Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, посилаючись на те, що [PERSON] ухиляється від виховання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO], ніякої участі у її житті не приймає, не цікавиться дитиною, не підтримує її ні морально, ні матеріально. Відповідач ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і по цей час не надає, не цікавиться про фізичний і духовний розвиток дитини і взагалі не спілкується з дитиною, тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просилв позовну заяву задовольнити в повному обсязі з мотивів, викладених у такій. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки бажає виховувати дитину. він тривалий час був на заробітках і тому з дитиною не бачився, потім дружина не дозволяла спілкуватися з дитиною. В наступні судові засідання відповідач, який повідомлений належним чином про час розгляду справи, не зявився, за згодою представника позивача суд ухвалює заочне рішення у справі на підставі наявних усправі доказів. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Марпганецької міської ради Дніпроптеровської області [PERSON] позов підтримала, просила позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його сина [PERSON], [INFO], оскільки він не приймає участі у вихованні дитини та ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Як встановлено судом, до 2012 року позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишена проживати з матір'ю. Згідно висновку комісії з питань захисту дитини від 24 червня 2016 року, батько [PERSON] з сином не проживає. Відповідач вихованням сина не займається, матеріально не допомагає, в житті дитини участі не примає. Батька ніколи не бачив. Згідно довідки з ВДВС Марганецького МУЮ відповідач має заборгованість по аліментам в розмірі 35961,53 грн.. З боку батька контроль за життям [PERSON] повністю відсутній. [PERSON] не допомагає дитині ні морально ні матеріально, тому комісія вирішила вважати за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітнього сина [PERSON]. Згідно акту обстеження умов проживання дитина [PERSON] проживає з разом позивачем [PERSON]. Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 24.06.2016 року, вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітнього сина за свідоме ухиляння від виконання батьківських обов'язків. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Конвенцією про права дитини у ст. 18 визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 184 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухиленні від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд вважає, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання сина, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться здоров'ю, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина. Судом оголошувалася у справі тривала перерва для надання можливості відповідачу виокнувати свої батьківські обовязки по відношенню до дитини, на що відповідач погодився. Однак, у наступні судові засідання відповідач не зявився. З пояснень представника позивача вбачається, що поведінка відповідача та його відношення до виконання батьківських обовязків не змінилося. Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Таким чином, оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, а тому його слід позбавити батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON].

Outcome: approved