Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

В липні 2015 року позивачі звернулись до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, у якому вказуючи на те, що вони є фактичними власниками житлової будівлі літ. «А» за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 28, - відкрито проживають у ній, здійснюють її утримання та обслуговування,просили суд захистити їх майнові права, визнавши за ними право власності на такий обєкт нерухомого майна у порядку набувальної давності. Додатково [PERSON] пояснив, що зазначений обєкт нерухомого майна від початку було збудовано як житлове приміщення та передано у його користування у звязку з його зайнятістю у пожежній частині №7 ВПО МВС у період 1981-1989 р.р. Так, у 1984 році квартиру у будівлі літ. «А» було передано управлінням МВС [PERSON] для проживання разом з його дружиною та дітьми. З того часу позивачі відкрито та добросовісно проживали у такій квартирі, дбали про її технічний стан, несли видатки з утримання частини будівлі, у якій розташована така квартира. Відповідно до пояснень позивача, із плином часу та у звязку з запустінням іншої частини будівлі, вона поступово зруйнувалась, та на теперішній час будівля Літ. «А» фактично складається з житлового приміщення наданої позивачам квартири. Посилаючись на вказані обставини, та вказуючи що на їх численні звернення до органів державної влади, позивачі вказували, що таке майно не перебуває на обліку у жодній з установ чи організацій, державної реєстрації права власності не має, та просили суд визнати за ними право власності на таке майно, констатувавши, що квартира у будівлі літ. «А» за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 28, фактично займає всю не знищену частину будівлі літ. «А». та таким чином порушили питання про визнання за ними прав власності на будівлю літ. «А» за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 28 у порядку набувальної давності. В судове засідання сторони не зявились, про час та місце його проведення повідомлялись у встановленому Законом порядку. Представник позивачів звернулась до суду з заявою про вирішення справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення засідання з поважних підстав не надав. Заперечень проти позову не надав. Виходячи з наведеного та враховуючи що така неявка відповідача є повторною, враховуючи згоду позивача, суд ухвалив постановити заочне рішення у справі, що кореспондує положенням ч.4 ст. 169, ст. 226 ЦПК України. З наданих суду пояснень та доказів вбачається, що на розгляді перебуває позов про визнання права власності на нерухоме майно будівлю літ. «А» за адресою м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 28 у порядку набувальної давності. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до\~частини першої статті 344 ЦК\~України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення\~статей 335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Ураховуючи положення\~пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Заява про визнання прав власності у порядку набувальної давності за своєю правовою природою є цивільно-правовим спором який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження, за загальними правилами позовного провадження. Так, відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому виходячи з наведеної вище правової думки щодо можливості вирішення позову про визнання права власності у порядку набувальної давності та повязаних із питанням особливостей доказування суд зазначає про те, що предметом доказування у справі є: -добросовісність набуття позивачем спірного майна у володіння -відкритий характер володіння -строк відкритого володіння, та початок його перебігу -склад майна та належність особи, до якої позивач предявляє вимоги. Так, дослідивши надані до суду докази та пояснення суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи. Постановою Одеського окружного адміністративного суду №815/424/13-ц від 19.03.2013 року, було встановлено, що відповідно до рішення Одеського міськвиконкому №1057 від 25.09.1953 року земельну ділянку за адресою м. Одеса, вул. Амундсена, 28 (у наступному перейменована на вул. [PERSON] зі збереженням нумерації), загальною площею 4677 кв. м. було закріплено за відділенням пожежної охорони. Відповідно до Указу Президента «Про заходи вдосконалення державного управління у сфері пожежної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій» від 27.01.2003 року, Тимчасового положення про професійну пожежну охорону МВС України від 09.11.1998 року №713/3153, Головне територіальне управління МНС України в Одеській області є правонаступником прав та обовязків зазначеного відділення пожежної охорони. Головне територіальне управління МНС України в Одеській області за державні кошти побудувало на зазначеній земельній ділянці, за державні кошти збудувало на зазначеній земельній ділянці державну пожежну частину №3 разом із житловим будинком, сараєм, вбиральнею, підсобкою, огорожею та іншим майном, що позначено відповідними літерами на схематичному плані земельної ділянки та в Технічному паспорті від 14.05.2006 року. Відповідно до інвентарних карток №5,6,7,8 обліку основних засобів в бюджетній установі, зазначені споруди перебували на балансі Головного територіального управління МНС України в Одеській області є правонаступником прав та обовязків зазначеного відділення пожежної охорони. Згідно технічного паспорту станом на 1972 р. пожежна частина займала вже меншу площу 3389 кв.м, а спірна будівля, в якій проживають позивачі була позначена літ.А-1ж, що підтверджується схематичним планом, копія якого долучена до матеріалів справи і було підтверджено актом, складеним 28.05.2014р. комісією у складі робітників СОН «Золотий берег». На підставі рішень виконкому Одеської міськради № 836 від 8 грудня 2005р. і № 577 від 26 жовтня 2006 р. було оформлено 10 січня 2007 р. свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлову 1-поверхову будівлю літ. Б загальною площею 708,2 кв. м., відображену в технічному паспорті від 16.05.2006р. Згідно вказаного технічного паспорту спірна будівля літ. А не існує на вказаній території, отже не належить територіальній громаді. Аналогічний висновок вбачається з листа ГУ ДСНС України в Одеській області, №01/4896/03 від 27.12.2013 року 16 грудня 2013 року керівництвом Головного управління здійснено виїзд до спірного будинку, що знаходиться за адресою по вул. Дача Ковалевського,28, та за наслідками такого виїзду було встановлено, що будівля, у якій мешкають позивачі не знаходиться на балансі ГУ ДСНС України в Одеській області, та з листа Департаменту комунальної власності №01-15/14 від 08.05.2013 року, за змістом якого департамент розяснив, що Територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право комунальної власності належить нежитлове приміщення літ. «Б», що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 28, та такий обєкт нерухомості на підставі договору оренди використовується певною громадською організацією, та з такого Департамент дійшов висновку про те, що будівля, про яку заявляють позивачі є суміжною з приналежною територіальній громаді будівлею, та така будівля не належить до відання Департаменту. При цьому до матеріалів справи долучено результати технічної інвентаризації від 01.10.2015 року, за якою будівля літ. «А» розташована на території домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 28, відображеного у технічному паспорті від 16.05.2006 року, виданого на імя Одеської міської ради. Кореспондуючим до того вбачається, що приміщення, у якому проживають позивачі відсутнє у технічному паспорті на виробничий будинок будівлі пожежного депо від 14.05.2006 року (лист №01/3641/2 від 30.10.2013 року). Відповідно до проведеної 01.10.2015 року інвентаризації будівля літ «А» за вказаною адресою складається з однієї квартири загальною площею 37,3 кв.м. із висотою приміщень 2,47 м., яка складається з 1 житлової кімнати житловою площею 15,5 кв.м., кухні площею 12,0 кв.м., санвузлу площею 1,6 кв.м., коридору площею 8,2 кв.м. При цьому щодо будинку літ. «А» зазначено, що матеріал зовнішніх стін «Черепашник», матеріал перекриття «деревянні». При цьому про житловий характер приміщень будівлі літ. «А» та його не самовільний характер вбачається з звідного оціночного акту за домоволодінням вул. Амундсена, 28 в м. Одесі, оціночний акт за формою №3, ескізів та схем, що зберігаються у КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради. Згідно довідок Головного територіального управління Міністерства Надзвичайних ситуацій України в Одеській області №02/1166/12 від 03.10.2012 року №08-20-3094 від 14.10.2009 року, позивачі з 01 червня 1984 року по теперішній час не зареєстровані та проживають за адресою [INFO]. Відомостей про державну реєстрацію прав власності на спірне майно до суду не надано, та разом з тим з наведених матеріалів справи вбачається, що вказане майно не має титульного власника, а отже така будівля вбачається безхазяйною. Виходячи зі змісту\~ч.1 ст. 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. При цьому виходячи зі змісту ст.ст. 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Таким чином суд, додатково вказує на те, що 04 серпня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Одесаобленерго» було укладено договір про тимчасове постачання електричної енергії на обєкт побутового споживача з електролічильником №976, де адресою споживання вказано адресу спірної будівлі, на відсутність відомостей про недобросовісність заволодіння або використання позивачами предмету спору, на те, що перебіг строку набувальної давності почався відповідно до законодавства - 1 січня 2001 року, та триває до вирішення справи судом по суті, та з такого вбачає наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачами права власності на житловий будинок літ. «А», який складається з однієї квартири загальною площею 37,3 кв. м., зовнішні стіни якого побудовані з «Ракушняку» а перекриття з деревини. При цьому, оскільки володіння вказаним майном та його утримання здійснювали відповідачі сумісно, за спільні кошти, та спільними силами, вбачається, що вказане майно при визнанні на нього прав власності за позивачами належатиме їм на праві спільної сумісної власності, що кореспондує засадам ст. 355 ЦК України. Наведені висновки суду кореспондують нормам національного та міжнародного законодавства з захисту майнових прав люди та громадянина. Відповідно до ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту. Згідно ст. 7 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», закону, кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Згідно системного аналізу Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суди у своїй діяльності зобовязані вживати всіх належних заходів що сприяють зміцненню авторитету судової влади в Україні, дотримуватись засад правосуддя. При цьому гарантом наведених прав виступає держава. З такого, суд,

Outcome: approved