Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-12 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. В позові посилалася на те, що згідно договору купівлі-продажу від 22 вересня 1999 року вона придбала у [PERSON] кімнату, що складає 1/4 ідеальної частки квартири № 90 в житловому будинку № 18 по вулиці Панаса Мирного в м.Миргороді Полтавської області. Даний договір був укладений на Українській універсальній біржі, в порядку ст.15 Закону України «Про товарну біржу», та є таким що відбувся, оскільки позивач повністю сплатила продавцю кошти за неї, а той передав їй кімнату, якою вона користується до цього часу. 26 жовтня 1999 року позивачка прийняла у дар у [PERSON] квартиру № 75 в житловому будинку № 18 по вулиці Панаса Мирного в м.Миргороді Полтавської області. Оскільки вказані квартири знаходяться в одному будинку і на одному поверсі поряд одна з другою, було здійснено перебудову зазначеної кімнати та квартири в одну цілісну, щоб користуватися ними як однією квартирою. У звязку зі змінами в законодавстві договір купівлі-продажу кімнати не є документом, що посвідчує її право власності, також у звязку з самовільним переобладнанням кімнати та квартири з двох на одне житлове приміщення реєстраційна служба відмовила у державній реєстрації житла, тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], що діє на підставі відповідної довіреності (а.с. 27) в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Відповідач [PERSON] згідно актового запису про смерть № 142 від 17 березня 2008 року помер 15 березня 2008 року (а.с.33), після його смерті спадкова справа на майно не заводилась, що підтверджується повідомленням Першої миргородської державної нотаріальної контори (а.с. 41, 42), тобто правонаступників у нього немає. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином судовою повісткою (а.с. 37). Суд, зясувавши позиції сторін у справі, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, приходить до висновку що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановлено, що за договором купівлі-продажу від 22 вересня 1999 року, який був укладений та зареєстрований на Українській універсальній біржі, а також зареєстрований в Лубенському МБТІ 03.11.1999 року в реєстровій книзі № 368 за № 221, [PERSON] придбала у [PERSON] кімнату, яка складає 1/4 частину ідеальної частки квартири [ADDRESS], але вказана угода не була посвідчена нотаріально (а.с37). На момент укладення договір купівлі-продажу був документом, який підтверджував право власності позивача на кімнату. Діючим Цивільним кодексом України, який набрав чинності 01.01.2004р., передбачене обовязкове нотаріальне посвідчення договорів відчуження нерухомості. Внаслідок таких змін у законодавстві позивач втратила документ, що засвідчує її право власності на вищевказану кімнату і згідно ст.392 ЦК України може предявити позов про визнання її права власності. 26 жовтня 1999 року позивач прийняла у дар від [PERSON] квартиру № 75 в житловому будинку № 18 по вулиці Панаса Мирного в м.Миргороді Полтавської області (а.с.4). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] позивач здійснила самовільне переобладнання приміщення шляхом приєднання приміщення № 8 площею 13,9 кв.м (а.с. 5-6). При зверненні до реєстраційної служби з приводу державної реєстрації житла, позивачці 01 лютого 2017 року було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру (а.с. 7-8) і остання змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Згідно розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яке надано у пункті 7 постанови від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир. Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. За змістом статті 152 Житлового кодексу України, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] передав у власність позивачці кімнату, що становить 1/4 ідеальної частки квартири [ADDRESS], а позивач сплатила [PERSON] її вартість, то договір купівлі-продажу, відповідно до ст.ст. 47, 128, 224 ЦК України (1963р.), є таким, що відбувся 22 вересня 1999 року. Так як позивач здійснила перепланування належної їй квартири з метою покращення житлових умов, але їй відмовили в узаконенні та реєстрації права власності на переплановану квартиру, вона вичерпала усі передбачені законом способи захисту свого порушеного права, отже її право власності підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності квартиру. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права. На підставі викладеного,

Outcome: approved