Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач [PERSON] поширив щодо нього неправдиву інформацію про те, що позивач нібито 12 березня 2015 року на території Квасилівського професійного ліцею вимазував ворота фекаліями. На підставі вказаних неправдивих свідчень відповідача органами внутрішніх справ Рівненського району Рівненської області щодо позивача 14.03.2015 року був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП. 30 березня 2015 року матеріали за вищевказаним протоколом були розглянуті суддею Рівненського районного суду Рівненської області Коробовим С.А. (справа № 570/1082/15-п; номер провадження 3/570/374/2015), суддя прийняв рішення про закриття справи за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. 01 червня 2015 року біля 12 годин позивач почув розмову відповідача [PERSON] з сусідкою жилого будинку, де мешкає позивач, і в цій розмові [PERSON] знову таки поширював щодо позивача ганебні, не відповідаючи дійсності чутки, називав хворою на голову людиною і пропонував жінці підписати якогось листа щодо виселення з будинку. Вказані неправдиві чутки відповідача [PERSON], не перевіривши їх правдивість і достовірність, підхопив і розповсюдив відповідач [PERSON] селищна рада Рівненського району Рівненської області в особі редактора сайту [PERSON] селищної ради в [PERSON] [PERSON] та адміністратору цього сайту [PERSON]. 13 березня 2015 року на офіційному сайті [PERSON] селищної ради розташована інформація від 13.03.2015 року наступного змісту: «Вчора, 12 березня, близько 24-00 на території Квасилівського професійного ліцею сторож навчального закладу виявив орендаря однієї з квартир будинку № 32, який старанно вимазував ворота фекаліями ... (і далі по тексту, що додається)». Автором вказаної інформації вказана анонімна особа rimefiseast. Вищевказана інформація є недостовірною, образливою, принижує честь та гідність позивача і завдала йому моральної шкоди, яка оцінена в 16\~000 грн. Зважаючи на наведене, позивач просить суд постановити рішення, яким: визнати дії відповідачів стосовно звинувачення позивача в протиправних діях щодо вимазування фекаліями споруд огорож і майстерень за адресою: смт. Квасилів, вул. Молодіжна, 30, Рівненського району Рівненської області, а також інформацію від 13 березня 2015 року на офіційному сайті [PERSON] селищної ради наступного змісту: «Вчора, 12 березня, близько 24-00 на території Квасилівського професійного ліцею сторож навчального закладу виявив орендаря однієї з квартир будинку № 32, який старанно вимазував ворота фекаліями ... (і далі по тексту, додається.)» такими, що не відповідають дійсності, принижують честь та гідність позивача; зобов'язати [PERSON] принести вибачення за приниження честі і гідності в [PERSON] селищній раді Рівненського району Рівненської області, а також шляхом публікації вибачення на офіційному сайті цього органу комунальної влади; зобов'язати відповідача [PERSON] селищну раду Рівненського району Рівненської області в особі редактора сайту [PERSON] принести вибачення за приниження честі і гідності позивача в [PERSON] селищній раді Рівненського району Рівненської області; а також опублікувати вибачення і спростувати інформацію від 13.03.2015 року щодо позивача на офіційному сайті цього органу комунальної влади як неправдиву, образливу, принижуючу честь та гідність позивача; стягнути з відповідачів 16\~000 грн. за завдану моральну шкоду. Позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Додав, що відповідач [PERSON] налаштовує проти позивача людей, поширює неправдиву інформацію. В результаті таких дій мешканці будинку відразу ототожнюють розповсюджену інформацію з особою позивача. Позивач проживає в [INFO] в помешканні родича. Ніяких протиправних дій він не вчиняв. Поширенням неправдивої та недостовірної інформації позивачеві була завдана моральна шкода; в результаті таких дій зростає напруга у стосунках з мешканцями будинку. За таких обставин просить суд задоволити заявлений позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Будучи допитаним за правилами свідка надав суду показання про те, що побачив людину, яка вимазує фекаліями двері навчального закладу, і впізнав в цій людині позивача. Свідок почав бігти за позивачем, але не зміг наздогнати. Цього ж вечора позивач причинив відповідачеві тілесні ушкодження. Дійсно, відповідач мав розмову з сусідкою, і ця розмова стосувалася спричинення тілесних ушкоджень. До селищної ради він не звертався, і опублікована інформація на інтернет-сайті не була наслідком дій відповідача. Дійсно, відповідач з цього приводу звертався до правоохоронних органів. Проте не вважає свої дії протиправними. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Рівненського району Рівненської області позов не визнав. Пояснив суду, що розміщена на інтернет-сайті інформація щодо вимазування фекаліями воріт навчального закладу є правдивою. Однак відповідач не є власником даного інтернет-ресурсу. Крім того, позивач не навів доказів того, що він є орендарем квартири в розумінні ЦК України. Зважаючи на відсутність протиправних дій відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач мешкає в квартирі № 36, в будинку № 32, що по вул. Молодіжна, в смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області. Позивач зазначає, що є орендарем цієї квартири. Згідно до статті 811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Проте позивач він не надав суду договір оренди цього помешкання, що був ним укладений з власником нерухомого майна у письмовій формі. Отже, в розумінні ЦК України позивач не є орендарем квартири № 36, в будинку № 32, що по вул. Молодіжна, в смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області. Законодавець визначає, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом і тісно повязані з фізичною особою. Право на гідність, честь та ділову репутацію є довічним правом кожної особи (ч.1, 3 ст. 269 ЦК України). За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Термін «поширення» означає повідомлення відомостей в будь-якій формі хоча б одній особі. Таку особу може бути залучено за клопотанням позивача про виклик та допит як свідка. При цьому ЦПК України (ст. 50) в якості можливого свідка визначає особу, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи (за виключенням осіб, згідно ст. 51 ЦПК України (недієздатні, священнослужителі, судді стосовно інформації, яка стала відома під час ухвалення рішення чи вироку, інші). Негативною вважається інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Сторони не заперечували ту обставину, що ворота Квасилівського професійного ліцею були вимазані фекаліями. Отже, дана інформація не є недостовірною. Відповідач [PERSON] був переконаний в тому, що ворота Квасилівського професійного ліцею вимазав фекаліями саме позивач, а тому він звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів. Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Отже, звернення [PERSON] до правоохоронних органів з метою перевірки інформації про протиправні дії особи не є поширенням щодо позивача негативної чи недостовірної інформації. В даному випадку безпідставними є посилання позивача на те, що постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 30.03.2015 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП відносно [PERSON] було закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, а тому ця постанова доводить, що він не вчиняв ніяких протиправних дій. Як вбачається з тексту вказаної постанови, таке провадження було закрито у зв'язку з тим, що в матеріалах провадження про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема в протоколі, зазначалося що останній «вимазував ворота калієм». Позивач не довів факту поширення негативної інформації. Так, допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] надав суду показання про те, що йому телефонував [PERSON] та повідомив, що позивач «має схильність вимазувати ручки та двері фекаліями». Згідно до Академічного тлумачного словника української мови, схильність це потяг, прагнення до якої-небудь діяльності, бажання чогось; а також природні здібності, хист до чого-небудь. Хист це уміння що-небудь робити, поводити себе певним чином; здібності. З наведеного слідує, що протиправна поведінка особи не є здібністю чи вмінням. До такої поведінки застосовуються інші визначення протиправна поведінка, вчинення правопорушення, злочину. Отже свідок не підтвердив того, що [PERSON] розповсюдив інформацію про те, що протиправні дії позивача мали місце в ніч з 12 на 13 березня 2015 року, і виражалися у вимазуванні воріт навчального закладу фекаліями; чи стосуються безпосередньо вчинення інших протиправних дій позивача, як про це йдеться в розміщеній на інтернет-сайті статті. Позивач покликається на те, що негативна інформація була розповсюджена сусідці. Але позивач не повідомив дані про особу сусідки; не запросив дану особу в якості свідка. Допитаний за правилами свідка відповідач [PERSON] надав показання про те, що він мав розмову з сусідкою, і ця розмова стосувалася спричинення тілесних ушкоджень. Певні особливості має процедура доведення позивачем факту поширення інформації про нього за допомогою радіо, телебачення чи в мережі [PERSON]. Перед особою, що звертається за захистом порушеного права, перш за все постає завдання надати суду з врахуванням норм ст. 58 ЦПК України (належність та допустимість доказів) підтвердження самого факту розповсюдження конкретним субєктом негативної інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі [PERSON] чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Так, належним відповідачем у разі поширення оскаржуваної інформації в мережі [PERSON] є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місце розташування) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Таким чином, хоч автора недостовірної, неправдивої чи неповної інформації не завжди можна притягнути до відповідальності, але особа, яка звертається за захистом порушених прав, має можливість вимагати спростування негативної інформації у спосіб, в який таку інформацію було оприлюднено. Позивач не довів суду, що власником веб-сайту, за допомогою якого була поширена інформація, є відповідач [PERSON] селищна рада Рівненського району Рівненської області. Також, згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 179 ЦПК України для встановлення у судовому засіданні фактів, які входять до предмету доказування, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Таким чином в ході розгляду справи не був підтверджений факт поширення відповідачами негативної інформації відносно позивача. При цьому поширена інформація не ототожнюється з позивачем. Звернення [PERSON] до правоохоронних органів не є поширенням негативної інформації. Отже, в судовому засіданні не було підтверджено наявність юридичного складу цивільно-правового правопорушення, вчиненого відповідачами по відношенню до позивача, і яке є підставою для застосування до відповідачів передбачених законом заходів реагування. ЦК України (стаття 280) визначає, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. За положеннями частини 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 4 ч.2 цієї ж статті визначено, що моральна шкода також полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи. Зважаючи на відсутність в діяннях відповідачів юридичного складу цивільно-правового правопорушення, то й немає підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Своїми діями відповідачі не порушили права позивача, а тому й не завдали моральної шкоди. Отже, заявлений позов є безпідставним та недоведеним, а тому не підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, і в даному випадку покладаються на позивача.

Outcome: dismissed