Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 400 щомісячно, та утримання дружини, яка доглядає дитину до досягнення нею трирічного віку, в розмірі 400 грн. щомісячно. Вказала, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 2011 року. Відповідач проживає окремо від дитини. Неповнолітній син проживає разом з нею, однак, відповідач добровільно на його утримання коштів не надає, не бажає домовитись про його участь в утриманні сина. Вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років. В судовому засіданні позивач [PERSON] частково змінила заявлені вимоги, просить стягувати з відповідача аліменти на сина в розмірі ? прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, вимоги про стягнення аліментів на своє утримання просить не розглядати. Відповідач [PERSON] позов визнав. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 2011 року, про що в справі міститься відповідне свідоцтво. [INFO] року народився [PERSON], батьком якого в свідоцтві про народження записаний відповідач. Відповідно довідки виконавчого комітету Залузької сільської ради Теплицького району за №214 від 09 липня 2014 року [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем [PERSON]. Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч.1 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначається за домовленістю між ними. Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст..182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, суд вважає, що позов про стягнення аліментів на неповнолітню дитину підлягає задоволенню, і , враховуючи те, що позивач не працює, постійного доходу не має, відповідач в цій частині вимоги визнає, визначає розмір аліментів в розмірі ? прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved