Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

В квітні 2021 року позивачем подано позов про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] є матір`ю малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В зв`язку з тим, що мати дитини [PERSON] зловживала спиртними напоями, вихованням дитини не займалася, допустила фізичне насильство щодо доньки, остання була влаштована до Центру соціально - психологічної реабілітації дітей м.Торецька, де перебуває з червня 2020 року по теперішній час. Протягом 2020 року відповідач [PERSON] притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст.184, ст.173-2 КУпАП, а саме за вчинення домашнього насильства щодо малолітньої дитини та не виконання нею батьківських обов`язків щодо доньки. Крім того, [PERSON] ніде не працює, за місцем проживання характеризується тільки з негативної сторони, неодноразово порушувала громадській спокій. З лютого 2020 року сім`я [PERSON] перебувала на профілактичному обліку в службі у справах дітей військово - цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області та під соціальним супроводом Торецького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. З матір`ю дитини [PERSON] була проведена профілактична бесіда, яка не дала позитивних результатів. Відповідач [PERSON] свого ставлення до виконання батьківських обов`язків відносно своєї дитини не змінила, дитину не відвідує, не додає ніяких зусиль для повернення доньки в родину. Відомості про батька в свідоцтві про народження дитини записані зі слів матері на підставі ч. 1 ст.135 Сімейного кодексу України. Тому, вважає доцільним позбавити відповідача по справі батьківських прав стосовно малолітньої дитини і стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів кожного місяця та продовжувати до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги визнає, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлена відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих причин, заяву, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена у порядку, визначеному ст. 128 ЦПК України, шляхом надіслання рекомендованих листів з повідомленням про виклик. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач по справі [PERSON] є матір`ю малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). На теперішній час малолітня [PERSON] , [INFO] , знаходиться в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей м. Торецька, де займаються її вихованням, створюють всі необхідні умови для її розвитку. Як вбачається з матеріалів справи сім`я [PERSON] перебувала на обліку служби у справах дітей військово - цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області та під соціальним супроводом Торецького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. З матір`ю дитини [PERSON] була проведена профілактична бесіда, яка не дала позитивних результатів. Відповідач [PERSON] свого ставлення до виконання батьківських обов`язків відносно своєї дитини не змінила, дитину не відвідує, не додає ніяких зусиль для повернення доньки в родину (а.с. 6, 8-10). Також, судом з`ясовано, що відповідач по справі ніде не працює, веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, матеріально дитину не утримує, за місцем проживання характеризуються тільки з негативної сторони, як така, що порушує громадський порядок. Відповідач по справі проживає окремо від малолітньої дитини, не займається її вихованням, не цікавиться її здоров`ям та життям, не створює їй умов для духовного і фізичного розвитку, участі в її вихованні не приймає, матеріально не забезпечує, тобто всіляко ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків, тощо (а.с. 11, 14-15). Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 184, ст. 173-2 КУпАП, а саме за невиконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої доньки та вчинення щодо неї домашнього насильства (а.с. 7). Відомості про батька в свідоцтві про народження дитини записані зі слів матері на підставі ч. 1 ст.135 Сімейного кодексу України (а.с. 16). Відтак, відповідач [PERSON] свідомо відсторонилася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки. Наряду з цим, комісія з питань захисту прав дітей військово - цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області у своєму висновку визнала доцільним позбавити відповідача по справі [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] (а.с. 4-5). З огляду на це, суд зазначає. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В ч.1 ст.164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись водному з них. Відповідно до п. 2 і п. 3 ст.164 Сімейного кодексу України, мати та батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини та жорстоко поводяться з дитиною. Так, у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилався на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та жорстоке поводження з дитиною. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Таким чином, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Зазначені фактори в їх сукупності, суд може розцінювати як ухилення від обов`язків по вихованню дитини, так як вона розуміє свою поведінку та не зважаючи на це, продовжує свідомо нехтувати своїми обов`язками. За таких обставин, суд вважає, що відповідача по справі [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав. Позбавлення її батьківських прав по відношенню до дитини є необхідною мірою в інтересах здоров`я та виховання дитини, оскільки відповідач своєю поведінкою шкідливо впливає на дитину, її фізичний та моральний розвиток. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині повністю доведеними, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, оскільки розгляд даної справи відбувався за відсутності відповідача, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В той же час, відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. В положеннях ч. 3 ст. 166 СК України зазначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Так, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище дитини, яка залишилася без материнського піклування, відповідача, яка не є інвалідом, на утриманні ніхто не знаходиться, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. За таких обставин, суд вважає, що відповідно до ст.183 СК України розмір аліментів на утримання дитини може складати 1/4 частину з усіх видів доходу відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині також повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved