Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник ТОВ «Укрфінанс» Кулик Н.М. вказала, що між ТОВ «Укрфінанс» та [PERSON] було укладено договір позики 2019-02-02817 на суму 3000,00 грн. Так, відповідно до умов укладеного договору позикодавець надає позичальнику позику з нарахуванням відсотків у розмірі 2% за кожен день користування позичальником грошовими коштами (732% річних). Договір позики укладався строком на 14 днів з урахуванням дня отримання коштів. Також у договорі передбачено, що позичальник зобов`язується 15 листопада 2019 року повернути позикодавцю суму позики та сплатити відсотки за користування позикою, що у сумі складало би 3840,00 грн. Однак у зазначений строк позичальник суму передбаченому договором позикодавцю не сплатив, внаслідок чого утворилася заборгованість за вказаним договором позики, що складається із суму основного боргу, відсотків за користування позикою, пені та індексу інфляції за період з 02 листопада 2019 року по 30 вересня 2020 року. Позивач неодноразово в усній та письмовій формі зверталася до відповідача з вимогою повернути борг, але заборгованість так і не була погашена. Саме тому позивач був змушений звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року будо відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України суд при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а також заслуховує усні пояснення сторін та показання свідків. Директор ТОВ «Укрфінанс» [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати без участі представника ТОВ «Укрфінанс», позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі.\~ В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, хоча про день, час і місце розгляду справи він повідомлявся у належний спосіб. Про причини неявки в судове засідання відповідач не повідомив, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась за неповажних причин. Суд, зі згоди позивача, розглядає справу за відсутності відповідача в заочному судовому засіданні та на підставі наявних в ній матеріалів. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмової формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року суд виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція підтверджена Постановою Верховного суду України від 24 лютого 2016 року по справі № 6-50цс16. Згідно ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підтвердження доводів, викладених у позові, представник позивача подала засвідчену власним підписом та скріплену печаткою товариства копію договору позики № 2019-02-02817 від 02 листопада 2019 року, предметом якого є надання ТОВ «Укрфінанс», як позикодавцем, позики у розмірі 3000,00 грн. з нарахуванням відсотків у розмірі 2% за кожен день користування грошовими коштами на строк до 15 листопада 2019 року. Суттєвою умовою цього договору є те, що він вступає в силу з моменту його підписання. В представленій позивачем копії примірнику договору позики позивальником вказано [PERSON] , який є відповідачем по даній справі. Наприкінці бланку договору позики, нижче останнього розділу під № 10, який має назву «Адреси та реквізити сторін», є рукописний напис, виконаний фізичною особою, яка не вказала свого імені, про те, що їй умови цього договору роз`яснені та зрозумілі. Натомість власноручний підпис позичальника [PERSON] у договорі позики від 02 листопада 2019 року відсутній. Те, що така копія відповідає оригіналу договору позики, який перебуває в розпорядженні позивача, представник [PERSON] підтвердила суду власним підписом як керівник ТОВ «Укрфінанс». Від так, суд вважає встановленим, що у позивача відсутній оригінал договору позики № 2019-02-02817 від 02 листопада 2019 року, який підписаний позичальником [PERSON] . Отже, наведені вище обставини свідчать, що договір позики від 02 листопада 2019 року, на який посилається позивач, вчинений без додержання письмової форми, а від так не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. До того ж, такий договір не призвів до набуття вказаними у ньому сторонами прав та обов`язків, зумовлений наданням позики, оскільки відсутні належні і допустимі докази того, що [PERSON] погодився користуватися позикою на певний умовах. У такому випадку позивач вправі вимагати повернення [PERSON] безпідставно отриманий грошових коштів в сумі 3000,00 грн., що випливає зі змісту видаткового касового ордеру від 02 листопада 2019 року, складеного ТОВ «Укрфінанс». Натомість з представлений позивачем копій прибуткових касових ордерів, сформований в період з 14 грудня 2019 року по 17 травня 2020 року, вбачається, що Товариством отримано від [PERSON] грошові кошти в сумі 12500,00 грн., що значно перевищує видану йому суму коштів. Враховуючи відсутність належних і допустимих доказів укладання договору позики та передачі грошей у борг, суд відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed