Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

В лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1100 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь [PERSON], на утримання сина [PERSON], [INFO], починаючи з дати звернення до суду з позовом та до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явились, але надали на адресу суду заяву, в якій прохали проводити судовий розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що позов [PERSON] підлягає до задоволення за наступних обставин. Судом встановлено, що з 06.04.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстровану шлюбі, який розірвали, згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20.01.2014 року. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO] ( а.с.). Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13.03.2014 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти в сумі 320,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 27.12.2013 року ( а.с.7-8). В позові позивачем вказувалось про те, що у відповідності до рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13.03.2014 року він отримує аліменти у розмірі 320,00 грн., що є не достатнім розміром для забезпечення належного утримання та розвитку дитини. В обґрунтування позову вказував про те, що дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що позивач [PERSON]. проживає разом з дитиною. Відповідачка щодо обов'язку утримувати дитину та забезпечувати її розвиток не заперечувала, на підтвердження чого останньою було надано на адресу суду заяву про визнання позовних вимог у повному розмірі. Поряд з цим, судом встановлено, що на утриманні відповідачки знаходяться діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Таким чином, зважаючи на вище вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] являється матір'ю неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], вона зобов'язаний утримувати дитину до досягнення ним повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України визначаючи розмір аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зімни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судоми рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачкою по справі фактично не заперечувався обов'язок утримання дитини шляхом сплати аліментів та приймаючи до уваги її майновий стан, суд вважає за можливе збільшити розмір стягнення аліментів у відповідності до заявлених вимог. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved