Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулась з вищезазначеним позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та просила суд визнати недійсними договір купівлі-продажу будинку від 18 квітня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр №538 ) та договір, купівлі-продажу земельної ділянки від 18 квітня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр № 542), що є підставою для скасування їх державної реєстрації. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 04 червня 2004 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] 03 березня 2008 року вони спільно з відповідачем [PERSON] придбали домоволодіння 76 по вул.Садовій с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області та земельну ділянку за вказаною адресою, які були оформлені на відповідача. Для придбання вищевказаного нерухомого майна позивач з чоловіком [PERSON] отримали іпотечний кредит, надавши банку заставу у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, які були придбані і на які була накладена заборона на відчуження до повного погашення кредиту. Кредит був отриманий на ім'я відповідача і виплачувався спільно сторонами під час подружнього життя. Крім того, між позивачем, відповідачем та Банком був укладений договір поруки, за яким позивач зобовязалась відповідати перед Банком за своєчасне виконання чоловіком своїх зобов'язань. На протязі 2008-2010 років сторони на спільні кошти переобладнали житловий будинок і рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2010 року за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на вже переобладнаний житловий будинок. Як стало відомо позивачу згодом, 18 квітня 2012 року відповідач продав вказане домоволодіння разом із частиною земельної ділянки за договорами купівлі-продажу відповідачу [PERSON] Позивач зазначає, що вказані правочини вчинені незаконно та повинні бути визнані судом недійсними. Позивач не надавала згоду своєму чоловікові на відчуження їх спільної сумісної власності подружжя - домоволодіння та земельної ділянки. Тому позивач звернулася до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повноваження якого судом перевірені, позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON] повноваження яких судом перевірені, в судовому засіданні, проти позову заперечували, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься заперечення на позов, згідно яких відповідач вважає позовні вимоги безпідставними. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та заперечення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 04 квітня 2004 року по 25 січня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу, видане - 04 червня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції м. Дніпропетровськ; рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська про розірвання шлюбу від 14 січня 2008 року). Згідно договорів купівлі-продажу від 03 березня 2008 року, посвідчені того ж дня приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №760, 769, відповідач придбав житловий будинок та земельну ділянку по вул.Садовій, 76 в с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 18 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Новоолександрівка, б.76 від 18 квітня 2012 року посвідченого [PERSON] нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Анатолієвичем, зареєстрований в реєстрі за №538. Також сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1061 га, від 18 квітня 2012 року який посвідчено [PERSON] нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Анатолієвичем, зареєстрованим в реєстрі за №542, на якій безпосередньо розташований вищевказаний будинок. Згідно зі статтею 655 ЦК України За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, своїми діями в зазначених договорах сторони, дійшли до висновку, що однаково розуміючи значення і умови цього правочину та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить за своїми правовими ознаками характер фіктивного або удаваного, а також не є зловмисним. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на час укладання договорів-купівлі продажу відповідач [PERSON] був єдиним власником будинку та земельної ділянки, що підтверджується правом приватної власності згідно рішення Дніпропетровського райсуду від 31 травня 2010 року та зареєстроване КП Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» 29 червня 2010 року реєстраційний №30811276. Право власності на земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності серія ЯК №322467, виданим відділом Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області 04 квітня 2012 року. Відповідно до ст. 65 СК України визначає право подружжя на розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Як, вбачається з вищевикладеного, обєкти що були продані не були спільною власністю, а були приватною власністю відповідача [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, за ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітлених в інформаційному листі від 15 травня 2012 року «Щодо застосування окремих норм цивільного законодавства» встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю, як і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України повязується з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені. Судом встановлено, що на момент укладення спірних договорів єдиним власником спірного майна був тільки відповідач, при посвідченні договорів зазначивши, що на момент придбання зазначеного майна у фактичних шлюбних відносинах ні з ким не перебував, що не відповідає положенням ст.74 СК України. Згідно до статті 61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні також встановлено той факт, що рішенням Дніпропетровського районного суду від 09 червня 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання та визнання права власності позовні вимоги задоволено. Не погодившись з рішенням його було оскаржено в апеляційному порядку, згідно рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області в частині встановлення факту сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачем рішення суду першої інстанції залишено без змін, а саме з лютого 2008 року, що також є підтвердженням факту того, що на момент укладення договорів купівлі-продажу сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідно до ч. 3. ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed