Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 19 серпня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 28 серпня 2019 року. 30 липня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рахівського нотаріального округу Маріна А.С. про встановлення права власності на житловий будинок та втрату права на проживання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 24.01.1996 виконкомом Великобичківської селищної ради, житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , у рівних частках належав її батьку - [PERSON] та матері - [PERSON] . Мама померла [INFO] . Після її смерті, батько, 09.01.1998, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ житлового будинку, належного матері і, таким чином, йому став належати в цілому вказаний житловий будинок. В їх сім`ї було п`ятеро дітей. У 1992 році, на час смерті матері, їх було 4 неповнолітніх дітей: [PERSON] , 1974 року народження, [PERSON] , 1981 року народження (відповідач по справі), [PERSON] , 1978 року народження (позивачка) та [PERSON] , 1987 року народження. Брат та сестри, коли стали дорослими, пішли собі жити окремо, а в будинку залишилися проживати вона із батьком, який помер [INFO] . Заповіт батько не залишив і таким чином відкрилася спадщина за законом. При цьому, її брат, [PERSON] ,хоч і зареєстрований у спірному житловому будинку, однак упродовж 12 років там, не проживає, оскільки після одруження почав проживати у житловому будинку дружини за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з наведеним, вона звернулася до приватного нотаріуса Рахівського нотаріального округу Маріна А.С. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак їй було відмовлено у зв`язку з тим, що її брат також має право на частку у спадковому житловому будинку. Вважає, що на даний час вона є єдиним спадкоємцем за законом, так як лише вона прийняла спадщину, оскільки проживала з батьком у спірному житловому будинку до його смерті і продовжила проживати у будинку і після його смерті. З огляду на викладене, вважає, що спірний житловий будинок належить їй на праві власності у цілій частині. Таким чином, просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі та визнати [PERSON] таким, що втратив право на проживання у спірному житловому будинку та визнати за нею право власності на даний будинок в цілому. Ухвалою суду від 06.08.2018 позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано час позивачці на усунення недоліків упродовж 10 днів з дня отримання ухвали. На виконання ухвали суду від 06.08.2019 позивачкою 17.08.2018 надано нову позовну заяву. Ухвалою суду від 13.09.2018 відкрито провадження у даній справі. 21 березня 2019 року відповідач [PERSON] надав суду письмові пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Свою позицію обґрунтовує тим, що він, так як і позивачка, на час смерті матері були неповнолітніми та проживали з нею за однією адресою. Після її смерті всі неповнолітні діти та батько фактично прийняли спадщину на підставі ст. 535 ЦК УРСР як особи, які мають обов`язкову частку у спадщині. Тобто, на даний час він є співвласником спірного житлового будинку і тому він, як співвласник, має право користування належною йому частиною житлового будинку. З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Також відповідач подав до суду письмову заяву. у якій просив розглянути справу за його відсутності та відмовити у позові [PERSON] , з підстав, наведених у письмових поясненнях. Ухвалою суду від 14.05.2019 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] пояснили, що дійсно, відповідач [PERSON] має право на частку спірного житлового будинку, як спадкоємець за законом. У зв`язку з цим, зменшили свої позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] в розмірі 7/10 частки. В іншій частині просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Заслухавши думку позивачки та її представника, проаналізувавши письмові пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення з огляду на викладене. Так, судом встановлено, що батькам сторін [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , в рівних долях (по Ѕ частині будинку), що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] від 20.01.1996 на право особистої власності на житловий будинок, виданим Виконавчим комітетом Великобичківської селищної ради (том 1 а.с. 21). Згідно копії свідоцтва про смерть, мати позивачки, [PERSON] , померла [INFO] (том 1 а.с. 8). Після смерті [PERSON] , її чоловік, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, став власником Ѕ житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , належного його покійній дружині. Наведене підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 29.01.1998, виданого Рахівською державною нотаріальною конторою (том 1 а.с. 22) та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50324862 від 18.12.2017 (том 1, а.с. 16). Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 535 ЦК УРСР, який діяв на час смерті [PERSON] , неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). Таким чином, неповнолітні діти ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) померлої успадкували частину, належного їй житлового будинку, як спадкоємці за законом. Окрім цього, з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, неповнолітні діти [PERSON] прийняли спадщину, оскільки фактично вступили у володіння спадковим майном так, як на час її смерті були неповнолітніми і проживали разом з батьком у житловому будинку. Наведене також підтвердила у судовому засіданні як позивачка [PERSON] , так і у своїх письмових поясненнях відповідач [PERSON] . З огляду на викладене судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником частини житлового будинку розташованого в [ADDRESS] , а тому на нього, як на співвласника житлового будинку поширюються вимоги ст. 361 ЦК України, а не вимоги ст. 405 ЦК України, що корелюються із вимогами ст.ст. 71, 107 ЖК УРСР. Окрім наведеного, суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пунктах 10 та 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Разом з тим, чинний ЦПК України регламентує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки судом встановлено та підтверджено у судовому засіданні і самою позивачкою [PERSON] , що відповідач [PERSON] , є співвласником частини житлового будинку батьків, то її позовні вимоги у частині визнання відповідача [PERSON] особою, яка втратила право користування жилим приміщенням не підлягають до задоволення. Разом з тим, судом у судовому засіданні встановлено, що позивачка також є власником частини житлового будинку її батьків як спадкоємець за законом, що підтверджується як самими сторонами, так і копіями документів долучених до позовної заяви, а тому суд вважає за необхідне задовольнити змінені позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] . При цьому суд бере до уваги те, що відповідач [PERSON]. є співвласником даного житлового будинку як спадкоємець по закону, рідна сестра сторін [PERSON] відмовилась від своєї частки у спадщині на користь позивачки [PERSON] (том 1 а.с. 7), а [PERSON] не прийняла спадщину.

Outcome: partial