Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

В квітні 2020 року представник позивача [PERSON] , в інтересах [PERSON] , [INFO] , звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у розмірі 236 150 грн. В обґрунтування позову вказав, що позивач в період часу з 09.08.1977 року по 17.02.1995 року, перебуваючи в трудових відносинах з Криворізьким Центральним гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником, якого є Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», виконуючи свої трудові обов`язки на посадах помічника машиніста екскаватора та машиніста екскаватора, підпадав під вплив загальної вібрації, рівень якої перевищував допустиму норму. Зазначив, що внаслідок тривалої дії на організм позивача високого рівня вібрації, що мала місце на робочому місці, позивачем отримано професійне захворювання - «вібраційна хвороба першої стадії від впливу загальних вібрацій з вегетативно-сенсорною полінейропатією». В подальшому, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивача, вказаний діагноз уточнено - «вібраційна хвороба ІІ ст., від дії загальної вібрації з синдромом полірадикулонейропатії, вираженим порушенням біомеханіки хребта на поперековому рівні, стійким больовим синдромом, стан після операції лазерної вапоризації дисків Л3-Л4, Л4-Л5 (2006 р.), церебральним ангіодистонічним синдромом, вестибулярної дисфункції та диформуючим артрозом колінних суглобів, НФС - ІІ ст.». Вказав, що зазначені шкідливі фактори мали місце з вини відповідача, який порушив законодавство в сфері охорони праці - не створив безпечні і нешкідливі умови праці для своїх працівників. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією 03.04.1995 року, за результатами якого позивачу встановлено ступінь втрати працездатності - 25 %. В період часу з 1996 року по 2002 рік, при повторних неодноразових переоглядах МСЕК позивачу встановлювалась ступінь втрати професійної працездатності 25%. За результатами повторних оглядів МСЕК, які позивач проходив в період з 2003 по 2005 роки, йому встановлено третю групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності. В 2007 році позивачу за результатом огляду МСЕК встановлено ступінь втрати професійної працездатності 50% та третю групу інвалідності, визначено потребу в медикаментозному лікуванні, лікуванні у лікарсько-профілактичних закладах, санаторно-курортному лікуванні. У 2009 році позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% та третю групу інвалідності, визначено потребу у санаторно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, лікуванні у лікарсько-профілактичних закладах. Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, позивач повинен нераціонально витрачати час, професійне захворювання супроводжується постійними больовими відчуттями порушенням функції хребта. Зазначив, що вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійного захворювання та втрати працездатності. Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду з огляду на вимоги виваженості, розумності та справедливості, з урахуванням обсягу, характеру та тривалості перенесених страждань в сумі 236 150 грн., вважаючи, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок роботодавця, який не виконав покладений на нього законодавством обов`язок по створенню нешкідливих умов праці. 17 квітня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами. 15.05.2020 року судом призначено розгляд справи на 01.06.2020 року. Відповідач скористався правом надання відзиву. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, заявлений розмір моральної шкоди належним чином не обґрунтований та не доведений, не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права. Вказує, що виникнення професійного захворювання у відповідача обумовлене тривалою роботою позивача в шкідливих умовах, що залежало безпосередньо від бажання самого позивача. Також зазначив, що позивачем не доведено наявність причинного моральної шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянні заподіювача та вини відповідача в її заподіянні. Відповідь на відзив позивачем та його представником не надавалась. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач, [PERSON] , [INFO] , 09.02.1977 року прийнятий на роботу в Криворізький центральний гірничо-збагачувальний комбінат машиністом екскаватора 6 розряду в кар`єрі, 01.06.1977 року позивача переведено в кар`єр № 3 машиністом екскаватора 6 розряду, 26.01.1979 року позивача переведено помічником машиніста екскаватора 4 розряду, 06.09.1979 року позивача переведено машиністом екскаватора в кар`єр № 3, 14.08.1986 року позивача переведено машиністом екскаватора 6 розряду дільниці залізнодорожніх відвалів кар`єру № 3, 01.12.1987 року позивача переведено на посаду машиніста екскаватора 6 розряду, 01.09.1996 року позивача переведено гірничим майстром екскаваторної дільниці № 2, в подальшому позивач працював на різних посадах у ВАТ «Центральний гірничо-забагачувальний комбінат», 22.07.2013 позивача звільнено з ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» за власним бажанням. Відповідні обставини підтверджуються відомостями внесеними до трудової книжки виданої на ім`я позивача. Позивач, перебуваючи на посадах помічника машиніста екскаватора та машиніста екскаватора підпадав під вплив вібрації рівень, якої перевищував допустимі норми, що підтверджується актом № 6 розслідування хронічного професійного захворювання від 13 березня 1995 року, а також листом вих. № 08/21-0808 від 09.04.2020 року. Відповідно до акту № 6 розслідування хронічного професійного захворювання від 13 березня 1995 року позивачу встановлено діагноз : «вібраційна хвороба першої ст., з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії», причиною виникнення професійного захворювання у позивача визначено: «дія на організм людини вібрації, рівень вібрації на робочому місці дорівнює 105/109 при нормі 101/112», професійне захворювання виникло внаслідок тривалого часу роботи в умовах високого рівня вібрації. Згідно листа вих. № 08/21-0808 від 09.04.2020 року наданого ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» вбачається, що при встановленні причинного зв`язку захворювання з умовами праці [PERSON] враховано його стаж роботи на ВАТ «Центральний ГЗК» за професіями «помічник машиніста екскаватора та машиніст екскаватора» в період часу з 09.08.1977 року по 17.02.1995 року. 03.04.1995 року позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, що вбачається з виписки з акта огляду МСЕК від 03.04.1995 року. За результатами огляду позивачу визначено втрату професійної працездатності в ступені 25 % внаслідок професійного захворювання - вібраційна хвороба, встановлено обмеження в роботі в умовах впливу вібрації. В 1996, 1997,1998,1999, 2000, 2001, 2002 роках позивач, щорічно проходив повторні огляди МСЕК, за результатами яких йому встановлювалась втрата професійної працездатності в ступені 25 %. 15.04.2003 року за результатами повторного огляду МСЕК позивачу збільшено ступінь втрати професійної працездатності до 40 %, встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням та визначено потреба в забезпеченні позивача медикаментозним лікуванням. 18.05.2004 року за результатами повторного огляду МСЕК позивачу збільшено ступінь втрати професійної працездатності до 40 %, встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням та визначено потреба в забезпеченні позивача медикаментозним лікуванням, лікуванням в ЛПУ, санітарно-курортним лікуванням. 31.05.2005 року за результатами повторного огляду МСЕК позивачу збільшено ступінь втрати професійної працездатності до 40 %, встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням та визначено потреба в забезпеченні позивача медикаментозним лікуванням, лікуванням в ЛПУ, санітарно-курортним лікуванням. 13.06.2007 року компетентною комісією позивачу збільшено ступінь втрати професійної працездатності до 50 % по вібраційній хворобі та встановлено третю групу інвалідності, а також визначено потребу в медикаментозному лікуванні, лікуванні в ЛПУ та санаторно-курортному лікуванні. 10.06.2008 року за результатами повторного огляду МСЕК позивачу визначено втрату професійної працездатності в ступені 50 % по вібраційній хворобі та встановлено третю групу інвалідності, а також визначено потребу в медикаментозному лікуванні, лікуванні в ЛПУ та санаторно-курортному лікуванні. 14.08.2009 року позивачу становлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням та визначено втрату професійної працездатності 50% безстроково, встановлена потреба у медикаментозному лікуванні. Згідно виписок з історії хвороби виданих на ім`я [PERSON] його самопочуття при направленні до медичних закладів характеризувалось онімінням і болями в руках і ногах, підвищеною чутливістю рук та ніг до холоду, слабкістю в кистях, больовими відчуттями та обмеженням рухів в ліктьових, колінних суглобах, а також в поперековому відділі хребта, утруднення при ході. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У відповідності зі ст. ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують його можливість вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, призводять до відчуття болю та завдають незручностей позивачу у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача у зв`язку із отриманим професійним захворюванням, що призвело до безстрокової втрати позивачем професійної працездатності в ступені 50 % та третьої групи інвалідності, погіршення функцій організму, тому суд приходить до висновку про те, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) При вирішенні питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, потребу в медикаментозному лікуванні, час роботи позивача в шкідливих умовах, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 100 000 (сто тис.) грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1000,00 грн.

Outcome: partial