Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] пред`явив позов до товариства з обмеженою відповідальністю «Ясен-Поділля» м. Старокостянтинова про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позові вимоги обґрунтовує тим, що він працював в товаристві на посаді вантажника складського господарства. В травні 2016 року він був призваний на строкову військову службу і одразу був направлений на проходження військової служби. Наказом № 195к від 06 травня 2016 року його було звільнено із займаної посади у зв`язку з призовом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Таке рішення роботодавця вважає незаконним, оскільки згідно норм чинного законодавства у разі призову на строкову військову службу за ним зберігається місце роботи та середній заробіток. Так як після призову на військову службу він одразу відбув на її проходження, тому не мав можливості вільно розпоряджатися своїм часом і не зміг вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав. В зв`язку з чим просить поновити строк звернення до суду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування. Крім того вказав, що 05 травня 2016 року відпросився у свого безпосереднього керівника на наступний робочий день (06 травня 2016 року) з роботи в зв`язку з необхідністю вирішення питань, пов`язаних з військовим призовом. Одночасно у військовому комісаріаті він написав заяву на роботу для увільнення його від займаної посади із збереженням посади, заробітку на період проходження військової служби (18 місяців), яку 07 травня 2016 року передав охоронцеві, котрий обіцяв її передати в адміністрацію. Про звільнення його з роботи\~ 06 травня 2016 року він не знав і не міг знати, так як був відсутній на роботі, ніхто йому про це не повідомляв, наказу про звільнення не пред`являли, трудової книжки не повертали. Заперечив нібито свою відмову від отримання для ознайомлення наказу про звільнення та відмову від отримання трудової книжки за безпідставністю, вказуючи, що заявлені стороною відповідача факти не відповідають дійсності. В зв`язку з тим, що наступного місяця на карточку не надійшла заробітна плата, він в червні 2016 року в телефонній розмові попросив матір з`ясувати ситуацію. Наступна телефонна розмова з матір`ю відбулась вкінці літа. Вона повідомила, що їй на словах сказали про його звільнення, заперечивши наявність його заяви про увільнення, відповідних документів на підтвердження не надали. Лише після звернення до адвоката, на запити останнього, вияснилось, що він звільнений без врахування його заяви про увільнення від роботи. В силу режимності військової служби (прикордонна служба) він не має можливості вільно спілкуватися з зовнішнім світом, телефон видають раз на кілька тижнів, а той й раз в місяць. Тому в силу таких важких життєвих обставин пропустив строк для звернення за захистом свої порушених трудових прав, який просить поновити, та відновити незаконно порушенні трудові права. Повідомив, що наразі продовжує військову службу, тому просив продовжити розгляд справи без його участі. В подальшому в судовому засіданні представник адвокат позивача уточнив позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку, просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. Представники відповідача заперечили проти поновлення строку позивачу для звернення з даним позовом до суду, вважаючи, що з дня звільнення з роботи (06 травня 2016 року) до прибуття на проходження військової служби (11 травня 2016 року) він мав можливість звернутися з даним позовом до суду. Крім того мати позивача вкінці травня на початку червня 2016 року зверталась до Старокостянтинівського об`єднаного міського військового комісаріату та управління соціального захисту населення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради щодо даного звільнення. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що в період звільнення позивача особливий період в Україні не діяв, тому звільнення відбулося згідно загальних положень про звільнення у зв`язку з призовом на строкову службу. Стверджували, що позивач вже 06 травня 2016 року знав про своє звільнення, однак того ж дня відмовився знайомитись з наказом про звільнення і відмовився отримувати трудову книжку, про що були складені відповідні акти. Заперечили наявність в товаристві заяви позивача про увільнення від роботи. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що наказом № 10к від 02 січня 2015 року позивача було прийнято на посаду вантажника складського господарства товариства з обмеженою відповідальністю «Ясен-Поділля» м. Старокостянтинова (умови роботи: робота основна; тривалість робочого тижня 40 годин; оклад (тарифна ставка 1218 грн.)). Наказом № 195к від 06 травня 2016 року позивача звільнено з посади вантажника складського господарства товариства у зв`язку з призивом на військову службу п. 3 ст. 36 КЗпП України. В наказі відсутня відмітка про ознайомлення позивача з його змістом. Трудова книжка позивача знаходиться у відповідача. Відповідно до повістки військового комісара [INFO] , яка видана призовнику [PERSON] , згідно з Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», останнього було призвано на строкову військову службу та наказано 10 травня 2016 року прибути для відправки на збірний пункт. У відповідності до повідомлення ТВО військового комісара Старокостянтинівського ОМВК від 23 січня 2017 року за № 138 призовник [PERSON] був призваний Старокостянтинівським ОМВК на строкову службу 11 травня 2016 року. Згідно довідки [INFO] за № 140 від 13 лютого 2017 року солдат [PERSON] , який призваний на строкову військову службу знаходиться на військовій службі у Білгород-Дністровському прикордонному загоні, м. Білгород-Дністровський з 22 червня 2016 року (наказ від 22 червня 2016 року № 214-ос). Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Строкова військова служба є одним з видів військової служби, визначених пунктом 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232). Призов оголошується Указом Президента України. У травні-червні 2016 року було проведено весняний призов, що визначено Указом Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2016 році» від 29.03.2016 № 122/2016. Відповідно до пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) у редакції, що діяла у минулі роки, призов був підставою для припинення трудових відносин із працівником, тобто звільнення у зв`язку з призовом на військову службу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 № 116-VIII було внесено зміни до статті 39 «Призов на військову службу під час мобілізації. Демобілізація» Закону № 2232, згідно з якими за працівниками, що призиваються на строкову військову службу мають зберігатися місце роботи (посада) та середній заробіток. Деякий час норма щодо збереження робочого місця і середнього заробітку за призваними передбачалась тільки в статті 39 Закону № 2232, а в статті 119 КЗпП про пільги цій категорії не зазначалось. З метою узгодження окремих положень законодавства, зокрема норм статей 36, 119 КЗпП, статті 39 Закону № 2232, визначення строків, протягом яких за призваними громадянами України зберігаються гарантії, передбачені КЗпП, 14 травня 2015 року Верховна Рада прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 № 433-VIII (далі Закон № 433). Отже на час виникнення спірних правовідносин та наразі частина третя статті 119 КЗпП передбачає однакові гарантії як для працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, так і для тих, хто призивається на строкову військову службу. Обидві категорії працівників підлягають увільненню від роботи зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. Гарантії щодо збереження місця роботи (посади) для призваних працівників внесені до КЗпП Законом № 433. Цим же законом визначено і період дії гарантій до фактичної дати звільнення з військової служби. Відповідно до статті 23 Закону № 2232 строки строкової військової служби в календарному обчисленні встановлюються: для солдатів і матросів, сержантів і старшин, які проходять строкову військову службу в Збройних Силах України та інших військових формуваннях, до 18 місяців; для осіб, які на час призову на строкову військову службу мають ступінь вищої освіти спеціаліст або магістр, до 12 місяців. Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України (ч. 2 ст. 24 Закону № 2232). Дата виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини зазначається у військовому квитку. Увільнення від роботи працівника оформлюють наказом роботодавця. Середній заробіток за призваними у 2016 році працівниками зберігається за рахунок роботодавця. Частина третя статті 119 КЗпП не містить обмеження, що гарантії для призваних на строкову військову службу надаються лише в особливий період. Отже, такий призов є підставою для увільнення від роботи незалежно від того, чи оголошено мобілізацію або чи триває особливий період. Суд критично оцінює показання свідків [PERSON] , [PERSON] про повідомлення позивача 06 травня 2016 року про звільнення та про відмову останнього від ознайомлення із наказом про звільнення та від отримання трудової книжки, а також пред`явлені стороною відповідача письмові докази на підтвердження даних фактів, оскільки вони є нелогічними та суперечливими, що ставить під сумнів їх допустимість. У випадку наявності наказу про звільнення та відмови позивача від ознайомлення з наказом та відмовою від отримання трудової книжки, дані документи повинні були б бути направленні останньому рекомендованим повідомленням, що не було здійснено відповідачем. Дане виключало б потребу позивача звертатися за допомогою до матері та адвоката для з`ясування дійсних обставин трудових відносин з відповідачем. Тому заявлені відповідачем обставини справи визнаються судом такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звільнення позивача у зв`язку з призивом на військову службу (п. 3 ст. 36 КЗпП України) розцінюється судом як невірне тлумачення законодавства, оскільки на час фактичного звільнення та й наразі за всіма працівниками, призваними на строкову військову службу, зберігається місце роботи, посада та середній заробіток. Такі працівники звільняються від виконання своїх трудових обов`язків, але трудові відносини між ними та роботодавцями не розриваються. Поновлення на роботі здійснюється шляхом скасування наказу про звільнення, внесення відповідного запису до трудової книжки (за її наявності на підприємстві, в установі, організації) та особової справи (особової картки) працівника. Про факт скасування наказу про звільнення роботодавець зобов`язаний повідомити працівника шляхом направлення йому за місцем реєстрації (фактичного проживання) листа із долученням копії наказу. Починаючи з дати звільнення працівнику також має бути нарахована середня заробітна плата без нарахування податків та єдиного соціального внеску. Відмова роботодавця від скасування наказу про звільнення працівника у зв`язку із призовом на військову службу та/або невиплата середньої заробітної плати є порушенням законодавства про працю і тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством (кримінальну, адміністративну та дисциплінарну). За змістом ст. 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Суд вважає причини пропуску строку звернення позивача до суду поважними, оскільки після призову на строкову військову службу він одразу відбув на проходження військової служби, виконуючи свій конституційний обов`язок, не був своєчасно повідомлений відповідачем про звільнення, а тому визнав за необхідне у відповідності до ст. 234 КЗпП України поновити цей строк. Оскільки звільнення проведено з порушенням вимог діючого законодавства, тому позовні вимоги про його поновлення на роботі підлягають задоволенню. За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі статті 367 ЦПК України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку у межах суми платежу за один місяць. З врахуванням чого уточнені позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати в розмірі 1280 гривень за позовні вимоги майнового та немайнового характеру.

Outcome: approved