Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] пред'явив позов до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 25 лютого 2011 року між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідач (позичальник) власноручно склав та передав йому розписку. За умовами договору позики він передав останньому кошти в розмірі 8120 доларів США, що за курсом НБУ станом на день домовленої сплати позики становило 64741,57 грн., які той зобов'язувався повернути до 25 червня 2011 року. Проте взятих на себе обов»язків по поверненню коштів відповідач добровільно не виконує, дає тільки обіцянки. За таких обставин він просить суд захистити свої права і стягнути з відповідача 64741,57 грн. боргу. Позивач в судовому засіданні підтримав обставини, викладені в позовній заяві, в обґрунтування заявлених позовних вимог, та просив задовольнити позов. Крім цього пояснив, що він позичив відповідачу грошові кошти в доларах США, наразі просить стягнути заявлений борг в гривнях у співвідношенні до офіційно встановленого НБУ курсу в гривні до долара США на дату виконання договору. Крім того просить стягнути судові витрати в розмірі 40 грн. за отримання довідки у Старокостянтинівському відділенні Ощадбанку України про курс української гривні до долара США. На час розгляду справи борг залишається не повернутим в цілому. Відповідач, який про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. Зі згоди позивача протокольною ухвалою від 18 червня 2014 року суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що 25 лютого 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, про що свідчить розписка, оригінал якої міститься в матеріалах справи. За змістом розписки відповідач [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] 8120 доларів США, які той зобов'язувався повернути до 25 червня 2011 року. Отже, в розписці зазначені: сторони зобов»язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення позики та особистий підпис позичальника. Тобто, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Таким чином суд прийшов до висновків про те, що позичальник (відповідач) видав розписку позикодавцю (позивачу) як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов»язань. Крім того, наявність розписки у позикодавця свідчить про невиконання зобов»язання за договором позики позичальником. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України, розписка є одночасно документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів із зобов»язань, що виникають із договорів та інших правочинів статтею 527 ЦК України передбачено зобов»язання боржника виконати свій обов»язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов»язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов»язанні вимагати доказів того, що обов»язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред»явлення такої вимоги. Положеннями ст. 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно норм ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України на позичальника покладається обов»язок повернення позикодавцю позику у такій же сумі грошових коштів, які були передані позичальнику позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені укладеним договором. У відповідності до положень ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов»язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст. 524 ЦК України зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті. Частиною 3 статті 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Позивач просить стягнути заборгованість в українській гривні у співвідношенні встановленого НБУ курсу української гривні до долара США станом на день виконання договору позики (25 червня 2011 року) 100 доларів США - 797-3100 грн. (довідка АТ «Державний Ощадний банк України» Старокостянтинівське ТВБВ № 10022/094 за № 50 від 12 березня 2014 року). Проаналізувавши кожний доказ по справі окремо та всі докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання про те, що відповідач не виконав свої зобов»язання за договором позики належним чином, тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Судові витрати слід розподілити відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved