Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

В квітні 2016 року до Мар?їнського районного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 14883601,20 грн. та судових витрат у розмірі 7165,61 грн., обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 23 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 436000,00 доларів США, що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору складала 5210200,00 грн. з датою повернення позики в строк до 23 травня 2015 року. Сторони за цим договором домовились про те, що вказана позика є безпроцентною; повернення грошових коштів зазначених у п. 1 цього договору повинно бути здійснено наступним чином: - у строк до 23 (двадцять третього) грудня 2014 (дві тисячі чотирнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6 000,00 (шістьом тисячам) доларів США; - у строк до 23 (двадцять третього) січня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6000 (шістьом тисячам) доларів США; - у строк до 23 (двадцять третього) лютого 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6 000,00 (шістьом тисячам) доларів США; - у строк до 23 (двадцять третього) березня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6 000,00 (шістьом тисячам) доларів США; - у строк до 23 (двадцять третього) квітня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6 000,00 (шістьом тисячам) доларів США; - у строк до 23 (двадцять третього) травня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 4851 700,00 (чотири мільйони вісімсот пятдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 406000,00 (чотирьомстам шести тисячам) доларів США. У випадку зміни середнього комерційного курсу долару США до гривні сума, що підлягає поверненню підлягає перерахуванню таким чином, щоб сума яка підлягає поверненню у гривні, була еквівалентною 6000,00 доларів США та 406000,00 доларів США. Сторони договору погодились, що для визначення середнього комерційного курсу долару США до гривні сторони будуть керуватись відомостями, встановленими на сайті bin.ua. (п. 2 договору). В якості забезпечення позики між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки від 23 травня 2014 року, відповідно до якого останній відповідає перед позикодавцем за порушення зобовязання боржника частково, а саме,у розмірі 10000,00 доларів США. Рішенням Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 14883601,20 грн. (чотирнадцять мільйонів вісімсот вісімдесят три тисячі шістсот одна гривня 20 коп.), що складається з суми основного боргу в розмірі 11448924,00 грн. та з суми штрафу у розмірі 3434677,20 грн. Стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 262590,00 грн. на користь [PERSON]. Стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 7165,61 грн. Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка [PERSON] та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року в частині заявлених вимог щодо солідарного стягнення з [PERSON], як одного з подружжя, заборгованості в сумі 14883601,20 грн. та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог [PERSON] в цій частині відмовити у звязку з необґрунтованістю. Доводами апеляційної скарги [PERSON] наведено, що рішення суду першої інстанції є безпідставним, договір позики від 23 травня 2016 року вона не підписувала. Зазначила, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що кошти були використані на потреби та в інтересах сімї, а умовами договору використання зазначених коштів на потреби сімї не передбачено. Вважає, що за таких обставинах, суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, що є підставою скасування рішення в частині солідарного стягнення з неї суми боргу. Із вказаним рішенням не погодився відповідач [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року в частині заявлених вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики в сумі 14883601,20 грн. та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити у звязку з необґрунтованістю. Доводами апеляційної скарги [PERSON] наведено, що за умовами укладеного договору позики між ним та [PERSON] від 23 травня 2014 року відповідачем одразу було повернуто суму коштів в розмірі 60000,00 доларів США, а інші гроші позивач відмовляється отримувати. Суд першої інстанції при стягненні боргу не врахував цю повернуту суму, та постановив рішення про стягнення повної суми заборгованості, що є порушенням його прав та інтересів. Тому вважає, що вимоги щодо повернення всієї суми заборгованості є безпідставними, та такими що не підлягають задоволенню. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу не визнав, вважав її безпідставною, та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі, апеляційні скарги підтримали у повному обсязі. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому, апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 23 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 436000,00 доларів США, що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору складала 5210200,00 грн. з датою повернення позики в строк до 23 травня 2015 року (а.с. 7-9). 23 травня 2014 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до п. 3.1 договору поруки поручитель відповідає перед позикодавцем за порушення зобовязання боржника частково, а саме, у розмірі 10000,00доларів США (а.с. 10-11). 24 грудня 2014 року та 5 лютого 2015 року позивачем було направлено [PERSON] вимогу про сплату суми боргу в розмірі 436000,00 доларів США та сплату суми штрафу (а.с. 12-13, 16-17). 24 грудня 2014 року [PERSON] було направлено [PERSON] вимогу про сплату суми боргу в розмірі 6000,00 доларів США та сплату суми штрафу за п. 3.2 Договору поруки в сумі 1800 доларів США (а.с. 20). Ухвалою Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року забезпечено позов [PERSON] Накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальна площа 185,1 кв.м, що належить [PERSON], та оголошено заборону на її відчуження. Накладено арешт на будинок, що розташований за адресою: Херсонська область, м. Херсон, вулиця Доброхотова, будинок 38, загальна площа 123,3 кв.м, що належить [PERSON], та оголошено заборону на його відчуження. Накладено арешт на будинок, що розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Щаслива, будинок № 2, загальна площа 1031,7 кв.м, що належить [PERSON], та оголошено заборону на його відчуження. Заборонено до вирішення спору по суті, Державній реєстраційній службі або іншим державним органам з належними повноваженнями, провадити будь які реєстраційні дії щодо державної реєстрації права власності на вище вказане майно (а.с. 39-40). За договором дарування посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Херсонського міського нотаріального округу зареєстровано в реєстрі за №1506 від 2 липня 2004 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у дар у рівних частинах житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами і будівлями 42/100 частини цього житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових споруд і будівель, що знаходяться в місті Херсоні, вулиця Доброхотова, будинок 38 на земельній ділянці площею 356,7 кв.м (а.с. 50-51). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з законності та обґрунтованості заявлених позовних вимог. Такий висновок суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з відповідачів є законним та обґрунтованим, і відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок встановлені договором. Вимогами ст. ст. 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобовязань. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (позикодавцем) [PERSON] та відповідачем (боржником) [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавцем передано боржнику грошові кошти в розмірі 436000,00 доларів США. Строк повернення позики договором передбачено 23 травня 2015 року. Порядок повернення щомісячно рівними частинами еквівалентними 6000 доларів США, останній платіж 23 травня 2015 року 406000 доларів США (п. 2) (а.с. 7-9). 23 травня 2014 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до п. 3.1 договору поруки поручитель відповідає перед позикодавцем за порушення зобовязання боржника частково у розмірі 10000,00доларів США (а.с. 10-11). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав умови договору позики, йому та поручителю [PERSON] позивачем направлялись вимоги про сплату суми боргу та штрафу (а.с. 12-22). Суд першої інстанції, стягуючи з [PERSON] - поручителя, [PERSON] та [PERSON] солідарних боржників, грошові кошти, обґрунтовано виходив із того, що відповідач [PERSON] не виконав зобов'язань, взятих за договором позики, чим порушив права позивача. Доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо не підписання нею договору позики від 23 травня 2016 року та відсутності її згоди на укладення цього договору, а також того, що судом першої інстанції не встановлено чи використовувались на потреби сімї отримані за договором позики грошові кошти є безпідставними. Судом встановлено, що [PERSON] було відомо про укладення її чоловіком [PERSON] наведеного вище договору позики від 23 травня 2016 року та відповідно до п. 7 цього договору письмова заява про згоду дружини позичальника [PERSON] на укладення договору позики посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] 22 травня 2014 року за реєстровим №801 та зберігається у справах приватного нотаріуса при примірнику договору. Отримані за договором позики грошові кошти використані на потреби сімї [PERSON]. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Системний аналіз зазначеної норми закону дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що, оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст. 60 СК України стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачка [PERSON] в судові засідання суду першої інстанції та апеляційного суду не зявляється, доказів того, що одержане за договором, використане не в інтересах сім'ї не надала. Тому, установивши на підставі наданих доказів, яким дана належна оцінка, факт отримання [PERSON] у власність за договором позики грошових коштів та використання їх на потреби сім'ї, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення боргу за цим договором з обох з подружжя в солідарному порядку. Довід апеляційної скарги [PERSON] про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачем [PERSON] за договором позики одразу було повернуто суму коштів в розмірі 60000,00 доларів США, апеляційний суд відхиляє за недоведеністю. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач [PERSON] не надав будь-яких доказів, які б підтверджували сплату ним грошових коштів в розмірі 60000,00 доларів США на користь позивача за договором позики від 23 травня 2014 року, а також того, що позивач відмовляється отримувати гроші за договором. Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин, апеляційний суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, зясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з врахуванням наданих сторонами у справі доказів, вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики. Разом з тим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 1 ст. 88 ЦПК України та п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Відповідно п. 35 наведеної вище постанови при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були понесені судові витрати в загальній сумі на 7165,61 грн.: за подачу позову 6890,00 грн., за подачу заяви про забезпечення позову 275,60 грн. (а.с. 2, 23). Отже, з врахуванням задоволеної частині вимог 14883601,20 грн., з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача має бути стягнуто судовий збір в розмірі 7041,38 грн. по 3520,69 грн. з кожного (98,27% х 7165,61грн.). З відповідача [PERSON] на користь позивача з врахуванням задоволеної частині вимог 262590,00 грн., має бути стягнуто судовий збір в розмірі 123,97 грн.(1,73% х 7165,61 грн.). Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року підлягає зміні в частині розподілу судових витрат.

Outcome: partial