Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. В даному будинку з 1997 року, відразу після народження був зареєстрований її онук - [PERSON], [INFO] Вже понад три роки, він за нею не проживає, не допомагає по господарству, не бере участі у сплаті комунальних витрат, забрав всі свої речі та виселився. В жовтні місяці 2016 року, відповідач одружився, і з того часу проживає разом із своєю дружиною та їхньою малолітньою донькою в [ADDRESS]. Факт не проживання відповідача в [ADDRESS] підтверджується 3-ма актами, які складені комісією сільської ради с.Кривуха від 13.09.2017, 04.10.2017 та 03.09.2018. Будучи зареєстрованому у будинку, відповідач порушує права позивача як власника, створює їй перешкоди в отриманні субсидії по оплаті за комунальні послуги. Позивач неодноразово зверталася до відповідача в добровільному порядку виписатися з будинку, однак, від відмовлявся, на її прохання не реагував. Вищевикладене стало підставою для звернення із відповідним позовом до суду для захисту своїх прав, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. Позивач подала до суду заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги просить задоволити у повному обсязі (а.с.19). Відповідач в зал судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду подав заяву, згідно якої розгляд справи просить проводити за його відсутності, позовні вимоги визнає (а.с.20,24), відзиву на позов не подавав. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 211, ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювань. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. В судовому засіданні встановлено, що позивач, [PERSON], є власником будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], що підтверджується: копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 02.02.2006 серії [NUMBER](а.с.7); копією рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14.12.2005 у справі №2-1873-05 (а.с.8). У житловому будинку що знаходиться за адресою [ADDRESS], відповідно до довідки наданої виконкомом Іваннівської сільської ради Дубенського району №786 від 03.09.2018, зареєстровано 3 осіб, а саме: позивач, [PERSON], її чоловік [PERSON], та відповідач у справі, [PERSON] (а.с.6). Відповідач не проживає у будинку за адресою [ADDRESS], дана інформація зафіксована у актах обстеження матеріально-побутових умов сім'ї складених комісією Іваннівської сільської ради (а.с.9,10,11). Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який є членом сім'ї власника, не проживає у житловому приміщенні, що належить позивачу на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРС закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільно господарство Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятим Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Фактичні обставини справи та наявні докази переконливо свідчать, що відповідач не проживає у житлі позивача, збереження його реєстрації у будинку позивача перешкоджає повноцінно користуватися та розпоряджатися ним, призводить до необхідності нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, у зв'язку з чим відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування цим житловим приміщенням. Виконанням рішення суду у цій частині й буде усунуто перешкоди у користуванні позивачем належною йому на праві власності квартирою. Вирішуючи питання стосовно вимоги про зняття відповідача з реєстрації за даною адресою, суд виходить з наступного. Згідно із абз. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, судове рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, на вимогу позивача є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання у такому приміщенні. Оскільки таке рішення у цій справі не набрало законної сили,вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації у квартирі є передчасною, а тому задоволенню не підлягає. Відтак позов задовольняється частково. На підставі наведеного,

Outcome: partial