Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

В квітні 2017 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком № 29 по вул. Новоселів в с. Святомиколаївка (раніше с. Пам'ять комунарів) Вітовського (раніше Жовтневого) району Миколаївської області шляхом вселення її до нього разом з двома неповнолітніми дітьми: [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування свого позову вказувала, що їм та її дітям загалом належить 3/40 частин права власності на цей будинок, однак відповідачі, які є власниками іншої частини будинку, не дають їм можливості ним володіти та користуватися, тому просила захистити їх права шляхом вселення. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених нею в позовній заяві. Відповідачі позов визнали частково: не заперечували проти вселення, однак вважали, що вона має право проживати з дітьми на тій площі будинку, яка пропорційна їх частці. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 травня 2016 року за позивачкою було визнано в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 1/40 частину житловий будинок № 29, розташованого по вул. Новоселів с. Пам'ять Комунарів (тепер с. Святомиколаївка) Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області. Тим же рішенням в порядку спадкування після смерті [PERSON] за [PERSON] неповнолітньою дочкою позивачки, було визнано право власності на 2/40 частини того ж будинку. Інша частина будинку належить відповідачам: [PERSON] 5/10, [PERSON] 4/10 За життя чоловіка позивачки [PERSON], вона разом з ним та своїми дітьми проживала в будинку на другому поверсі, до якого був окремий вхід. [PERSON] проживала на першому поверсі. [PERSON], який є дідом померлого [PERSON] та батьком [PERSON], в будинку не проживав. В той же час, після смерті [PERSON] між позивачкою та [PERSON] зявилися негаразди та суперечки щодо спільного проживання в будинку, оплати комунальних послуг, користування електроенергією. Через тиск і обмеження в бік погіршення умов спільного проживання, вона вимушена була переїхати проживати до іншого місця. Згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. В той же час, відповідно до положень ст. 319 та ст. 391 ЦК України позивачі, які мають право власності на частку прав власності в спірному житловому будинку, мають право на користування, володіння та розпорядження належними їм частками нарівні з іншим співвласником та членами його сім'ї. Відповідно до приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження належним йому майном. Зазначений позов є негаторним, відповідачем за цим позовом є особа, яка діючи неправомірно, перешкоджає власнику у здійсненні права користування майном. При цьому, відповідно до приписів ст.ст. 64, 156, 157 ЖК України членами сім'ї власника будинку є також діти. Вони мають рівні права з власником будинку щодо користування його приміщеннями, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування житлом. З матеріалів справи вбачається, що позивачка та її молодша дитина мають право на частку в спільному будинку, а старша дитина член їх сім'ї, тому вони мають право нарівні з іншими співвласниками користуватися та прожив в ньому. Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З врахуванням викладеного,

Outcome: approved