Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач вказував на те, що з 27 серпня 1994 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. За період спільного проживання ними було придбано квартиру [ADDRESS]. 15 травня 2015 року шлюб між ними розірвано. Проте угоди про поділ спільного майна вони не досягли. Посилаючись на викладене, позивач просив суд поділити спірне нерухоме майно, виділивши йому у власність 1/3 частку квартири [ADDRESS], а відповідачці з урахуванням інтересів малолітнього сина - 2/3 частки квартири. В подальшому позивач неодноразово збільшував свої вимоги та вказував на те, що крім квартири, в період шлюбу ними також було придбано побутове майно: прихожу в тамбурі, вартістю 4000 грн.; прихожу в коридорі, вартістю 300 грн., шафу-купе, вартістю 7000 грн.; горку в залі, вартістю 8000 грн., диван в залі, вартістю 1000 грн., тумбу під телевізор, вартістю 1000 грн., спальню в комплекті (шафа, комод, ліжко), вартістю 12000 грн.; стіл компютерний, вартістю 600 грн.; тумбу під телевізор, вартістю 500 грн.; спальню дитячу в комплекті (шафа, пенал, стіл письменний з антресоллю, ліжко), вартістю 14000 грн.; кухню в комплекті (два стола-тумби, три пенали навісних, мийка, стіл обідній, мякий куточок), вартістю 7000 грн.; холодильник «Ел Джи», вартістю 4000 грн., холодильник «Мінськ», вартістю 800 грн., морозильну камеру «ВЕККО», вартістю 3500 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 500 грн.; телевізор «Фунай», вартістю 500 грн., телевізор «Джи Ві Сі», вартістю 900 грн.; телевізор «Самсунг», вартістю 3000 грн., телевізор «Бі Бі Кей», вартістю 1600 грн.; пральну машину «Ел Джи», вартістю 2500 грн.; водонагрівач «Термекс», вартістю 1800 грн.; пилосос «Самсунг», вартістю 600 грн.; мясорубку «Бош», вартістю 1500 грн., пароварку, вартістю 500 грн., компютер в зборі з монітором, вартістю 3000 грн.; ноутбук «Тошиба», вартістю 1500 грн., роутер, вартістю 500 грн., відеокамера портативна «Ел джи», вартістю 400 грн., а всього майна на суму 107300 грн. Крім того, в період шлюбу було придбано інструменти: ніж декоративний, вартістю 350 грн., електролобзік фіолент, вартістю 1500 грн., ключі розводні 2 шт., вартістю 150 грн., сокира, вартістю 100 грн., рубанок, вартістю 400 грн., ножовка по дереву, вартістю 60 грн., ножовка по металу, вартістю 40 грн., степлер будівельний, вартістю 70 грн., плоскогубці - 2 шт., вартістю 250 грн., кусачки великі, вартістю 150 грн., кусачки маленькі, вартістю 100 грн., а всього загальною вартістю 3170 грн. А також: молотки - 3 шт., кутники розміточні - 2шт., набір свердл, шарошки - 4 шт., фрези по металу - 6 шт., розвертки 2шт., ніж обойний, набір шестигранників, відкрутки - 6 шт., чертилки - 2шт., набір надфілей, набір напильників, керна - 3шт., пробоя 2шт., рулетки - 2шт., ключі рожкові 6 шт. Орієнтована вартість яких становить 3500 грн. А всього вартість інструменту складає 6670 грн. Позивач вказував на те, що зазначені інструменти зберігалися в квартирі. Проте, на теперішній час вказаних інструментів в квартирі немає, і він не знає, де вони знаходяться. Посилаючись на викладене, позивач остаточно просив суд визнати за ним та позивачкою право власності за кожним на ? частку квартири [ADDRESS], виділити йому у власність усі інструменти загальною вартістю 6670 грн., відповідачці - усі інші побутові речі та меблі, загальною вартістю 107300 грн. та стягнути з відповідачки 49665 грн. компенсації їх вартості. Відповідачка подала до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Відповідачка вказувала на те, що спірна квартира хоча і була придбана в період шлюбу з позивачем, але за кошти, отримані нею від продажу двох квартир у м.Харкові, які належали їй на праві приватної власності. Посилаючись на ці обставини, відповідачка просила суд визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 4 листопада 2015 року обидва позови обєднано в одне провадження. Ухвалою суду від 01 грудня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON]. В судовому засіданні позивач підтримав свій позов, просив про його задоволення. Проти зустрічного позову заперечував. Відповідачка підтримала зустрічний позов. Просила його задовольнити. Щодо поділу побутового майна відповідачка позов визнала частково, вказуючи на те, що вартість майна, зазначена позивачем в його позові, є значно завищеною і не відповідає його дійсній вартості. Частина з перелічених позивачем речей взагалі належить її матері [PERSON], оскільки деякі речі були перевезені ними ще з м.Харкова в м.Миколаїв, а деякі куплені нею особисто за власні кошти, а тому вказувала на те, що не підлягає поділу наступне майно: прихожа в коридорі, вартістю 300 грн. горка в залі, вартістю 8000 грн., диван в залі, вартістю 1000 грн., тумба під телевізор, вартістю 1000 грн., холодильник «Ел джі», вартістю 4000 грн., холодильник «Мінськ», вартістю 800 грн., а також пароварка, вартістю 500 грн., яку мати отримала у подарунок. Також вказувала на те, що такого майна як телевізор «Самсугн», вартістю 3000 грн., та мясорубки «Бош» вартістю 1500 грн. у них ніколи не було. Крім того, відповідачка заперечувала щодо поділу іншого побутового майна: столу компютерного, спальні дитячої, компютера в зборі з монітором, роутера, вказуючи на те, що ці речі належать їх сину, а тому поділу не підлягають. Посилалася також на те, що інструменту, який позивач просить виділити йому у власність, дійсно в квартирі немає, і вона не знає, де він знаходиться. Вважає, що саме позивач його і виніс з квартири. Посилаючись на ці обставини, просила суд виділити їй у власність: прихожу в тамбурі, вартістю 500 грн.; шафу-купе, вартістю 2000 грн.; спальню в комплекті (шафа, комод, ліжко), вартістю 2000 грн.; кухню в комплекті (два стола-тумби, три пенали навісних, мийка, стіл обідній, мякий куточок), вартістю 800 грн.; морозильну камеру «ВЕККО», вартістю 500 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 350 грн.; телевізор «Джи Ві Сі», вартістю 300 грн.; пральну машину «Ел Джи», вартістю 800 грн.; водонагрівач «Термекс», вартістю 800 грн.; пилосос «Самсунг», вартістю 400 грн., а всього майна на суму 8450 грн.. Позивачу відповідачка просила виділити: телевізор «Фунай», вартістю 500 грн.; ноутбук «Тошиба», вартістю 1500 грн.; відеокамеру портативну «Ел Джи», вартістю 400 грн., а також усі зазначені в позові інструменти, а всього майна на суму 15070 грн.. Третя особа у справі [PERSON] посилалася на те, що частина включеного в перелік поділу майна, а саме: прихожа в коридорі, вартістю 300 грн., горка в залі, вартістю 8000 грн., диван в залі, вартістю 1000 грн., тумба під телевізор, вартістю 1000 грн., холодильник «Ел Джи», вартістю 4000 грн., холодильник «Мінськ», вартістю 800 грн., є її особистим майном, придбаним за її власні кошти,а також пароварка, вартістю 500 грн., яку вона отримала в подарунок, а тому просила виключити його з поділу майна подружжя. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів цивільної справи вбачається, що 27 серпня 1994 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб. Сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 15 травня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення\~\~ спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При визначенні правового режиму спірного майна та визначення права сторін на частки у майні, слід виходити з тих норм права, що діяли на час придбання майна. Звертаючись з позовом про поділ квартири, позивач наполягав на тому, що квартира є спільним майном подружжя. В зустрічному позові відповідачка вказувала на те, що квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за кошти, отримані від продажу належних їй на праві власності двох квартир в м.Харкові. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 09.11.2001 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру № 41, що знаходиться в м.Миколаєві по вул..Херсонське шосе,38. Продаж вчинено за 33000 грн. За таких обставин при вирішенні спору щодо вказаного нерухомого майна необхідно виходити з норм\~КпШС України,\~ЦК УРСР\~1963 р. та Закону України «Про власність», які регулюють спірні правовідносини. Відповідно до чинного на час, коли відповідачка набула у власність спірну квартиру, законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16\~Закону «Про власність»,\~\~\~ст. 22 КпШС України) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»). Відповідно до ст. ст.\~22\~КпШС України\~спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно\~ст. 24 КпШС України\~майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. З матеріалів справи також вбачається, що 28.09.2001 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON] з другої було укладено нотаріально посвідчений договір, за яким [PERSON] продала, а [PERSON], [PERSON] купили квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 18 січня 1999 року. Продаж цієї квартири вчинено за 12300 грн. Таким чином, суд вважає доведеним, що в купівлю спірної квартири відповідачкою було внесено особисто 12300 грн. власних коштів, отриманих від продажу належної їй на праві власності двокімнатної квартири в м.