Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів голови спостережної ради Кредитної спілки «Либідь» Сіренка О.Є., Кредитної спілки «Либідь» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, в якому просив суд стягнути із [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 352208,96 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 03.08.2007 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 153/2007, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 4500,00 грн. строком на 18 місяців. Крім того, 10.12.2007 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 222/2007, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 2300,00 грн. строком на 18 місяців. Крім того, 28.12.2007 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 233/2007, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 1500,00 грн. строком на 18 місяців. Крім того, 05.02.2008 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 25/2008, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 50000,00 грн. строком на 18 місяців. Крім того, 14.05.2008 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 92/2008, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 50000,00 грн. строком на 18 місяців. Після закінчення термінів зазначених договорів кошти позивачу повернуті не були. В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувало кримінальне провадження відносно [PERSON] , по якому позивача було визнано потерпілим. За результатами розгляду справи, [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364-1 К України (в редакції закону від 10.11.2015 року), ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції закону від 13.05.2014 р.), в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрито. Цивільний позов було залишено без розгляду. Позивач вказує, що внаслідок зазначеного кримінального правопорушення йому було завдано матеріальні збитки на загальну суму в розмірі 352208,96 грн., яка складається із: 121800,00 грн. - тіло депозиту, 23840,34 грн. - не отримані відсотки, 206568,62 грн. - пеня, відповідно до п. 2.7 укладених договорів. З огляду на викладене, позивач вважає, що завдані матеріальні збитки мають бути відшкодовані [PERSON] , в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2021 року, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін було відкладено. 09.03.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що стороною позивача жодним чином не обґрунтовано чому саме відповідач має відшкодувати йому шкоду, які саме дії відповідача завдали позивачу матеріальних збитків. Наявність відкритого кримінального провадження відносно відповідача не є доказом його вини, обвинувальний вирок у зазначеній справі винесено не було. Крім того, відповідач вказує, що договори були укладені із головою правління КС «Либідь» [PERSON] , кошти позивач передавав їй або касирам спілки. Відносно останніх були відкриті кримінальні провадження та ці особи перебувають у розшуку. Відповідач, як голова спостережної ради спілки, ніякого відношення до укладення договорів та отримання коштів не мав, а відтак підстав для стягнення з нього шкоди на користь позивача відсутні. Позивач після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач [PERSON] , надіславши до суду відзив на позов, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач КС «Либідь» відзив на позов до суду не подав. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 03.08.2007 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 153/2007, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 4500,00 грн. строком на 18 місяців. Крім того, 10.12.2007 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 222/2007, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 2300,00 грн. строком на 18 місяців. Крім того, 28.12.2007 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 233/2007, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 1500,00 грн. строком на 18 місяців. Крім того, 05.02.2008 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 25/2008, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 50000,00 грн. строком на 18 місяців. Крім того, 14.05.2008 року між позивачем та КС «Либідь» було укладено договір № 92/2008, відповідно до умов якого позивачем було внесено депозитний вклад в сумі 50000,00 грн. строком на 18 місяців. Відповідно до наданих стороною позивача копій квитанцій, останнім, зазначені суми були внесені КС «Либідь». Позивач вказує, що після закінчення строків дії договорів кошти йому повернуті не були та органами досудового розслідування були внесені до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за № 42014100010000003. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2020 року у справі № 752/15422/15-к, було звільнено обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності за злочини, передбачені ч. 2 ст. 364-1 КК України (в редакції закону від 10.11.2015 року), ч. 2 ст. 266 КК України (в редакції закону від 13.05.2014 р.), у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції від 08.04.2014 р.). Кримінальне провадження за № 42014100010000003 відносно [PERSON] було закрито. Заявлені до [PERSON] цивільні позову у вказаному кримінальному провадженні були залишені без розгляду. Позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] , як голови спостережної ради КС «Либідь» йому були завдані матеріальні збитки, а тому відповідач має відшкодувати йому матеріальну шкоду. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказував, що він, як голова спостережної ради спілки, ніякого відношення до укладення договорів та отримання коштів не мав, обвинувального вироку відносно нього винесено не було, а відтак підстав для стягнення з нього шкоди на користь позивача відсутні. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно із ч. 3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Відповідно до частини 2 статті 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Наведені положення цивільного законодавства повністю узгоджуються з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, яким передбачено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи. Способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, встановлені ст. 1192 ЦК України, серед яких: відшкодування шкоди в натурі (передача речі такого ж роду і такої же якості, полагодження пошкодженої речі тощо); відшкодування завданих збитків у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Згідно з ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдано не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факту завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка, відповідно до закону, зобов`язана відшкодувати шкоду. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З аналізу наведених вимог закону можна дійти висновку про те, що позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому матеріальної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Однак, на думку суду, стороною позивача не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме: протиправність дій відповідача [PERSON] , причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою саме позивачу, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача достатньо не доведено, а судом не встановлено неправомірність дій відповідача [PERSON] , та те, що, останній, є винуватим у завданні матеріальної шкоди саме позивачу на суму, яка пред`явлена, останнім, до стягнення, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed