Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь щомісячно аліменти в розмірі 1/3 всіх видів заробітку (але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) на утримання неповнолітнього сина [PERSON], починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття сина, а також стягнути з відповідача щомісячно аліменти в розмірі 1/4 всіх видів заробітку на своє утримання, починаючи з дня подання позовної заяви і до 27.08.2018 (виповнення трьох років сину). Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.07.2017 і до досягнення повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її особисте утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21.07.2017 і до досягнення сином [PERSON], [INFO], трирічного віку тобто до 26.08.2018 включно. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 жовтня 2017 року в частині зменшення розміру аліментів та ухвалити нове рішення в цій частині, яким повністю задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, суд протиправно застосував ст.70 Закону України «Про виконавче провадження». Апелянт вважає, аналіз ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що цей Закон підлягає застосуванню тільки під час примусового виконання рішення суду, тобто якщо боржник добровільно не виконує рішення суду, як наслідок цей закон не може встановлювати обмеження для суду при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з боржника. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно інтерпретував ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ній встановлюється граничний розмір відрахування (утримання) із заробітку (доходу) боржника під час примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, а не про встановлення для боржника максимального розміру стягнутих аліментів у виконавчому документі. В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Відповідач послався на безпідставність апеляційної скарги, просив в її задоволенні відмовити Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що загальний розмір аліментів, які просить стягнути позивач, становить 7/12 часток, тобто перевищує 50% заробітку (доходу) відповідача, що суперечить приписам ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», якою забороняється стягнення за виконавчими документами із заробітної плати (пенсії) боржника понад 50% її розміру. Проте, колегія суддів апеляційного суду частково не погоджується з даним висновком. Задовольняючи позовні вимоги частково і визначаючи розмір аліментів у сумі меншій, аніж просила позивач, суд першої інстанції безпідставно послався на ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», яка спірні правовідносини не регулює. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Вказана стаття визначає розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, проте, не обмежує розмір аліментів, що можуть бути стягнуті судом під час розгляду справи про стягнення аліментів. З огляду на це, доводи апелянта щодо безпідставного застосування судом до спірних правовідносин ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» є слушними. В цій частині рішення суду підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду на вказану вище статтю. В іншій частині рішення суду слід залишити без мін з огляду на наступне. У справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.2012. Шлюб розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.10.2016 (а.с.28). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження (а.с.4). Сторонами не заперечувалось, що дитина проживає з матір'ю, перебуває на її утриманні. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 181 Сімейного кодексу України визначає способи виконання батьками обов'язку утримувати дитини, зокрема, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 2 ст.182 СК України встановлює правило, згідно з яким розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, що стягуються з батьків, суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. За положеннями ч.4 ст.84 СК України, право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу (ч.6 ст.84 СК України). Суд першої інстанції при вирішенні спору процитував вказані статті, проте не вказав в рішенні, які саме обставини були враховані судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Позивачем не надано доказів щодо стану здоров'я та матеріального становища дитини. На підтвердження свого матеріального стану відповідач в суді першої інстанції надав виписку з ЄДР юридичних осіб та ФОП, відповідно до якої [PERSON] є керівником Громадської організації «Союз перевізників Чернігівщини» (а.с.27). Дані щодо отримання прибутку від цієї діяльності в матеріалах справи відсутні. Відповідно до довідки №2517008900 ГУ ПФУ в Чернігівській області [PERSON] за шість місяців 2017 року отримав пенсію за вислугу років в сумі 20833,92 грн, з якої відраховані аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини пенсії 5108,48 грн. [PERSON], як стверджує відповідач, є його дочкою від попереднього шлюбу. В даний час вона навчається в Університеті державної фіскальної служби України, про що свідчить довідка від 13.04.2017. З нерухомого майна відповідач має 1/3 частину 3-кімнатної квартири з житловою площею 37,8 кв.м. і загальною площею 65,0 кв.м., відповідно до свідоцтва про право власності від 27.09.2006. З рухомого майна має автомобіль, що сторонами не заперечується. Посилання відповідача на наявність в нього на утриманні непрацездатної матері, [INFO], а також його перебування на диспансерному обліку в медичному закладі з приводу наявного захворювання, належними доказами не підтверджено. З огляду на норми Закону, що регулює спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини та колишньої дружини. Враховуючи викладені вище обставини справи, колегія суддів вважає, що розмір аліментів, який буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини 1/4 частина заробітку відповідача. На утримання колишньої дружини, з врахуванням матеріального становища відповідача - 1/6 частина заробітку. З огляду на те, що сума стягнутих з відповідача аліментів колегія суддів визначила у розмірі, який вказав суд першої інстанції, підстави для відшкодування позивачеві судових витрат (витрат на правову допомогу) відсутні.

Outcome: partial