Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

В квітні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві зазначено, що в період з 12.09.2010 року по 22.01.2014 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] Оскільки спільне життя не склалося через протилежні погляди на шлюб та сім'ю, непорозуміння, припинення сімейних відносин і припинення спільного проживання, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2014 року шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Після розлучення сторони проживають окремо, а їх син постійно проживає разом із [PERSON] Дитина [PERSON], з народження часто хворіла і потребувала постійного лікування, додаткового догляду, а тому [PERSON] самостійно в повній мірі утримувати дитину було важко. Відповідач з позивачем і дитиною не спілкувався, не надавав коштів на утримання і лікування. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2013 року та від 29.04.2013 року було вирішено питання про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини. У зв'язку з вищевикладеним [PERSON] звернулася до суду та просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору та 4800 грн. - витратина правничу допомогу. Позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задоволити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов визнає у повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей ВМР підтримує висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлено, що батьками [PERSON], є сторони в справі [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 12.09.2012 року. Оскільки спільне життя не склалося через протилежні погляди на шлюб та сім'ю, непорозуміння, припинення сімейних відносин і припинення спільного проживання, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2014 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення сторони проживають окремо, а їх син постійно проживає разом із [PERSON] Дитина [PERSON], з народження часто хворіла і потребувала постійного лікування, додаткового догляду, а тому [PERSON] самостійно в повній мірі утримувати дитину було важко. Відповідач з позивачем і дитиною не спілкувався, не надавав коштів на утримання і лікування. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2013 року та від 29.04.2013 року було вирішено питання про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини. Згідно акту обстеження житлових умов сім'ї від 23.03.2018 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. На жилій площі проживають [PERSON] - власник, [PERSON] - дочка, [PERSON] - онук. Відповідно до акту опиту сусідів, затверджено начальником МКП «ЖЕК №5» від 26.03.2018 року, вбачається що батько дитини [PERSON] не зареєстрований, не проживає і не з'являється за адресою: [ADDRESS]. Дитину [PERSON] не відвідує, не бере участі у цого вихованні. Згідно характеристики КЗ «Дошкільний навчальний заклад № 16 Вінницької міської ради» від 23.03.2018 року, [PERSON] відвідує садочок з 11.08.2014 року. За час, що дитина знаходиться в садочку, її вихованням, фінансовим забезпечення опікується мама - [PERSON], яка співпрацює з вихователями. Батько не бере участі у вихованні дитини, в садочку не з'являвся. Питання надання висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалось Виконавчим комітетом Вінницької міської ради. Згідно його висновку від 12.06.2018 року № 01-00-011-26284, враховуючи неналежне виконання батьком протягом чотирьох років обов'язків по вихованню сина, враховуючи думку дитини, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Відповідно до п. 16 зазначеної постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що має місце факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, свідоме нехтування ними, а саме: особа не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, не виконує належним чином свого батьківського обов'язку щодо його утримання; не маючи сторонніх перешкод та маючи реальну можливість, взагалі виявляє байдужість до власної дитини, не підтримує тривалий час за власним бажанням спілкування із нею, тому суд приходить до висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], оскільки це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Адвокат [PERSON] який в свою чергу є представником [PERSON], в судовому засіданні просив стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу, понесені [PERSON] Відповідно до квитанції № 26/03 від 26.03.2018 року [PERSON] за виконану роботу перерахувала виконавцю 4800,00 грн. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, № 33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04). Суд, виходячи із суті спору та зважаючи на складність цієї справи, тривалий час розгляду, вважає, що позивачем [PERSON] не обґрунтовано зазначений затрачений час на надання цих послуг і їх об'єм, а тому визначена представником позивача сума витрат на правову допомогу є дещо завищеною. Відтак, ураховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, а також те, що [PERSON] просила стягнути з [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 4800,00 грн. суд приходить до висновку до часткового задоволення про стягнення судових витрат з [PERSON] на користь [PERSON] 2000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved