Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

В лютому 2021 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу б/н від 18 вересня 1996 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізької міського нотаріального округу Растєгаєвим В.М. належить трьохкімнатна квартира загальною площею 62,2 кв.м., житловою 37,9 кв.м за адресою: [ADDRESS] . У належній їй квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який є її рідним сином, та який з червня 2012 року не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. Ухвалою суду від 08 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в спрощеному провадженні з викликом сторін. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав письмове клопотання про розгляд справи без участі представника, проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] , є сусідкою позивачки, а відповідач є її сином. У спірній квартирі не проживає вже багато років, де він знаходиться їй не відомо, позивачка перешкод у проживанні сину ніколи не чинила. Де зараз мешкає відповідач - їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачкою по справі знайома з 2005 року, живуть в одному будинку. Раніше, позивачка приживала у спірній квартирі разом з трьома дітьми, потім діти стали дорослими та мешкають окремо. Відповідач разом з матір`ю не мешкає близько 8 років, стосунки не підтримують, повернутись та вселитись до квартири не намагався, речей його там не залишилось. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка його рідна мати, відповідач доводиться старшим братом. Відповідач у спірній квартирі не проживає з 2012 року, зустрів дівчину та мешкає окремо. Позивачка перешкод йому ніколи не чинила, повернутись до квартири не намагався, речей в квартирі його не має. Суд розглянувши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу б/н від 18 вересня 1996 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізької міського нотаріального округу Растєгаєвим В.М., який зареєстрований КП «КБТІ», запис №7/ЗП-706-1676 (а.с.7). Як вбачається з довідки № 747 від 22.01.2021, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого Комітету Покровської районної в місті ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с.10). Згідно акту від мешканців будинку [ADDRESS] та посвідченого головою ОСББ «Алтей КР», відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2012 року (а.с. 9). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зст.328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, позивачка [PERSON] є єдиною власницею спірної квартири та правомірно набула право власності на неї. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач, будучи власником житлової квартири, не може в повній мірі володіти, розпоряджатись та користуватись належним їй на праві власності майном, оскільки в приміщенні зареєстрований відповідач [PERSON] , який не проживає за адресою: [ADDRESS] більше трьох років, в зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно ст.141ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved