Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON]про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що за ним рахується житловий будинок № 24 по вул. Партизанська в с. Острівець Уманського району. З 02.05.1993 року він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. З травня 1993 року [PERSON] була зареєстрована у [INFO]. В жовтні 2014 року відповідач виїхала на постійне місце проживання до своїх батьків по вул. Центральна в с. Оксанино Уманського району. Позивач в позові зазначає, що з листопада 2014 року [PERSON] у зазначеному будинку не проживає. Реєстрація відповідача [PERSON] в його домоволодінні позбавляє його в повному обсязі свого права володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування будинком № 24 по вул. Партизанська в с. Острівець Уманського району Черкаської області. Відповідач добровільно зніматись з реєстрації не бажає, тому він змушений звернутись з даним позовом до суду. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи,- в судове засідання не зявився. Представник позивача по дорученню [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Вона вказувала, що позивач є власником будинку і це підтверджується записами в погосподарських книгах. Одночасно, вона підтвердила, що правовстановлюючих документів на відповідний будинок не має і в експлуатацію він не здавався, хоча в даний час використовується, як житловий будинок, дітьми позивача та відповідача. Відповідач\~ [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. При цьому, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача по дорученню [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що відповідач [PERSON] фактично є співвласником відповідного обєкту нерухомості, що був побудований сторонами під час перебування у шлюбі. Вона також пояснила, що в даний час відповідач перебуває за межами України в Італії на заробітках і зароблені кошти пересилає для дітей та чоловіка, що підтверджується відповідними квитанціями. Позивач в даний час не проживає у даному будинку і там живуть лише спільні діти. Представник позивача наполягала, що позивачем не може бути надано документів на підтвердження його права власності на житловий будинок, оскільки він спеціально зволікає із здачею в експлуатацію будинку, так як не хоче щоб він був розподілений між ним та його дружиною ( в даний час в провадженні суду перебуває позов [PERSON] про розірвання шлюбу і [PERSON] про розподіл майна подружжя). Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З 02.05.1993 року позивач [PERSON] перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7). З травня 1993 року відповідач [PERSON] була зареєстрована у [INFO]. Відповідно до довідки № 176 від 10.11.2016 р., виданої Острівецькою сільською радою Уманського району, [PERSON] дійсно зареєстрована в [INFO], але фактично не проживає з листопада 2014 року (а.с.9). Згідно даних довідки Острівецької сільської ради Уманського району № 175 від 10.11.2016р., в житловому будинку по вул.Партизанській, 24 в с.Острівець зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а.с.8). 26.02.1992 року Уманською районною Радою народних депутатів [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в с.Острівець по вул. Партизанській ( без вказання номеру). Згідно рішення Острівецької сільської Ради народних депутатів від 20.12.1991 року № 43, [PERSON] надано земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку і господарських споруд. Документів, які б підтверджували право власності позивача на житловий будинок за адресою: с.Острівець вул. Партизанська, 24 до суду надано не було і в судовому засіданні представники сторін не ставили питання про їх витребування, одночасно було визнано факт, що після будівництва, що проводилося під час перебування в шлюбі, будинок офіційно в експлуатацію зданий не був і інших документів, крім будівельного паспорта, що видавався у 1992 році не має. Відповідно до ч.1\~ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.\~\~ Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Виходячи із змісту ч. 1\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Конституцією України\~(ст.41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. відповідно до\~Закону України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статях\~316,317,319,321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~та п.2 ч.1 ст.3\~та ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених\~Конституцією\~та законом. Норми зазначеної статті кореспондують положенням\~ст. 47 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на житло. Право на житло означає перш за все право особи мати житло для власного проживання та для проживання членів її сім'ї. Відповідно до ч.4\~ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Пункт 2 ст.13 Цивільного кодексу України регламентує, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно\~ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1\~ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності \~наймача або членів його сімї \~за ними зберігається житлове приміщення на протязі 6-ти місяців. Відповідно до ст. 107 ЖК України \~у разі вибуття наймача на постійне проживання до іншого населеного пункту договір найму житлового приміщення вважається розірваним з моменту вибуття і він втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»від 11 грудня 2003 року N 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. На позивача покладений обовязок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України. Тобто, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed