Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

В липні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», яке змінило своє найменування на «Сбербанк», в якому просив суд: - визнати дії (бездіяльність) відповідача протиправними та зобов'язати відповідача виплатити позивачу шляхом видачі через касу готівкою однією сумою (без розстрочення виконання зобов'язання) трьох відсотків річних від простроченої суми грошових зобов'язань в частині сум вкладів в обсязі 409936,00 грн.; трьох відсотків річних від простроченої суми грошових зобов'язань в частині сум нарахованих за вкладами процентів (станом на дату настання моменту виконання грошових зобов'язань) в сумі 30804,80 грн.; відсотків в сумі 50306,40 дол. США, нарахованих за умовами вкладу на вимогу. Ухвалою суду від 24 лютого 2016р., на підставі ст. 126 ЦПК України, за клопотанням представника позивача було об'єднано в одне провадження однорідні позовні вимоги за вказаним позовом та позовом одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача про стягнення грошових коштів урахування встановленого індексу інфляції за сумами грошових зобов'язань, за яким ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016р. відкрито провадження у цивільній справі № 761/2953/16-ц (провадження № 2/761/3455/2016). 21 березня 2016р. стороною позивача було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 93-96 т. 2), в якій сторона позивача просила суд: визнати дії (бездіяльність) відповідача протиправними та зобов'язати відповідача виплатити позивачеві шляхом видачі через касу готівкою однією сумою (без розстрочення виконання зобов'язання) трьох відсотків річних від простроченої суми грошових зобов'язань в частині сум вкладів в обсязі 409936,0 грн.; трьох відсотків річних від простроченої суми грошових зобов'язань в частині сум нарахованих за вкладами процентів (станом на дату настання моменту виконання грошових зобов'язань) в сумі 30804,80 грн.; відсотків в сумі 26632,80 дол. США, нарахованих за умовами вкладу на вимогу; суми урахування встановленого індексу інфляції за сумами грошових зобов'язань в обсязі сум вкладів - 13434489,14 грн.; суми урахування встановленого індексу інфляції за сумами грошових зобов'язань в обсязі нарахованих за вкладами процентів - 1009538,68. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31 грудня 2013р. між сторонами були укладені договори банківського вкладу за №№ [NUMBER] - [NUMBER] та №№ [NUMBER] - [NUMBER] (20 договорів, далі по тексту - договори), за кожним з яких відповідач прийняв від позивача грошові кошти (вклади) в сумі по 100000,0 дол. США із зобов'язанням виплатити 02 січня 2015р. такі суми вкладів та відсотки на них в розмірі 8% річних. В подальшому, 02 березня 2015р., позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу йому вкладів та нарахованих процентів готівкою через касу банку, однак відповідач своїм листом за №1969/7/32-3 від 03 березня 2015р., повідомив позивачу про неможливість задоволення його вимог, а зазначені грошові зобов'язання відповідач виконав лише 22 червня 2015р. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в позовних заявах, з урахуванням поданої заяви про зменшення позову, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення, надавши суду письмові заперечення, зазначаючи, що прострочка у виплаті належних позивачу сум відбулось не з вини відповідача, а також звертала увагу суду, що в силу положень ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відповідач не може нести відповідальність. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і все з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. ст. 14 та 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. А боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів в якості відповідальності не встановлений договором або законом. При цьому, встановлена в ч. 2 ст. 550 ЦК заборона нараховувати проценти на неустойку не поширюється на визначення за ст. 625 ЦК України відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, у розмірі трьох процентів річних, що не являється неустойкою. Поряд з викладеним, згідно з ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти за вкладом нараховуються до дня, який передує його фактичному поверненню вкладникові. Відповідно до положень ст. 1060 ЦК України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. В такому разі, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 31 грудня 2013р. між сторонами було укладено договори банківських вкладів з видачею безкупонних ощадних (депозитних) сертифікатів на пред'явника, на загальну суму 2000000,0 дол. США строком на 367 днів. За актами прийому - передачі №№3330/005/554274 - [NUMBER] та №№ [NUMBER] - [NUMBER] від 31 грудня 2013р. та платіжними дорученнями від 31 грудня 2013р., позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти на загальну суму 2000000,0 дол. США. Згідно п. 1.8 договорів погашення сертифікату (сплата номінальної вартості такого сертифікату) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій сертифікат було випущено, якщо інше не передбачено чинним законодавством України. При цьому погашений сертифікат вилучається банком. У п. 2.2 договорів сторони визначили, що банк в строк не пізніше 3 (трьох) робочих днів від дня пред'явлення сертифікату для погашення (в разі, якщо пред'явником сертифікату було подано заяву, якою він доручає банку здійснити перевірку (встановити факт) справжності пред'явленого сертифікату в разі невідповідності даних, зазначених в сертифікаті, даним, зазначеним в цьому договорі перераховує суму номінальної вартості сертифіката та нарахованих процентів по ньому на поточний рахунок пред'явника сертифіката, відкритий в банку, або через касу банку (на вибір клієнта), якщо пред'явником сертифікату є резидент України, або сплачує суму номінальної вартості сертифіката та нарахованих процентів по ньому готівкою через касу банку, якщо пред'явником сертифікату є нерезидент України. Сплата процентів, нарахованих за сертифікатом, згідно п. 3.3 договорів, відбувається одноразово при погашенні, достроковому погашенні сертифікату. Процентна ставка за сертифікатами на період з дня набрання чинності цим договором та по календарний день, що передує даті, яка зазначена як дата вимоги вкладу (п. 1.5 договорів), складає: 8,0 % річних, при цьому сторони в п.п. 1.6.2 п. 1.6 договорів узгодили, що на період з дня настання дати вимоги вкладу до дати настання визначеного за Договором моменту погашення сертифікату проценти нараховуються за ставкою 0 (нуль) процентів річних. Судом встановлено і не заперечувались представниками сторін в судовому засіданні, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015р. по цивільній справі № 758/2780/15-ц, яке набрало законної сили, було задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Дочірній банк Сбербанка Росії» в особі відокремленого підрозділу «Київське відділення №21», третя особа без самостійних вимог НБУ про зобов'язання виплатити грошові кошти та проценти за вищезазначеними договорами банківських вкладів. Зазначене рішення суду було виконано відповідачем 22 червня 2015р. Згідно з ч. 2 ст. 252 ЦК України, вказівка на подію, яка має неминуче настати, є визначенням терміну. Момент погашення сертифікату є моментом у часі, з настанням якого пов'язана дія відповідача, що має юридичне значення. Отже, такий момент є терміном в розумінні ст. 251 ЦК України, що може бути визначений правочином (договором). Таким чином, визначений момент погашення сертифікату за договорами безпосередньо пов'язаний з відповідним зверненням позивача та припадає на останню дату строку погашення сертифікату за договорами - третій робочий день після дати пред'явлення сертифікату для погашення (05 березня 2015р.). Невиконання відповідачем у вказаний термін (момент) погашення сертифікату зобов'язання з повернення коштів вкладу є порушенням договорів та актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 638 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків на умовах, щодо яких сторони досягли згоди. Враховуючи зміст ст. ст. 14, 626, 628, 629 ЦК України, сторони договорів визнавали неминучим погашення сертифікатів відповідно до умов договорів - тобто, не пізніше 05 березня 2015р. (третього робочого дня від дня пред'явлення сертифікату для погашення, що мало місце станом на 02 березня 2015р.). Отже, враховуючи вищенаведене положення п. 1.6 договорів, зміст ст. ст. 627, 629, 638 ЦК України, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання відповідача виплатити позивачеві шляхом видачі через касу готівкою однією сумою (без розстрочення виконання зобов'язання) відсотків в сумі 26632,80 дол. США, нарахованих за умовами вкладу на вимогу, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону та умовах укладених правочинів. Відповідно до змісту ст. 192 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» гривня, як грошова одиниця України, є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Таким чином, визначення на певну дату суми грошових зобов'язань відповідача в національній валюті є правомірним, як і нарахування за такою сумою зобов'язань трьох відсотків річних та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Цей висновок кореспондує правовим висновкам щодо правомірності визначення грошового зобов'язання в гривні за боргом в іноземній валюті наведеним в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014р. у справі № 6-79цс14, в тому числі при застосуванні за таким боргом приписів ст. 625 ЦК України. Крім того, згідно з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в тексті постанови від 28 січня 2015р. у справі № 6-247цс14, визнається правомірним нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних за фактом прострочення виконання зобов'язання банку, що виникло за вкладами як в національній, так і в іноземній валютах. За текстом поданих до суду заперечень проти позову відповідач обґрунтовує свою позицію доводами про неможливість притягнення відповідача до цивільної відповідальності через несвоєчасне повернення вкладів внаслідок застосування акту НБУ у вигляді постанови Правління НБУ від 01 грудня 2014р. № 758 та від 03 березня 2015р. № 160, а також про можливість нарахування індексу інфляції за грошовими зобов'язаннями, визначеними у гривні, з посиланням на положення ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Однак, зазначена право позиція сторони відповідача щодо невиконання ним вимог актів цивільного законодавства та договорів при посиланні на необхідність застосування актів НБУ (постанови Правління НБУ від 01 грудня 2014р. № 758 та від 03 березня 2015р. № 160) суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 1068 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договорів. Зазначені нормативно-правові акти НБУ не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління. Відповідно, відповідач не може бути звільнений від виконання цивільного обов'язку згідно з ч. 4 ст. 14 ЦК України. Помилковими є і посилання сторони відповідача і на положення ч. 2 ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою передбачено звільнення від відповідальності банків у разі прийняття НБУ рішення про запровадження обмежень на діяльність банків в редакції Закону України «Про заходи, спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків» від 28 грудня 2014р. № 78-VIII (п. 10 ст. 8 зазначеного Закону). При цьому, за текстом пункту 10 ст. 8 Закону України «Про заходи, спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків» від 28 грудня 2014р. № 78-VIII доповнювався Закон України «Про Національний банк України» нормами статті 7-1, згідно з якими Національний банк уповноважено запроваджувати обмеження на діяльність банків за наявності відповідного рішення Ради з фінансової стабільності. Оскільки, зазначені зміни до Закону України «Про Національний банк України» та Закону України «Про банки і банківську діяльність» набули чинності 30 грудня 2014р., то станом на дату видання постанови Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 01 грудня 2014 № 758, з посиланням на зміст якої відповідач відмовив позивачеві у задоволенні його вимог з повернення вкладів та нарахованих процентів, в законах України не визначалось як підстава для звільнення банків від відповідальності у разі запровадження НБУ обмежень на діяльність банків, так і повноважень НБУ запроваджувати такі обмеження в порядку, передбаченому ст. 7-1 Закону України «Про Національний банк України». Відповідно до ст. 60 ЦПК України, за відсутності підстав для звільнення від доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене вище, Відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність визначених законом підстав для звільнення його від відповідальності. Згідно зі ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Судом встановлено, що 16 липня 2015р., 19 січня 2016р. позивач звертався до відповідача з вимогами про сплату йому трьох відсотків річних, інфляційних втрат, проте зазначені вимоги відповідачем були проігноровані. З урахуванням викладеного, суд вважає вірним визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягала у невиконанні законних вимог позивача від 16 липня 2015р., 19 січня 2016р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також беручи до уваги, що грошові зобов'язання були виконані відповідачем 22 червня 201р.5, тоді як позивач звернувся до відповідача за поверненням вкладів та нарахованих відсотків 02 березня 2015р., перевіривши надані з боку позивача розрахунки, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про зобов'язання відповідача виплатити позивачу шляхом видачі через касу готівкою однією сумою (без розстрочення виконання зобов'язання) трьох відсотків річних від простроченої суми грошових зобов'язань в частині сум вкладів в обсязі 409936,0 грн.; трьох відсотків річних від простроченої суми грошових зобов'язань в частині сум нарахованих за вкладами відсотків в сумі 30804,80 грн.; інфляційні втрати за сумами грошових зобов'язань в обсязі сум вкладів в розмірі 13434489,14 грн.; інфляційні втрати за сумами грошових зобов'язань в обсязі нарахованих за вкладами відсотків у розмірі 1009538,68 грн. є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6890,0 грн., а на користь держави 243,6 грн.

Outcome: partial