Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

В липні 2020 року позивач\~звернувся із\~означеним позовом\~до суду,\~вказавши,\~що з\~червня 1982\~року по\~1999 рік він\~працював в\~колективному сільськогосподарському підприємстві «Поділля» c.\~Городище Деражнянського\~району Хмельницької\~області,\~ у зв`язку\~з чим\~має право\~на земельну\~частку (пай)\~в землі,\~що перебувала\~в колективній\~власності вказаного\~сільськогосподарського підприємства.\~Однак у\~травні 2020\~року позивачу\~стало відомо\~про те,\~що його\~не було\~включено до\~списку громадян-членів\~КСП, хоча набув право на земельну ділянку як новоприйнятий член підприємства.\~Позивач стверджує,\~що він\~не включений\~до списку\~громадян-членів\~КСП «Поділля»\~помилково,\~оскільки на\~момент паювання\~землі та\~видачі державного\~акту на\~землю вказаному \~КСП він\~був членом\~колгоспу,\~а тому,\~посилаючись на\~порушення внаслідок\~наведеної обставини\~його права\~на земельну\~частку (пай),\~передбаченого законодавством,\~позивач просив\~задоволити його\~позов та\~визнати за\~ним право на земельну частку (пай), розміром у 2 умовних кадастрових гектарах, із земель сільськогосподарського призначення колективної власності за межами населених пунктів на території Городищенської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), поновивши йому строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин. Ухвалою судді\~від 07.07.2020\~року відкрито\~провадження у\~справі за\~даним позовом\~та призначено\~справу до\~розгляду в\~порядку загального\~позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснивши, що дізнався про невключення його до списків громадян-членів КСП, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю, після звільнення з КСП «Поділля» у 1996 році. Представник відповідача Городищенської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій також визнала позовні вимоги у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як встановлено судом із матеріалів справи, 15.06.1995 року колективному сільськогосподарському підприємству «Поділля» с. Городище Деражнянського району Хмельницької області було видано Державний акт на право колективної власності на землю серії ХМ №0018. До даного державного акту було додано список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, з якого вбачається, що [PERSON] до такого списку включений не був. Ця ж обставина підтверджується письмовим повідомленням Відділу у Деражнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №К-111/0-0.23-114/137-20 від 22.06.2020 року, із якого, крім того, вбачається, що відомості щодо включення позивача до списку громадян-членів КСП «Поділля», а також щодо видачі на його ім`я сертифіката на право на земельну частку (пай) у землі вказаного сільськогосподарського підприємства відсутні. В обґрунтування позову позивач стверджує, що його помилково не було включено до списку громадян-членів КСП «Поділля», оскільки на момент паювання землі та видачі державного акту на землю вказаному КСП він був членом колгоспу. Вирішуючи обґрунтованість таких його доводів, судом враховується наступне. Земельна частка (пай) це умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства. Відповідно до ст. 2 Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ Президента) право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлено, що згідно зі статтею 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Виходячи із системного аналізу вказаних положень Указу Президента, особа набуває права на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю та одержання КСП цього акта. З огляду на таке, право на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. Таким чином, спірні правовідносини щодо права на земельну частку (пай) виникли з часу отримання КСП «Поділля» Державного акта на право колективної власності на землю 15 червня 1995 року. Як встановлено судом із архівного витягу з протоколу засідання правління колгоспу «Поділля» с. Городище Деражнянського району Хмельницької області від 16 червня 1992 року №8, наданого Архівним відділом Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області за №04-06/459/2020 від 25.06.2020 року, вирішили рекомендувати загальним зборам колгоспу прийняти [PERSON] (ім`я та по-батькові повністю не зазначено) в члени колгоспу. Згідно відомостей трудової книжки серії [NUMBER] , позивач з 18.08.1992 року по 18.04.1996 року працював трактористом в КСП «Поділля». Таким чином, судом встановлено, що позивач на дату видачі КСП «Поділля» Державного акта на право колективної власності на землю, тобто 18.06.1995 року, був членом цього КСП, даних про його виключення чи звільнення немає, а в списки членів КСП, які додаються до Державного акта на право колективної власності та мають право на сертифікат за земельну частку (пай), включений не був. З урахуванням зазначених норм права та обставин справи, суд приходить до висновку про наявність у [PERSON] права на земельну частку (пай). Разом з тим, відповідно до п. 6\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~(2003 року), правила цього\~Кодексу\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Згідно зі\~ст. 71 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до\~ст. 75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно з вимогами\~ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями\~78\~і\~79 цього\~Кодексу. Відповідно до\~ст. 80 ЦПК\~УРСР, закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує, що згідно пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, останній дізнався про своє порушене право ще у 1996 році після звільнення з КСП «Поділля». З огляду на викладене, трирічний строк позовної давності, встановлений\~ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, минув ще до набрання чинності\~ЦК України 2003 року, а тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви відповідачами. При цьому позивач поважних причин пропуску строку позовної давності, встановленого законом, суду не навів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності на звернення до суду з означеним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed