Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ № 51 від 28.04.2015 року про її звільнення, поновити на посаді вихователя дитячого будинку Хмельницької обласної ради; стягнути з відповідача заробітну плату за всі дні вимушеного прогулу по день ухвалення остаточного судового рішення та моральну шкоду в розмір 10000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали і просять задовольнити, вказавши, що з 3.05.2013 року позивач працювала у відповідача на посаді вихователя, а саме була прийнята на час декретної відпустки [PERSON], після чого 27.03.2014 року переведена на місце роботи вихователя [PERSON] на час декретної відпустки останньої, після чого 12.03.2015 року переведена на місце роботи вихователя [PERSON] на час її відпустки. Наказом № 51 від 28.04.2015 року позивача було звільнено з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вважать зазначений наказ незаконним, оскільки строковий трудовий договір став після переукладення безстроковим, звільнення було проведено в період відпустки позивача, позивач є одинокою матірю і виховує малолітню дитину, однак їй будь-якого іншого місця роботи запропоновано не було. Розрахований позивачем розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу склав 16842,55 грн. Моральна шкода виразилась в глибоких душевних стражданнях з приводу протиправної поведінки відповідача щодо позивача, необхідності вжиття додаткових заходів до організації свого життя, ускладненні підтримання звичайних життєвих звязків. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки не повідомив. За таких обставин суд вважає за необхідне розгляд справи провести за його відсутності на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних мотивів. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. N 9 зазначено, що одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама (абз. 1 п. 9 зазначеної постанови). Встановлено, що позивач є одинокою матірю сама виховує малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження [PERSON], рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14.12.2009 року у справі № 2-6308/09 про розірвання шлюбу з [PERSON], свідоцтвом про розірвання шлюбу від 21.07.2015 року, довідкою виконавчого комітету Летичівської селищної ради Летичівського району Хмельницької області від 30.09.2015 року за вих. № 4955, наявними у справі. З 3.05.2013 року позивач працювала у дитячому будинку Хмельницької обласної ради на посаді вихователя. Зокрема, наказом № 52-а від 8.05.2013 року директора дитячого будинку Хмельницької обласної ради позивач була прийнята на посаду вихователя з 3.05.2013 року на час декретної відпустки [PERSON] Наказом № 39 від 27.03.2014 року директора дитячого будинку Хмельницької обласної ради [PERSON] за її заявою було перервано відпустку по догляду за дитиною з 1.05.2014 року, а позивач була переведена на місце декретної відпустки [PERSON] Наказом № 32 від 12.03.2015 року директора дитячого будинку Хмельницької обласної ради [PERSON] за її заявою було перервано відпустку по догляду за дитиною з 1.03.2015 року, а позивач була переведена на місце декретної відпустки по догляду за дитиною [PERSON] з 1.03.2015 року. Наказом № 51 від 28.04.2015 року директора дитячого будинку Хмельницької обласної ради [PERSON] за її заявою було перервано відпустку по догляду за дитиною з 4.05.2015 року. Цим же наказом [PERSON] було звільнено з 3.05.2015 року в звязку з закінченням строку трудового договору виходом з відпустки по догляду за дитиною [PERSON], за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Зазначені обставини підтверджуються копіями вище перелічених наказів, наявними в матеріалах справи. Оскільки копія наказу про відпустку позивача, в якій, з її слів, вона перебувала з 1.05.2015 року, в матеріалах справи відсутня, тому в цій частині наведені позивачем обставини справи свого належного підтвердження не знайшли. Надані позивачем розрахунковий листок та виписки з особових рахунків не свідчать про перебування позивача у відпустці саме в день звільнення, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, \~підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. У відповідності до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Таким чином, трудовий договір між сторонами, будучи переукладеним, став таким, що укладений на невизначений строк. Згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. Викладену в зазначеній нормі заборону при звільненні позивача було порушено. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність законної підстави для її звільнення. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, позовну вимогу про поновлення на роботі слід задовольнити. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач зазначає розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на день розгляду справи в сумі 16842,55 грн., однак включає в зазначений розрахунок заробітну плату за квітень 2015 року в сумі 191,31 грн., підстав до стягнення котрої немає, оскільки позивач пояснила, що весь квітень вона працювала у відповідача і заробітну плату за квітень 2015 року отримала в повному обсязі. За вирахуванням вказаної суми (16842,55 грн. 191,31 грн.) розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача (16651,24 грн.) належно підтверджений виконаним представником позивача і наявним в матеріалах справи письмовим розрахунком та відповідачем в ході судового розгляду справи спростований не був. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 16651,24 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, вимога про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення задоволенню не підлягає, оскільки, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33 цс 14), відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, незаконним звільненням відповідачем завдано позивачу моральної шкоди, яка виразилась в душевних стражданнях позивача з приводу протиправної поведінки роботодавця щодо неї, потребі вживати додаткових заходів до організації свого життя і відновлення порушених прав. Розмір компенсації моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, виходячи із глибини та тривалості душевних страждань, тривалості вимушених заходів з поновлення своїх трудових прав, вимог розумності та справедливості, суд визначає в сумі 2000 грн., тим самим позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задовольнивши частково. Крім того,з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 974,40 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог (487,20 грн. х 2 позовних вимоги) в дохід держави, оскільки від його сплати при зверненні з позовом до суду позивач була звільнена. На підставі наведеного та

Outcome: partial