Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просила постановити рішення, яким визнати частково недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП ДН №030196 виданий [PERSON] селищною радою від 01 червня 1998 року на ім'я «[PERSON] Неля.Валентинівна.» про право власності на земельну ділянку №148 розташовану на території садового товариства «Восход» [PERSON] селищної ради, в частині зазначення прізвища ім'я по батькові власника земельної ділянки та номера земельної ділянки; встановити факт належності їй, [PERSON] земельної ділянки №146 площею 0,104 га, що розташована на території садового товариства «Восход» [PERSON] селищної ради, у межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки 1221455800:01:097:0660. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що їй на підставі рішення Ювілейної селищної ради №107 від 19 листопада 1997 року передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га, для садівництва і дачного будівництва. 01 червня 2008 року їй було видано державний акт серії ДН ДП №030196 на право приватної власності на землю. На даний час у неї виникла необхідність зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку, в зв'язку з чим ТОВ «Геопроектінвест» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), ділянці присвоєно кадастровий номер 1221455800:01:097:0660, після чого вона, [PERSON] звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, з приводу реєстрації речових прав. Однак, 31 жовтня 2016 року отримала відмову в реєстрації прав власності, оскільки в державному акті на право приватної власності на землю серії ДП ДН №030196 була допущена технічна помилка в частині зазначення номера земельної ділянки та її ім'я зазначено з помилкою, а саме «[PERSON] Неля.Валентинівна», тому держреєстратором було відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, а технічна документація повернута. Внести зміни щодо виправлення вказаної помилки в оригінали правовстановлюючих документів неможливо, хоча її право власності на зазначену земельну ділянку ніким не оспорюється, а тому усунення порушень прав можливо лише в судовому порядку, внаслідок чого позивачка звернулася до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без їх участі та просив вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.55). Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради у судове засідання не зявився. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і\~громадянина\~захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на землю або право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує це право, та його державної реєстрації. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, право оренди оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Встановлено, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної ради № 107 від 19 листопада 1997 року було передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку площею 0,104 га, для садівництва, що розташована на території Садового товариства «Восход» №148 Ювілейної селищної Ради народних депутатів. 01 червня 1998 року позивачка отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ДН ДП № 030196 (а.с.15,18). На даний час у [PERSON] виникла необхідність зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку, тому було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 1221455800:01:097:0660, після чого [PERSON] звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, з приводу реєстрації речових прав. Однак, 31 жовтня 2016 року позивачка отримала Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] про відмову у державній реєстрації прав, оскільки документи подані для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. В обґрунтування рішення державним реєстратором було вказано, що [PERSON] подала документи на земельну ділянку з кадастровим номером 1221455800:01:097:0660, розташовану в садовому товаристві «Восход» на території [PERSON] селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ділянка № 146, однак відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН № 03196 виданого [PERSON] селищною Радою народних депутатів Дніпропетровського району, [PERSON] належить земельна ділянка № 148, тому з цих підстав державним реєстратором було відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку. Як вбачається з довідки Виконавчого комітету [PERSON] селищної ради № 11/29-1916 від 04 листопада 2016 року, до державного акту на право приватної власності на землю площею 0,104 га, серія ДП ДН № 030196 від 01 червня 1998 року помилково внесеною прізвище, імя та по батькові «[PERSON] Неля.Валенитнівна.» та номер земельної ділянки 148, замість вірного прізвища, імя та по батькові «Басько Неля Валентинівна» та порядкового номеру земельної ділянки за № «146» (а.с.49). Аналогічні відомості містяться у довідці наданої головою с/т «Восход» від 14 жовтня 2016 року (а.с.48). Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦК України, ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Згідно ч. 1 п. 5 ст. 234, п. 6 ч. 1, ч. 3 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що у даній справі спір про право відсутній, а обраний позивачкою спосіб захисту шляхом встановлення факту належності їй на праві власності земельної ділянки з іншим номером, аніж вказано у державному акті - суперечить нормам цивільного та земельного законодавства та може призвести до порушення прав інших землевласників. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України\~\~встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, в результаті дослідження у судовому засіданні документації, вислухавши позивачку, суд прийшов до висновку, що [PERSON] вибрала невірний спосіб захисту своїх майнових прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду справи, позивачкою не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України, на підтвердження того, яким чином відповідач порушує її права як власника земельної ділянки, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, зібраних у ній доказів та з врахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed