Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 09 червня 1989 року він проживав разом з відповідачем за адресою вул. Дружби, 48 с. Івахнівці Чемеровецького району Хмельницької області, куди вони вселились після смерті батька відповідача. Вказане будинковолодіння мало статус колгоспного двору, головою якого була відповідач. До складу колгоспного двору входили також він та двоє їхніх дітей- Слупко В.М. та [PERSON]. Однак, 17 жовтня 1990 року відповідач отримала на своє імя свідоцтво про право особистої власності на вказане домоволодіння. Враховуючи, що майно колгоспного двору належить його членам у рівних частках, на день набрання чинності Законом України «Про власність» (15 квітня 1991 року) він не втратив права на частку в майні колгоспного двору, просить визнати за ним право власності на 1/4 частину в майні колгоспного двору, розташованого по вул. Дружби, 48 с. Івахнівці Чемеровецького району Хмельницької області, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння № 48 по вул. Дружби в с. Івахнівці Чемеровецького району Хмельницької області від 17 жовтня 1990 року видане на імя відповідача. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просить його задоволити. Відповідач та її представник проти позову заперечили, вказавши, що з отриманням 17 жовтня 1990 року відповідачем свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № 48 по вул. Дружби в с. Івахнівці Чемеровецького району Хмельницької області, вказане домоволодіння втратило статус колгоспного двору. Крім того, просять застосувати до вимог позивача позовну давність. Залучені до справи в якості третіх осіб [PERSON], [PERSON] проти позову заперечили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 15 січня 2014 року (справа № № 6-145цс13) застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим. Суд вважає, що приналежність даного домоволодіння колгоспному двору свого підтвердження в ході судового розгляду не знайшла. Так, порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно витягу з погосподарських книг Івахновецької сільської ради дане господарство було віднесено до суспільної групи колгоспна, голова двору [PERSON], члени двору [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). Як встановлено в судовому засіданні і не заперечується сторонами, [PERSON] членом колгоспу імені Тімірязєва с. Івахнівці Чемеровецького району Хмельницької області не була, а працювала в колгоспі лише на сезонних роботах. Вказана обставина підтверджується відповіддю Архівного відділу Чемеровецької районної державної адміністрації від 09.10.2017 року № 04-06/99, згідно з якою в протоколах зборів колгоспників та в протоколах засідань правління колгоспу імені Тімірязєва с. Івахнівці Чемеровецького району Хмельницької області за 1989-1991 року відомостей про прийняття в члени колгоспу [PERSON] або [PERSON] не має. З огляду на викладене, суд вважає, що записи в погосподарській книзі Івахновецької сільської ради, згідно яких господарство по вул. Дружби, 48 с. Івахнівці Чемеровецького району Хмельницької області є колгоспним двором, є неправильними. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем, всупереч встановленого ст.ст. 10, 60 ЦПК України обовязку доказування та надання доказів, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, а тому суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на 1/4 частину домоволодіння, розташованого по вул. Дружби, 48 с. Івахнівці Чемеровецького району Хмельницької області. Щодо вимоги відповідача у справі про застосування строку позовної давності та відмови у позові з цієї підстави, суд зазначає наступне. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем свого права на частку в майні колгоспного двору, суд не має правових підстав відмовляти у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, як буде доведено існування самого субєктивного права та його порушення.

Outcome: dismissed