Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

В квітні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4) до відповідача ТОВ «Страбіс Веб», в якому просив суд: - визнати дії відповідача протиправними щодо збирання, використанн, обробку та поширення персональних даних, а також самовільного внесення персональних даних позивача в електронні реєстри «Страбіс Веб» (далі по тексту - позовна вимога № 1); - зобов`язати відповідача заборонити обробку та зобов`язати видалити персональні дані позивача, що містяться в електронних баз даних відповідача (далі по тексту - позовна вимога № 2); - стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому стало відомо, що відповідач здійснює незаконне збирання, використання, обробку та поширення персональних даних громадян, зокрема і позивача. В досудовому порядку, позивач двічі звертався до відповідача з вимогою знищити інформацію з персональними даними позивача з баз персональних даних відповідача, проте відповідачем були надані «формальні» відповіді, як вважає позивач, на його листи. Оскільки в досудовому порядку, вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09 вересня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в силу своєї господарської діяльності, відповідач здійснює виключно розповсюдження комп`ютерної програми «Страбіс Веб», яка є інформаційно-телекомунікаційною системою (програмне забезпечення, софт) призначена для накопичення і систематизації в об`єднаній базі даних структурованої та текстової інформації, вирішення інформаційно-пошукових та аналітичних задач, при цьому наповнення і формування масивів інформації за певним видом діяльності чи особи здійснює виключно користувач програмного забезпечення, а не відповідач. Також, відповідач зазначав, що ним не створювалось бази персональних даних фізичних та юридичних осіб, як і не збиралась відповідна інформація (персональні дані) стосовно позивача. Крім того, на думку сторони відповідача в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано до суду жодного належного і допустимого доказу. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача, в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, зазначених у відзиві на позов, просив суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію»). За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян»). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що йому стало відомо, що відповідач здійснює незаконне збирання, використання, обробку та поширення персональних відносно позивача, без отримання від позивача відповідної згоди. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що стороною відповідача здійснюється (або здійснювалось) незаконне збирання, використання, обробку та поширення персональних щодо позивача. Наданий стороною позивача в якості письмово доказу незаконності дій відповідача щодо збирання, використання, обробку та поширення персональних позивача з назвою: «Отчет «[PERSON]» (а.с. 19) судом оцінюється критично, оскільки з вказаного доказу не можливо встановити джерело його походження, як і відсутня будь-яка інформація, що зазначений документ був створений саме відповідачем. Не навів зазначених обставин і представник позивача в судовому засіданні. Разом з тим, стороною відповідача в обґрунтування відзиву на позов, були надані належні і допустимі докази, на підтвердження того, що відповідачем не здійснюються дії щодо створення баз персональних даних, як фізичних так і юридичних осіб. На спростування зазначених обставин стороною позивача не було надано до суду жодного доказу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги № 1 і № 2 є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed