Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

В лютому 2015 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати незаконною неповну оплату часу простою на Державному підприємстві «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» відповідно до [PERSON] № 753 від 20.11.2014 року та [PERSON] № 2 від 13.01.2015 року генерального директора, зобовязати Державне підприємство «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» провести розрахунок, нарахування заробітної плати, та виплатити йому належну суму не нижче від двох третин встановленого окладу за грудень 2014 року та січень 2015 року, та зобовязати Державне підприємство «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» провести розрахунок та нарахування йому заробітної плати не нижче від двох третин встановленого окладу за лютий 2015 року. В обґрунтуванні своїх позовних вимог вказав на те, що він працює провідним спеціалістом управління 178 Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова». [PERSON] № 753 від 20.11.2014 року керівник відповідача затвердив період простою заводу з 01 грудня 2014 року по 24 грудня 2014 року. У вказаному наказі генеральний директор наказує бухгалтерії провести розрахунок зарплати працівникам за період простою, виходячи з вимог ст. 113 КЗпП України, але «з урахуванням режиму роботи підприємства, встановленого наказами від 27.07.2014 року № 450 та від 27.10.2014 року № 693». Останні два зазначені накази є його внутрішніми наказами по заводу про 3-денний режим роботи на тиждень, та до ст. 113 КЗпП України відношення не мають. В результаті позивачу у грудні 2014 року провели розрахунок зарплати за період простою, виходячи не з величини окладу, який в нього затверджений 3600 грн. в місяць, а з урахуванням 3-денного режиму роботи на тиждень всупереч вимогам Кодексу законів про працю України. Тобто, відповідач не має законних підстав додавати у ст. 113 КЗпП України жодних дописок, а зобовязаний виконувати її вимоги так, як вона прописана. Своїми незаконними діями відповідач безпідставно провів розрахунок та нарахування позивачу неповної суми оплати часу простою у грудні 2014 року. Після того, як завод відпрацював 3 дні в січні 2015 року, керівник відповідача [PERSON] № 2 від 13.01.2015 року затвердив новий період простою заводу з 19 січня 2015 року по 25 лютого 2015 року. У вказаному наказі генеральний директор знов наказує бухгалтерії провести розрахунок зарплати працівникам за період простою, виходячи з вимог ст. 113 КЗпП України, але «з урахуванням режиму роботи підприємства, встановленого наказом від 27.10.2014 року № 694». Останній зазначений наказ № 694 також є його внутрішнім наказом по заводу про 3-денний режим роботи на тиждень, та до ст.113 КЗпП України відношення не має. В результаті позивачу знову провели у січні 2015 року розрахунок зарплати за період простою, виходячи не з величини окладу, а з урахуванням 3-денного режиму роботи на тиждень всупереч вимогам Кодексу законів про працю України. В судове засідання позивач не зявився, раніше надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання за наявними матеріалами справи без його участі. Представники відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила відмовити йому в задоволенні. Справу просила розглянути без її участі, а також вказала, що відповідачем повністю сплачено позивачу за простій: грудень 2014 року, січень-лютий 2015 року. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працює на Державному підприємстві «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» на посаді провідного спеціаліста з паяння відділу технології металів управління 178. 20 листопада 2014 року генеральним директором Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» був виданий [PERSON] № 753 «Про затвердження акту простою підрозділів підприємства», в якому затвердив період простою заводу з 01 грудня 2014 року по 24 грудня 2014 року та наказав Головному бухгалтеру провести розрахунок зарплати працівникам за період простою, виходячи з вимог ст. 113 КЗпП України в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого робітнику розряду (окладу) з урахуванням режиму роботи підприємства, встановленого наказами від 27.07.2014 року № 450 та від 27.10.2014 року № 693 (а.с.30). Крім того, 13 січня 2015 року генеральним директором Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» був виданий [PERSON] № 2 «Про простій підприємства в січні-лютому 2015 року», в якому затвердив період простою заводу з 19 січня 2015 року по 25 лютого 2015 року та наказав Головному бухгалтеру провести розрахунок зарплати працівникам за період простою, виходячи з вимог ст. 113 КЗпП України в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого робітнику розряду (окладу) з урахуванням режиму роботи підприємства, встановленого наказом від 27.10.2014 року № 694 (а.с.30). Позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що йому незаконно проведено неповну оплату часу простою, у звязку з чим, просив зобовязати відповідача виплатити йому належну суму не нижче від двох третин встановленого окладу за вказані періоди. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 113 Кодексу законів про працю України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). При цьому, на підприємстві діє колективний договір між власником і представником трудящих обраним та вповноваженим трудовим колективом, прийнятий на конференції трудового колективу підприємства 20 грудня 2012 року, строк дії якого: з 24 грудня 2012 року по 31 грудня 2017 року (а.с.26). Згідно з приписами ст. 10 Кодексу законів про працю України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 18 даного кодексу, положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Згідно абз. 2 п. 1.9.1.4. вищевказаного колективного договору, з метою збереження висококваліфікованого кадрового потенціалу та на період фінансових труднощів генеральний директор за погодженням з профспілковим комітетом має право тимчасово зменшити місячний бюджет робочого часу з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу (виконаному обєму робіт). Таким чином, дії (щодо видання наказів про простій підприємства) генерального директора відповідача повністю узгоджуються з чинним законодавством, а твердження позивача, що [PERSON] № 753 від 20.11.2014 року та № 2 від 13.01.2015 року є незаконними, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. При цьому, відповідач виплатив позивачу у повному обсязі заробітку плату позивачу за період простою у вказані періоди відповідно до [PERSON] по підприємству, а саме № 753 від 20.11.2014 року та № 2 від 13.01.2015 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Тому, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed