Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту - відповідач, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), за участю третьої особи: [PERSON] (далі по тексту - третя особа) про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває із третьою особою в зареєстрованому шлюбі з 29.11.2006 року. При цьому, 24.01.2007 року [PERSON] уклав із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір № KINOGK 0083829 M, разом із тим відповідач не ознайомлював позивача із умовами кредитного договору та будь-якої згоди на його укладення [PERSON] не надавала. Дізнавшись про укладення договору та ознайомившись із його умовами, позивач дійшла до висновку про те, що кредитний договір порушує її законні права та інтереси, а також укладений всупереч вимогам закону, а отже підлягає визнанню судом недійсним. Посилаючись на викладене, а також положення ст. 65 СК України та ст.ст. 203, 215 та 216 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір від 24.01.2007 року № KINOGK 0083829 M, укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] та застосувати до вказаного договору наслідки недійсності правочинів у вигляді двостороннього повернення всього, отриманого на виконання кредитного договору сторонами. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та заперечувала проти його задоволення з підстав, зазначених у запереченнях на позовну заяву. Зазначала, що положення статті 65 Сімейного кодексу України, на які послався позивач, регулюють правовідносини розпорядження майном, що є у спільній власності подружжя і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для другого з подружжя. Окрім того, просила суд застосувати позовну давність до вимог за позовом, оскільки з дати укладення договору до дня звернення до суду із позовом пройшло більше трьох років. Третя особа в суде засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Вислухавши пояснення, заперечення та доводи представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Судом встановлено, що 24.01.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (за договором - Банк) та [PERSON] (за договором - Позичальник) було укладено кредитний договір (а.с. 25-26), за умовами якого Банк зобовязався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу та/або перерахування їх на рахунок в строки, розмірах та для цілей, передбачених договором. Разом із тим Позичальник зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, а також погасити кредит та сплатити відсотки за користування кредитом і винагороду, передбачені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. (ч.1 ст. 627 ст.629 ЦК України). Згідно із положеннями ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.ч. 2 та 4 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Відповідно до п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити із такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 12 вересня 2012 року за № 6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Разом із тим, позивачем не надано суду доказів того, що оспорюваний кредитний договір було укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що згода позивача на укладення кредитного договору не є обовязковою, а тому позовні вимоги в частині визнання кредитного договору визнаються судом недоведеними та задоволенню не підлягають. З огляду на зазначене, і похідна вимога про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двостороннього повернення всього, отриманого на виконання кредитного договору сторонами, задоволенню також не підлягає. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності до вимог за даним позовом слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із тим, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки позов [PERSON] визнано судом не доведеним, то дана обставина слугує самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд вважає позовні вимоги не доведеними та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed