Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 16969 грн. 29 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку з 07 вересня 2017 року по 10 листопада 2017 року у сумі 7897 грн. 28 коп. Позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі, вказала, що позовні вимоги підтримує та просила задовольнити їх у повному обсязі. Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий Комплекс Дніпроспецмаш» [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без участі представника підприємства, вказав що підприємство має заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати перед [PERSON] у розмірі 16969,29 грн. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, ознайомившись з заявами сторін по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 1, 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної ним роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Встановлено, що [PERSON] починаючи з 03 березня 2008 року працювала на ТОВ «Науково-виробничий Комплекс Дніпроспецмаш», що підтверджується Наказом про прийом на роботу № 15-К від 03.03.2008 року. На підставі наказу про припинення трудового договору № 45-К від 06.09.2017 року, позивачка була звільнена з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення [PERSON] була ознайомлена з наказом про звільнення, проте розрахунку по заробітній плати, у тому числі компенсацію за невикористану відпуску, з позивачкою не проведено. Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий Комплекс Дніпроспецмаш» №НПК00000066 від 11 вересня 2017 року, заборгованість підприємства по заробітній платі не виплаченій [PERSON] складає 16969,29 грн. (а.с.13). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 16 цього Кодексу. За правилами статті 625 Цивільного Кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Статтею 115 КЗпП України, передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, що також закріплено статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Статтею 116 КЗпП України, передбачено, що при звільнені працівника виплата усіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день його звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільнення працівником вимог про розрахунки. У порушення вимог ст. 115 КЗпП України, відповідач не виплатив позивачці нараховану заробітну плату за період з січня 2016 року по вересень 2017 року на загальну суму 16969 грн. 29 коп. Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до\~ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 2016 року по 06 вересня 2017 року у сумі 16969,29 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власників або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримку на день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови №13 від 24 грудня 1999 року» Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі Пленум ВСУ) установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користі працівника середній заробіток на весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 вказаної Постанови при визначені середньої заробітної плати слід виходити з того, що у всіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Кабінетом Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення заробітної плати у випадку її збереження обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбаченим чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий Комплекс Дніпроспецмаш» від 11 вересня 2017 року №66/2 середньоденна заробітна плата позивача складає 171,68 грн. Таким чином, з огляду на зазначене, порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені складає визначену суму, яка визначається за формулою: 46 (робочі дні за період затримки розрахунку з 07.09.2017 року по 10.11.2017 року) х 171,68 (середньоденна заробітна плата) = 7897,28 грн., які і підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Вищий спеціалізований суд з розгляду з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 18.01.2017 року по справі №6-2912цс16 зазначив, що «отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівниками у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.». Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Тому на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки суми середньої заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. З огляду на те, що позивачка за законом при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, її позовні вимоги задоволено, суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 640 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.47, 83, 95, 115-117, 233 КЗпП України, ст. 8, 43 Конституції України, ст. 625 ЦК України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати», п.25 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про працю», ст.ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212, 215, 214, 367 ЦПК України, суд

Outcome: approved