Харкові, що становить 37% від загальної вартості спірної квартири, а тому їй на праві особистої власності належить частка у розмірі 37/100. Інша частка квартири у розмірі 63/100 є спільним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частках у відповідності до вимог діючого на той час законодавства. За такого, суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 63/200 частки квартири [ADDRESS], а за [PERSON] слід визнати право власності на 137/200 частки вказаної квартири. При цьому, суд не може взяти до уваги посилання відповідачки на те, що в дійсності продаж двокімнатної квартири в м.Харкові було вчинено за 34000 грн., оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, хоча у відповідності до положень ст..60 ЦПК України, то є обовязком сторони. Крім того, суд не може взяти до уваги доводи відповідачки про те, що в купівлю квартири було вкладено також її кошти від продажу однокімнатної квартири в м.Харкові, яка належала їй та третій особі у справі [PERSON] на праві власності, оскільки між датами укладання угод (25.04.2001 року і 09.11.2001 року відповідно) пройшло багато часу. До того ж, в судовому засіданні при розгляді даної справи сама третя особа у справі [PERSON] пояснювала суду, що на кошти від продажу цієї квартири вони робили в спірній квартирі ремонт та купували в квартиру меблі. В силу ст.60 СК України презумується, що все майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в ст..57 СК України). Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст..ст. 69-72 СК України. Із змісту ст.ст. 60, 61, 63, 69 СК України та розяснень, що містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявність його на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Як вбачається з матеріалів справи, за період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі сторони придбали побутове майно: прихожу в тамбурі; шафу-купе, спальню в комплекті (шафа, комод, ліжко), стіл компютерний, тумбу під телевізор, спальню дитячу в комплекті (шафа, пенал, стіл письменний з антресоллю, ліжко), кухню в комплекті (два стола-тумби, три пенали навісних, мийка, стіл обідній, мякий куточок), морозильну камеру «ВЕККО», мікрохвильову піч, телевізор «Джи Ві Сі», телевізор «Бі Бі Кей», пральну машину «Ел Джи», водонагрівач «Термекс», пилосос «Самсунг», компютер в зборі з монітором, роутер, телевізор «Фунай», ноутбук «Тошиба», відеокамеру портативну «Ел Джи». Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст..372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи, що позивач в своєму позові, вказуючи вартість побутового майна, будь-яких цього суду не надав, а відповідачка визнала вартість майна, але в іншому розмірі, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що при вирішенні питання слід виходити з його оцінки зазначеної саме відповідачкою. Таким чином, суд вважає, що спільне майно подружжя слід розділити наступним чином: Виділити у власність [PERSON]: прихожу в тамбурі, вартістю 500 грн.; шафу-купе, вартістю 2000 грн.; спальню в комплекті (шафа, комод, ліжко), вартістю 2000 грн.; стіл компютерний, вартістю 600 грн.; тумбу під телевізор, вартістю 500 грн.; спальню дитячу в комплекті (шафа, пенал, стіл письменний з антресоллю, ліжко), вартістю 2700 грн.; кухню в комплекті (два стола-тумби, три пенали навісних, мийка, стіл обідній, мякий куточок), вартістю 800 грн.; морозильну камеру «ВЕККО», вартістю 500 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 350 грн.; телевізор «Джи Ві Сі», вартістю 300 грн.; телевізор «Бі Бі Кей», вартістю 1600 грн.; пральну машину «Ел Джи», вартістю 800 грн.; водонагрівач «Термекс», вартістю 800 грн.; пилосос «Самсунг», вартістю 400 грн.; компютер в зборі з монітором, вартістю 3000 грн.; роутер, вартістю 500 грн., а всього майна на суму 17350 грн. 00 коп.. Виділити у власність [PERSON]: телевізор «Фунай», вартістю 500 грн.; ноутбук «Тошиба», вартістю 1500 грн.; відеокамеру портативну «Ел Джи», вартістю 400 грн., а всього майна на суму 2400 грн., та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 6275 грн. 00 коп. грошової компенсації. Крім того, суд вважає, що таке побутове майно як: прихожа в коридорі, горка в залі, диван в залі, тумба під телевізор, холодильник «Ел Джи», холодильник «Мінськ» та пароварка поділу не підлягає, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що дане майно належить третій особі у справі [PERSON]. Не підлягають розподілу між сторонами і перелічені в позові інструменти, оцінені позивачем у загальному розмірі 6670 грн., оскільки, як стверджували сторони в судовому засіданні при розгляді справи, на теперішній час їх місцезнаходження невідоме. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає частковому задоволенню. В задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю слід відмовити.

Outcome: partial