Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

В інтересах позивача, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради з позовною заявою про усунення перешкод у користування майном шляхом виселення та вселення звернувся адвокат Черепов Дмитро Володимирович. В обґрунтування позовних вимог адвокат зазначив, що позивач є власницею квартири [ADDRESS] . На підставі договору іпотеки від 20.05.2014 р. зазначена квартира була передана в іпотеку [PERSON] . Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 04.10. 2018 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки, на підставі якого [PERSON] зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси заочне рішення було скасовано, а також скасовано право власності [PERSON] на зазначену квартиру. Однак, [PERSON] передав у користування квартиру відповідачам по справі, які проживають у ній без будь-яких дозвільних документів, та відмовляються її залишити в добровільному порядку. У зв`язку з викладеним, позивач просила суд: усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення та вселення, а також зобов`язати відповідачів передати їй ключі від вхідних дверей до квартири. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2020 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачам направлено копію ухвали суду та запропоновано надати відзив на позовну заяву. Ухвалою Суворовського районного суду 07 вересня 2020 року залучено до участі в справі в якості третьої особи - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. В останнє судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, разом з цим, на адресу суду надійшла заява позивача в якій остання просила розгляд справи провести за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а також що не заперечує з приводу заочного розгляду справи (а.с.68). Відповідачі в судове засідання не з`явились, судом вживались заходи щодо їх сповіщення, зокрема за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] . Відповідно до повідомлення кур`єрської служби доставки, відповідачі: [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають (а.с.61-64). Згідно поштових повідомлень направлених відповідачам за місце проживання: [ADDRESS] , працівником поштового зв`язку зазначено « інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.35-37). Відповідно до положення п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, судом було вжито всіх передбачених заходів щодо належного та своєчасного сповіщення відповідачів по справі. Представник третьої особи служби у справах дітей Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла заява представника служби у справах дітей Одеської міської ради за підписом начальника служби Ю.Ю. Нікандрова щодо розгляду справи за відсутності представника служби у справах дітей та необхідності залучення у даній справі, в якості третьої особи - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації (а.с.25). Представник третьої особи - органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином та своєчасно, причини не явки суду повідомлені не були, з заявами про відкладення справи представник не звертався (а.с.67). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 28 жовтня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності: квартира [ADDRESS] , на підставі (дублікату) свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.07.1997 року, серія та номер: 16-4086, виданого 06.04.2000 року Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому ОМР народних депутатів, зареєстрована за: [PERSON] ј частини, [PERSON] , ј частини, [PERSON] , ј частини та [PERSON] ј частини (а.с.6-9). Так, 20.05.2014 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , які є співвласниками спірної квартири, уклали з [PERSON] Іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] зобов`язана повністю повернути Іпотекодержателю суму отриманої позики до 20.05.2015 року, відповідно до умов встановлених Договором позики грошей (а.с.10-15). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2019 року, вбачається, що 20.11.2018 року державним реєстратором на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.10.2018 року (справа № 523/7775/18) про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснено реєстрацію квартири [ADDRESS] , за [PERSON] , розмір частки становить: 1/1 частини (а.с.17-18). Згідно ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 25.04.2019 року (справа №523/7775/18) провадження 2-п/523/25/19, заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Ореза Валентина Павловича про скасування заочного рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, задоволено та скасовано заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.10.2018 року. Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду даної цивільної справи, ј частки квартири зареєстрована за [PERSON] . При цьому, позивач у позові посилається на те, що в квартирі, яка належить їй на праві спільної часткової власності проживають, зі згоди іпотекодержателя, відповідачі по справі: [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] . Відповідно до довідки Про результати проведення перевірки інформації, викладеної в матеріалах зареєстрованих в ЖЄО № 45178 від 17.12.2019 року, встановлено, що при неодноразовому відвідування квартири [ADDRESS] , в квартирі мешкають: [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] . Також, в ході перевірки встановлено, що відповідачі проживають за вказаною адресою з дозволу на умовах усної домовленості [PERSON] (а.с.19). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.07.1997 року Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому ОМР народних депутатів, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] в рівних частках. Також, судом встановлено, що рішення суду яким було задоволено позов [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, скасовано. Таким чином, встановлено, що позивачу [PERSON] , на праві спільної часткової власності належить ј частини спірної квартири. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення, вселення та зобов`язання передати примірник ключів від вхідних дверей, позивач посилається на те, що у даній квартирі без будь-яких правових підстав проживають відповідачі по справі та чинять позивачу перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, про що свідчать її неодноразові звернення до правоохоронних органів, тощо. Домовленості про порядок користування спірним майном між сторонами не укладалось, та позивач не надавала згоди на їх вселення та проживання. Також, судом встановлено, що відповідно до відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як встановлено матеріалами справи, співвласниками спірної квартири є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яким відповідно належать по ј частини в спільній сумісній власності, які письмової згоди на вселення відповідачів до квартири не надавали. Дані обставини відповідачами не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї співвласників спірного об`єкту нерухомості. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] , не є членами сім`ї співвласника квартири, матеріали справи не містять доказів щодо такого, також матеріали справи не містять доказів, що позивач, як співвласник, або інші співвласники будь-яким чином висловили свою згоду на проживання відповідачів у квартирі, також відсутні в матеріалах справи та відповідачами протилежного суду не доведено, питання щодо витребування будь-яких відомостей на спростування позиції позивача перед судом не ставилось, відзив на позовну заяву не надходив. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі вселились до квартири позивача без згоди співвласників, чинять перешкоди у користуванні власністю, чим порушують право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів є законними і обґрунтованими. Однак, позивач ніяким чином не обґрунтувала вимоги щодо зобов`язання відповідачів передати ключі від вхідних дверей до квартири, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів та вселення позивача підлягають задоволенню, оскільки відповідачі поселилися в зазначену квартиру без згоди позивача, як співвласника жилого приміщення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок підлягає стягненню в рівних частках з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] .

Outcome: partial