Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

В липні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що з травня 2015 з відповідачем вони не ведуть спільного господарства, шлюбно-сімейні відносини припинили через те, що між ними виникли конфліктні відносини, внаслідок чого в травні 2015 року відповідач примусив останню виїхати з квартири №106, що у м. Полтава по вул. О.Бідного,1, в якій вони проживали разом, змінивши після цього вхідні замки до дверей. В обґрунтування позову позивачкою було вказано, що в черні 2015 року ними з відповідачем було подано заяву до органів РАЦС про розлучення, але 07 липня 2015 року відповідач не зявився до органів РАЦС, в звязку з чим позивачка була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, при цьому в заяві останнім зазначено, що з червня 2015 року вони з відповідачкою не спілкуються, шлюбно- сімейні стосунки не підтримують, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 06 вересня 2014 року сторони зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1414 (а.с.4), від шлюбу дітей не мають. Шлюб укладено між сторонами вперше. Відповідно до положення ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Майнового спору між подружжям на момент розгляду даної справи не заявлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved