Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що їй в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] належить 1/2 будинковолодіння по вул. Уласа Самчука, 43 у с. Котів Рівненського району Рівненської області. В цьому будинковолодінні проживає позивачка зі своєю сімєю (чоловіком та трьома дітьми, а також матірю [PERSON]І.). Відповідачкам, які є рідними сестрами позивачки, також належить в порядку спадкування по 1/4 будинковолодіння. Однак через невизначеність конкретних приміщень у будинку, між сторонами виникають конфлікти щодо порядку користування його кімнатами. Крім того, відповідачка [PERSON] перешкоджає в доступі до літньої кухні, тим самим порушуючи право власності позивачки. Також позивачка вважає, що оскільки лише вона несе витрати на утримання спільного майна, то відповідачки зобовязані компенсувати їй частину цих витрат, по 2 404,98 грн. кожна. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та пояснили суду про обставини, що описані вище. Додатково зазначили, що відповідачки не проживають у спірному будинковолодінні, мають інше постійне місце проживання, не користуються будинковолодінням, відтак не потребують додаткової житлової площі у ньому. За наведеного просили суд задоволити заявлений позов. Відповідачки позовних вимог не визнали. Вказали, що в останні роки не проживають у спірному будинковолодінні, приїжджають туди дуже рідко. Відповідачка [PERSON] пояснила, що оскільки вона та її чоловік брали участь у будівництві літньої кухні, то літня кухня має належати [PERSON] Остання займалася питаннями електрифікації та газифікації літньої кухні, оформленням документів на літню кухню після смерті батька, спадкодавця [PERSON] Відповідачки просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Своїм правом надати письмові відзиви на позов не скористалися. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, матір сторін [PERSON] подала суду письмовий відзив, у якому визнала наведені у позові обставини та позовні вимоги. Просила вирішити справу без її участі, але з врахуванням її інтересів, як особи, яка проживає у спірному будинку. Зважаючи на ту обставину, що спір має місце між близькими родичами, судом надавалася сторонам можливість для укладення мирової угоди. Під час перемовин стороною позивача було зроблено пропозиції по укладенню мирової угоди, однак ці пропозиції були відхилені. Зустрічних пропозицій зі сторони відповідачок не поступало. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що 10.08.2011 помер батько сторін, [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по вул. Уласа Самчука, 43 у с. Котів Рівненського району Рівненської області. Після смерті [PERSON] було четверо спадкоємців: позивачка, двоє відповідачок та третя особа, яка відмовилася від своєї частки у спадщині на користь позивачки. Тож згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.10.2011, 1/2 спадкового майна належить позивачці, а відповідачкам належить по 1/4 спадкового майна. Спадкове нерухоме майно знаходиться по вул. Уласа Самчука, 43, в с. Котів Рівненського району Рівненської області і складається з житлового будинку житловою площею 63,7 кв.м., загальною площею 116,1 кв.м., а також надвірних будівель - літньої кухні, двох сараїв, прибудови, погреба. Відтак, зазначене майно належить сторонам на праві спільної часткової власності, як це передбачено ст. 356 ЦК України. Сторони в судовому засіданні ствердили, що згаданий вище житловий будинок є спірним майном у даній справі. Як визнали усі сторони, в будинку фактично проживають позивачка, її чоловік, троє дітей та третя особа матір сторін [PERSON], відповідачки в будинку не проживають. Суд бере до уваги зазначені обставини, як такі, що визнані учасниками справи і не підлягають подальшому доказуванню (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Частина 3 ст. 358 ЦК України передбачає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як зазначив Верховний Суд України 17.02.2016 у правовій позиції по справі №6-1500цс15, стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. За твердженнями сторони позивачки, відповідачки вважають, що мають право на частки у кожній з кімнат житлового будинку. Це створює незручності позивачці у побуті, в житті, оскільки не дає можливості жити відокремлено та планувати використання спірного будинку. В судовому засіданні відповідачки заперечили проти того, щоб виділяти у користування позивачці окремі кімнати. Відповідачки вважають, що мають право кожна на 1/4 всього будинку, стверджують, що позивачка без їхньої згоди збудувала у будинку санвузол. Нести витрати на утримання будинку відповідачки не бажають, оскільки не проживають в будинку, натомість кожна із відповідачок із своїми сімями окремо проживають у м. Рівному. Такі обставини свідчать про те, що в даному випадку право спільної часткової власності сторін не може бути реалізоване згідно домовленості між ними. Адже між сторонами наявний конфлікт, а тому спір потребує судового встановлення порядку користування спірним будинком. Спірний будинок складається із пяти житлових кімнат: 1-4 площею 19,9 кв.м., 1-5 площею 15,6 кв.м., 1-6 площею 14,1 кв.м., 1-7 площею 13,8 кв.м., 1-8 площею 13,0 кв.м. Суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивачки в частині встановлення порядку користування житловим будинком і виділити у користування позивачки три кімнати 1-4 площею 19,9 кв.м., 1-5 площею 15,9 кв.м. та 1-8 площею 13,0 кв.м. При цьому суд виходить із наступного. Позивачці належить 1/2 у спірному будинку, а відповідачкам\~ по 1/4. Тож частка позивачки у будинку є більшою, ніж частка кожної із відповідачок. Крім того, сімя позивачки складається із пяти чоловік (двоє дорослих, а також троє дітей різного віку та статі). Відповідно, сімя потребує для проживання кількох окремих приміщень. Також разом із позивачкою проживає матір сторін [PERSON] Тож виділення для позивачки більшої кількості приміщень у користування необхідне також з врахуванням інтересів [PERSON], матері сторін, щодо якої кожна із сторін має обовязок піклуватися, проявляти турботу та надавати допомогу (ч. 1 ст. 172 Сімейного кодексу України). Суд також враховує, що кімнати 1-4 та 1-5 є суміжними, до того ж кімната 1-4 є прохідною. Тому суд доходить висновку, що ці суміжні кімнати повинні бути надані саме одній із сторін, а саме\~- позивачці. Це дасть змогу уникнути конфліктів під час використання прохідної кімнати 1-4. В такому випадку кожній із відповідачок пропонуються окремі кімнати 1-6 площею 14,1 кв.м. та 1-7 площею 13,8 кв.м. Ці кімнати не є прохідними. З пояснень сторін суд дійшов висновку про те, що станом на даний час позивачка з сімєю та матірю [PERSON] фактично використовують ті кімнати, які позивачка просить надати їй у користування (1-4, 1-5, 1-8). Решта кімнат (1-6, 1-7) не використовуються, в них ніхто не проживає. Це свідчить про те, що такий фактичний розподіл кімнат не завдає шкоди інтересам відповідачок. Адже вони не проживають у спірному будинку, не використовують жодної із його кімнат для своїх потреб. Кожна із відповідачок має постійне місце проживання у м. Рівному. У матеріалах справи відсутні будь-які докази чи згадки про те, що відповідачки раніше висловлювали заперечення проти того, що сімя позивачки та матір [PERSON] фактично займають три кімнати із пяти. Жодних належних заперечень проти задоволення позову в цій частині відповідачі не навели і в судовому засіданні. Тому, з врахуванням визначених ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, в цій частині позову суд вважає за можливе встановити такий порядок користування будинком, про який просить позивачка. В частині усунення перешкод в користуванні літньою кухнею вимоги позивачки також є підставними. Сторони в судовому засіданні ствердили, що у будинковолодінні є лише одна літня кухня площею 35,2 кв.м., яка є спірним майном. Виходячи із розподілу часток сторін у нерухомому майні, позивачка має право власності на 1/2 літньої кухні. Однак фактично не може використовувати літню кухню, оскільки відповідачка [PERSON] перешкоджає в цьому, встановила свій замок і не дає від нього ключа позивачці. [PERSON] не спростувала цих обставин, натомість ствердила, що вважає літню кухню своєю. Однак суд не погоджується з такими доводами відповідачки. Передусім, у матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які б давали підстави вважати літню кухню особистим майном [PERSON] Натомість всі сторони визнали, що літня кухня входила до складу спадкового майна після смерті [PERSON] Цю спадщину сторони прийняли в 2011-2012 роках у відповідних частках і не оспорювали такого розподілу. Та обставина, що сімя відповідачки [PERSON] брала участь у будівництві літньої кухні, не підтверджена належними та допустимими доказами і не є визначальною для визнання за [PERSON] права власності на літню кухню в межах цієї справи. З цих підстав суд не бере до уваги покази свідків сторони відповідачів, які пояснили, що сімя відповідачки [PERSON] брала участь у будівництві літньої кухні. Наявна у матеріалах справи розроблена на замовлення [PERSON] проектно-технічна документація щодо підведення до літньої кухні електропостачання та газопостачання також не може бути доказом того, що позивачка [PERSON] втратила право власності на 1/2 літньої кухні. Не є таким доказом і посилання відповідачки [PERSON] на рішення №47 від 13.06.2017 Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області про присвоєння для 1/4 житлового будинку нової поштової адреси: вул. Уласа Самчука, 43а у с. Котів Рівненського району Рівненської області. Передусім, це рішення стосується присвоєння адреси житловому будинку, а не літній кухні. До того ж присвоєння нової адреси не є підставою для припинення права спільної часткової власності [PERSON] Відтак, та обставина, що відповідачка [PERSON] чинить перешкоди для позивачки у користуванні літньою кухнею, є свідченням порушення права власності позивачки, яке підлягає судовому захисту. Адже ч. 1 ст. 391 ЦК України передбачає: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Тому позов у частині усунення перешкод в користуванні літньою кухнею є підставним і підлягає до задоволення у спосіб, який просить позивачка. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення частини вартості понесених витрат на утримання нерухомого майна, то суд доходить до висновку про відсутність правових підстав у задоволенні таких вимог. Суд в цілому погоджується із позивачкою в тому, що у відповідності до ст. 13 Конституції України, ст.ст. 322, 360 ЦК України співвласники зобовязані утримувати майно, яке їм належить, брати участь у витратах для збереження спільного майна. Водночас позивачкою при поданні позову вказано, що нею понесено витрати на опалення будинку в сумі 9 619,93 грн. за останні три роки, тож, на думку позивачки, з відповідачок підлягає до стягнення по 2 404,98 грн. з кожної. Однак з цією сумою суд не погоджується. Зазначена сума коштів була понесена позивачкою з врахуванням необхідності опалення будинку для проживання позивачки і її сімї, в т.ч. дітей. Однак позивачкою не доведено, що саме такою є вартість опалення будинку для його збереження, а не для обігріву будинку до стану, придатного для проживання. Ці поняття не є тотожними. Будь-яких доказів того, якою є сума витрат, необхідних саме для опалення будинку саме з метою його збереження, а не проживання, позивачкою не надано. Водночас, згідно положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Тому в частині стягнення витрат на утримання майна позов до задоволення не підлягає. Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення. Також позивачкою ставиться питання про стягнення з відповідачок судових витрат. Подано суду документи, які підтверджують факт понесення витрат на сплату судового збору в сумі 1\~920,00 грн. та витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 13\~600,00 грн., всього\~- 15\~520,00 грн. Порядок розподілу судових витрат відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України. При цьому суд вважає за можливе стягнути витрати частково і пропорційно - лише за дві задоволені позовні вимоги із трьох. В силу цього підлягає до стягнення на користь позивачки з кожної із відповідачок по 5 173,33 грн., з яких 640,00 витрат по сплаті судового збору та 4\~533,33 грн. витрат на правову допомогу адвоката. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved