогічним працівником. В судове засідання апеляційного суду представник відповідача та третя особа [PERSON] не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність ( а.с. 157,158,160,162-164). Заслухавши суддю доповідача, позивача дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON], займаючи посаду заступника директора з господарської роботи Словянського хіміко-механічного технікуму, також є учасником навчально-виховного процесу та займається виховною діяльністю студентів, а тому підпадає під категорію осіб, які можуть бути звільнені відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Такі висновки суду прийняті з порушенням норм матеріального права з наступного. Відповідно до п.3 ст.41 КЗпП України підставою припинення трудового договору є вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи. Відповідно до абз. 3 п. 28 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обовязків, так і не повязаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог п. 3 ст. 41 КЗпП України, юридичні факти, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України при вирішенні даного спору, є: чи мав місце аморальний проступок, підтверджений конкретним фактом, який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи є особа такою що займається виховною, або педагогічною діяльністю, Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Апеляційним судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у відповідача на посаді заступника директора з господарської роботи, та 21 червня 2016 року був звільнений за п.3 ст. 41 КЗпП України / а.с 2-3/; Вироком Словянського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2015 року, який 26 січня 2016 року набрав чинності, позивач був визнаний винуватим в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України та йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 4250,00 грн. зі спеціальною конфіскаціє 600,00 грн. Даним вироком встановлено, що [PERSON], виконуючи функції викладача та використовуючи власне становище викладача предмету «Основи правознавства» допомагав студентам заочного факультету виконати письмову контрольну роботу, за що отримав неправомірну винагороду в розмірі 600,00 грн. Як вбачається з пояснень позивача,на час звільнення він не працював у відповідача за сумісництвом у якості викладача, педагогічне навантаження з нього знято з моменту предявлення йому обвинувачення, він працює у відповідача тільки на посаді заступника директора з господарської роботи й звільнено його саме з цієї посади. З наказу про звільнення вбачається, що [PERSON] звільнено з адміністративної посади заступника директора з господарської роботи на підставі п.3 ст. 41 КЗпП України, відповідно до якої підставою припинення трудового договору є вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовження даної роботи, але в наказі підставу звільнення вказано - вирок Словянського міськрайонного суду Донецької області від 2 листопада 2015 року. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про освіту» учасниками навчально-виховного процесу є: діти дошкільного віку, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти; керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти; батьки або особи, які їх замінюють, батьки-вихователі дитячих будинків сімейного типу; представники підприємств, установ, кооперативних, громадських організацій, які беруть участь у навчально-виховній роботі. Відповідно до Статуту Словянського хіміко-механічного технікуму,останній є вищим навчальним закладом першого рівня акредитації…, учасниками навчально-виховного процесу у технікумі є педагогічні працівники; особи, що навчаються у технікумі та інші працівники технікуму( п.п.1.5,3.4.1). Відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року № 963 зі змінами до посад педагогічних працівників входять: директор, завідувач, завідувач філією, заступник завідувача філією з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, начальник вищого навчального закладу I та II рівня акредитації, професійно-технічного навчального закладу, загальноосвітнього навчального закладу, навчального закладу для громадян, які потребують соціальної допомоги та реабілітації, дошкільного навчального закладу, позашкільного навчального закладу (на якого поширюються умови оплати праці працівників установ і закладів освіти), навчально-методичної, методичної, науково-методичної установи, навчального закладу післядипломної освіти, приймальника-розподільника для дітей органу Національної поліції, притулку для дітей, центру соціально-психологічної реабілітації дітей, психолого-медико-педагогічної консультації, навчально-виробничого (міжшкільного) комбінату (центру), школи - дитячого садка, інших навчально-виховних комплексів (об'єднань); їх заступники з навчальної, виховної, навчально-виховної, методичної, виробничої, навчально-методичної, навчально-виробничої роботи; заступники директора з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи центрів професійної, медичної, фізичної та соціальної реабілітації інвалідів; ранньої реабілітації дітей-інвалідів. Колегією суддів встановлено, що позивач, відповідно до його посадової інструкції не є працівником, який виконує виховну функцію, а є керівником, який відповідає за стан учбово-матеріальної бази технікуму, забезпечує умови для якісного проведення учбового процесу. Відповідно до вироку суду від 02 листопада 2015 року, позивач скоїв злочин, будучі на посаді педагога за сумісництвом, був визнаний винуватим в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України. Дійсно, вказаний у вироку суду злочин, який був скоєний позивачем на посаді педагога, вважається аморальним проступком, він як педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, але за сумісництвом на посаді педагога він не працює, а посада заступника директора з господарської роботи, відповідно до Закону України «Про освіту» не є посадою з виконанням виховної функції. Таким чином колегією суддів встановлено, що позивача звільнено з порушенням норм КЗпП України й його порушено право підлягає поновленню. Позов у частині поновлення на роботі підлягає задоволенню. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позов у цій частині також підлягає задоволенню, оскільки, апеляційним судом встановлено, що позивача звільнено незаконно, відповідач не довів законності звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України, а відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За таких обставин з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 13884 грн.51 коп., з розрахунку: Період стягнення: з 22.06.2016 року по 14.02.2017 року; Кол-во робочих днів:181.Середньоденний заробіток: 76 грн. 71 коп.(3068,26 : 40). Середній заробіток за час вимушеного прогулу: 76 грн. 71 коп. х 181 день = 13884 грн.51 коп. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув уваги та не дав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження порушених його прав при звільненні. Таким чином, рішення суду першої інстанції не може бути визнане законним і обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК Країни підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позову. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору у сумі 551 грн.20 коп.

Outcome: approved