Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» Маріупольське регіональне виробниче управління про поновлення на роботі, скасування наказів про оголошення догани, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги наступним. 01.06.2014 року позивача прийнято на посаду сторожа Павлопільської виробничої ділянки Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу». Наказом від 30 червня 2016 року позивача було переведено сторожем Старо-Кримської виробничої ділянки на період з 02.07.2016 року по 31.07.2016 року у звязку з виробничої необхідністю. Посилаючись на ст. 33 КЗпП України, вважає наказ незаконним, а тому його невиконання не вважатиметься систематичним невиконанням посадових обовязків у розумінні ст. 40 КЗпП України. Також зазначив, що відповідачем винесено три незаконних накази про оголошення догани за невиконання вищезазначеного наказу, чим порушено ч. 2 ст. 149 КЗпП України та ст. 61 Конституції України про заборону притягнення двічі до відповідальності за одне й те ж саме порушення. Окрім того, порушення його законних прав з боку відповідача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, які позивач оцінює в 100000 грн. Просив визнати незаконним та скасувати наказ № 92-к від 13.07.2016 року про звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити його на посаді сторожа Павлопільської виробничої ділянки Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» Маріупольське регіональне виробниче управління, визнати незаконними та скасувати накази № 254/12 від 05.07.2016 року, № 263/12 від 08.07.2016 року, № 264/12 від 11.07.2016 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, стягнути заборгованість з виплати заробітної плати, а також стягнути моральну шкоду в сумі 100000 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, суду пояснив, що він працював на посаді сторожа Павлопільської виробничої ділянки Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу». У червні 2016 року його було повідомлено про переведення його сторожем на Старо-Кримську виробничу дільницю, але він з цим наказом хоча і був ознайомлений , але не погодився та відмовився виходити на роботу на Старо-Кримську виробничу дільницю, а виходив сторожем на Павлопільську виробничу ділянку. Не бажає переведення, тому, що Павлопільська виробнича ділянка знаходиться рядом біля його будинку, а до Старо-Кримської виробничої ділянки треба їхати автобусом біля 40 хвилин. 14.07.2016 року він з ранку себе погано почував . йому подзвонили з роботи та запропонували приїхати до відділу кадрів, з якого приводу не повідомляли. З ранку він заїхав до амбулаторії, так як його тиск складав 200/100, йому лікар призначив лікування. Він зробив уколи та поїхав до відділу кадрів Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» де узнав про своє звільнення, разнервувався , йому стало погано та він знову звернувся до лікаря та отримав лікарняний лист. Відповідача не повідомив про лікарняний, так як вони його не питали про цей факт в цей день. В подальшому не повідомив відповідача, що знаходився на лікарняному, так як вважав, що він вже звільнений та це робити не треба. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі . Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, суду пояснила, що 30.06.2016 року у звязку з виробничою необхідністю, зумовленою забезпеченням стабільного питного водопостачання, директором підприємства було підписано наказ про тимчасове переведення сторожа [PERSON] на Старо-Кримську виробничу дільницю, де знаходиться водосховище саме питної води. Умови праці, графік роботи, заробітна плата змінені не були, окрім того, [PERSON] пройшов медичний огляд та визнаний придатний до роботи, тому протипоказань за станом здоровя для тимчасового переведення не було. Зазначила, що місто Маріуполь розташовано в зоні проведення АТО, поблизу часто ведуться бойові дії, тому забезпечення населення питною водою є пріоритетним напрямком роботи підприємства. Позивач [PERSON] упродовж певного періоду, а саме з 02 до 11 липня 2016 року, навмисно ігнорував наказ директора, у звязку з чим виносились накази про оголошення догани. Посилання позивача на те, що його двічі притягнуто до відповідальності не мають правових підстав, оскільки [PERSON] не зявлявся на роботу в різні дні 02.07.16 р., 06.07.16 р., та 10.07.16 р., що й стало підставою для оголошення доган. Від пояснень щодо причин відсутності на робочому місці [PERSON] відмовився. 13 липня 2016 року директором підприємства було винесено наказ № 92-к про звільнення [PERSON] за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 14 липня 2016 року. В день звільнення [PERSON] з 09-00 год. до 10-00 год. перебував на території підприємства та був ознайомлений з наказом про звільнення, про що складено відповідний акт, однак того ж дня пішов до лікарня та оформив лікарняний, підприємство про це не повідомив, а тому підприємство було не в змозі змінити дату звільнення. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] було прийнято на роботу до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» Маріупольське регіональне виробниче управління сторожем Павлопільської виробничої ділянки на підставі наказу № 112-к від 30.05.14 року, а 14.07.2016 року звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП за систематичне невиконання працівником без поважної причини обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно з наказом № 226/12-а від 10.06.2016 року вирішено посилити охорону контрольованої зони гідротехнічних споруд на Старо-Кримському водосховищі, та здійснювати перевід сторожів Павлопільської виробничої ділянки на Старо-Кримську. Наказом директора КП «Компанія «Вода Донбасу» Маріупольське регіональне виробниче управління № 248/08 від 30.06.16 року у звязку з виробничою необхідністю вирішено з 02 липня по 31 липня 2016 року перевести сторожа Павлопільської виробничої ділянки [PERSON] сторожем Старо-Кримської виробничої ділянки. Актом від 02.07.2016 року засвідчено, що [PERSON] із зазначеним наказом ознайомлений, однак від підпису відмовився. Наказом № 254/12 від 05.07.2016 року [PERSON] оголошено догану у звязку з тим, що останній 02.07.2016 рок не зявився на робочому місці Старо-Кримській виробничій ділянці. Підставою винесення зазначено наказу стали доповідні начальника Старо-Кримської ділянки, головного спеціаліста з безпеки та охорони обєктів південного напрямку про відсутність сторожа [PERSON] на робочому місці протягом робочого дня та акт про відсутність на робочому місці. 04 липня 2016 року були складені два акти про ознайомлення [PERSON] з наказом про оголошення догани, відмову останнього від підпису про ознайомлення та від дачі пояснень. 06 липня 2016 року [PERSON] знов не зявився на Старо-Кримській виробничій ділянці, про що було складено відповідний акт. Із пояснень сторожа [PERSON] вбачається, що він знаходився на Павлопільській виробничій ділянці, з наказом про переведення на Старо-Кримську виробничу ділянку він не згоден. Наказом № 263/12 від 08.07.2016 року йому оголошено догану через відсутність без поважних причин на робочому місці. З наказом [PERSON] ознайомлено. Також, 10 липня 2016 року позивач не зявився на робоче місце, про що складено відповідний акт від 11.07.2016 року. Наказом № 264/12 від 11.07.2016 року сторожу [PERSON] знов оголошено догану за порушення трудової дисципліни. З вказаним наказом порушника ознайомлено та відібрано пояснення, що останній виходив на роботу на Павлопільську виробничу ділянку згідно робочого графіка. Відповідно до наказу № 92-к від 13 липня 2016 року вирішено звільнити сторожа [PERSON] за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 14 липня 2016 року. 14 липня 2016 року [PERSON] зявився на підприємство відповідача з питання свого звільнення та перебував там з 09-00 год. до 10-00 год., про що свідчить журнал обліку прибуття відвідувачів, та складено відповідний акт. Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Як передбачено ст.ст.147, 149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни можуть бути застосовані як захід стягнення догана або звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни пояснень. За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів», далі - Пленум). З матеріалів справи вбачається, що в своїх поясненнях з приводу допущених порушень трудової дисципліни [PERSON] зазначив, що не зявлявся на Старо-Кримську виробничу ділянку оскільки не згоден з наказом про переведення. Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. З наказу № 248/08 від 30.06.2016 року вбачається, що технологічний режим, оплата праці, кваліфікація сторожа [PERSON] не змінюються у звязку з переводом, підставою прийняття рішення є виробнича необхідність, повязана із забезпеченням безперебійного питного водопостачання населення м. Маріуполь у звязку із засушливим періодом. До часу звільнення позивач не звертався до суду з вимогою про визнання зазначеного наказу незаконним та його скасування. З медичної довідки про проходження попереднього медичного огляду працівника [PERSON] вбачається, що останній придатний до роботи сторожем, тобто протипоказання за станом здоровя до переміщення відсутні. За таких підстав, суд не вбачає підстав для визнання наказу № 248/08 від 30.06.2016 року про тимчасове переведення сторожа Павлопільської виробничої ділянки [PERSON] сторожем Старо-Кримської виробничої ділянки з 02 липня 2016 року по 31 липня 2016 року незаконним та його скасування. Згідно положень ст.ст. 147, 147-1, 148 КЗпП України: за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Пленум в п. 22, 23 постанови роз'яснив судам, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. До моменту звільнення до позивача тричі застосовувався такий захід стягнення як догана за порушення трудової дисципліни та невиконання наказу від 30.06.2016 року. Посилання позивача на ст. 61 Конституції України та 149 КзПП України не мають під собою правового обгрунтування, оскільки [PERSON] було оголошено догану за відсутність на робочому місці в різні дні 02.07.2016 р., 06.07.2016 р., та 10.07.2016 р. Суд вважає, що відповідачем додержані передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, а тому не вбачає підстав для скасування наказів № 254/12 твід 05.07.2016 року, № 263/12 від 08.07.2016 року, № 264/12 від 11.07.2016 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Водночас, частиною 3 статті 40 КЗпП України передбачено заборону звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Така позиція також висловлена в п. 17 Пленуму, відповідно до якої розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. З листка непрацездатності серії АГУ № 183433 вбачається, що [PERSON] з 14.07.2016 року по 15.07.2016 року знаходився на лікарняному, тобто звільнення позивача відбулось в день видачі йому лікарняного листка, що є підставою поновлення позивача на роботі. Тому суд, вважає незаконним наказ Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» Маріупольське регіональне виробниче управління № 92-к від 13.07.2016 року про звільнення [PERSON] з посади сторожа Старо-Кримської виробничої ділянки, та скасовує його. У зв»язку з тим, що суд вважає наказ відповідача про переведення [PERSON] законним, а переведення було тимчасовим, період переведення [PERSON] на теперішній час закінчився, а приймався [PERSON] на роботу саме сторожем Павлопільської виробничої ділянки , то суд вважає правильним поновити [PERSON] на роботі саме на посаді сторожа Павлопільської виробничої ділянки. Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймається рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку, тому позивачу має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 15 липня 2016 року до дня постановлення рішення. При розрахунку цього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до абзаців 1 і 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Протягом останніх 2 календарних місяців, які передували звільненню позивача з роботи його заробіток склав 6121,84 грн. Середньомісячний заробіток 2735,25 грн., середньогодинна заробітна плата складає (6121,84: 348 годин)= 17,59 грн. (а.с. 89) Вимушений прогул позивача тривав 35 робочих днів або 818 часів, тому його середній заробіток за цей період , а саме з 15.07.2016 року по 27.12.2016 року становить 14388,62 гривні. Відповідно до довідки Маріупольського РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу» від 19.09.2016 року № 117 (а.с. 90) заборгованість перед [PERSON] погашена в повному обсязі, в судовому засіданні позивачем [PERSON] довідка відповідача не спростована, та не наведено інших доказів про існування перед ним заборгованості. Тому в цій частині суд відмовляє у задоволенні позову. В частині позову про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про часткове його задоволення. Так, у відповідності до ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позовні вимоги позивача задоволені частково. В судовому засіданні було встановлено, що не заперечували сторони по справі, що позивач не повідомив відповідача, що під час звільнення він був хворим, звертався з ранку до лікаря та бере лікарняний, а ні в день звільнення, ні пізніше. Про те, що позивач в день звільнення знаходився на лікарняному відповідач дізнався тільки в судовому засіданні. По теперішній час лікарняний лист позивач не здав до бухгалтерії відповідача. З огляду на вищенаведене суд вважає достатнім стягнути моральну шкоду в розмірі 200 гривень. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та виплати йому заробітної плати не більше як за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 551, 2 грн. в дохід держави.

Outcome: partial