Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

В квітні 2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом до громадянки [PERSON], в якому вказала, що 9 грудня 1999 року між ними був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого вона придбала у останньої будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Засілля, вул. Будівельна, 7. Посилаючись на те, що між ними були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, тому просила визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу зазначеного будинку. Крім того, просила встановити належність їй цього документу, оскільки в ньому при оформленні угоди її прізвище було записано з помилкою - Стемальщук, а вірно її прізвище - Стельмащук. Позивачка до судового засідання не зявилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, а позов задовольнити. Відповідачка та представник третьої особи до судового засідання не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки наявні матеріали і докази у справі достатні для її вирішення по суті, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. 9 грудня 1999 року позивачка уклала на товарній біржі «Мегаполіс-Інфо» письмовий договір за № 159, за яким придбала у громадянки [PERSON] будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Засілля, вул. Будівельна, 7. 22 лютого 2000 року вона зареєструвала даний договір в комунальному підприємстві «Миколаївське МБТІ» та отримала на своє імя реєстраційне посвідчення про право власності на будинок. В даний час дізналася, що укладений договір про купівлю нерухомості повинен був бути нотаріально посвідченим. Однак на тепер засвідчити його нотаріально у неї немає можливості, оскільки попередня власниця виїхала в іншу місцевість. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу. Крім того, при оформленні та складанні тексту зазначеного договору була допущена помилка в написанні прізвища позивачки, тобто в в договору вона записана як Стемальщук Людмила Прокопівна, а в дійсності її прізвище, як і зазначено в її паспорті - Стельмащук. Така невідповідність позбавляє її можливості належним чином володіти та користуватися та розпоряджатися приватним будинком, в тому числі і при можливому його продажі. В той же час, співпадання інформації про паспортні дані та місце проживання власниці в договорі та в самому паспорті дають суду підстави зробити висновок, що будинок був куплений саме позивачкою [PERSON]. Відповідно до ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі і про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з положеннями ст. 256 ЦПК України суд, серед іншого, розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Враховуючи, що встановлення належності позивачці договору купівлі-продажу має юридичне значення для неї, тому суд вважає можливим її заяву задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved