Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що після смерті її чоловіка [PERSON] та сина [PERSON] відкрилась спадщина на належне їм майно. З метою прийняття спадщини вона звернулась з відповідною заявою до державного нотаріуса. До складу спадкового майна [PERSON], який помер [INFO] року, входило домоволодіння за адресою [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 76,80 кв.м. в тому числі житловою площею 32,0 в.м., сарай літ. В, вбиральня літ. Г., криниця №1, вигрібна яма №2, огорожа №3-4 Постановою державного нотаріуса від 06.07.2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу. Вказувала на те, що в 1972 році з домоволодіння по [ADDRESS] було утворено два самостійні домоволодіння: [NUMBER] з земельною ділянкою 1509 кв.м., будівлями, двором та садом з визнанням права власності за [PERSON] та [NUMBER] з земельною ділянкою 1952 кв.м., будівлями, двором та садом з визнанням права власності за [PERSON] Після утворення вказаних домоволодінь, їх власники правовстановлюючі документи не отримували, проте такі домоволодіння існують по теперішній час з присвоєними їм окремими поштовими адресами. Усі володільці спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які приходились один одному послідовно родичами першого ступеня спорідненості та спадкоємцями першої черги, володіли житловим будинком безперервно, починаючи з 1961 року. [PERSON] з 1972 року, після укладення шлюбу з [PERSON], та по теперішній час проживає у спірному житловому будинку, їх син [PERSON], 1979 року народження, проживав разом з батьками до моменту своєї смерті. Після смерті її чоловіка [PERSON] та його матері [PERSON] спадщина на спірне будинковолодіння оформленою не була та державна реєстрація зазначеного нерухомого майна відсутня, а тому вважає, що у вказаного будинку з господарськими будівлями і спорудами відсутній власник та він вважається безхазяйною річчю. Зазначала, що вона добросовісно, відкрито, безперервно, впродовж більш ніж 10 останніх років, володіла спірним житловим будинком та продовжує володіти ним по теперішній час, а тому звернулась до суду з даним позовом та, посилаючись на норми ст. 344 ЦК України, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS], який складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 76,80 кв.м., в тому числі житлова площа - 32,0 кв.м., сараю літ. В, вбиральні літ. Г, криниці №1, вигрібної ями №2, огорожі № 3-4. В судове засідання позивач не з'явилась, в її інтересах діяв представник, який позов підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти задоволення позову, при цьому просила не брати до уваги письмові заперечення, наявні в матеріалах справи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що в м. Чернівці по [ADDRESS] знаходиться житловий будинок літ. А, загальною площею 76,80 кв.м., в тому числі житлова площа - 32,0 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, а саме сарай літ. В, вбиральня літ. Г, криниця №1, вигрібна ями №2, огорожі № 3-4. Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не перебуває на балансі Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради (а/с 22, 23-27). Вказаний житловий будинок був збудований в період з 1945 року по 1986 рік та не є самочинним будівництвом, що підтверджується довідкою ЧКОБТІ від 01.04.2016 року №623 (а/с 19). Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 16.03.1972 року №1156 за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS] (а/с 14). Як вбачається зі змісту довідок ПП «Житлосервіс» №992, 993, 994 від 26.12.2015 року та виписки з Домової книги про склад сім'ї та прописку від 27.03.1986 року, у вказаному будинку проживала власник - [PERSON], яка є свекрухою позивачки, син власника [PERSON], який був чоловіком позивачки та внук власника [PERSON], як є сином позивачки (а/с 15-18). З матеріалів справи вбачається, що [INFO] року померла власниця спірного будинковолодіння [PERSON] [INFO] року помер чоловік позивачки та син [PERSON] - [PERSON], [INFO] року помер [PERSON], який був сином позивачки та [PERSON] і відповідно внуком [PERSON] (а/с 6, 7, 10). Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). Враховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Таким чином, зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась в органи нотаріату з заявою про прийняття спадщини після смерті її сина, до складу якої на її думку входило спірне будинковолодіння та постановою державного нотаріуса Другої чернівецької державної нотаріальної контори від 06.07.2016 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з посиланням на відсутність доказів належності спадкового майна спадкодавцю (а/с 11). З матеріалів справи та пояснень представників сторін в судовому засіданні вбачається. що спірним нерухомим майном постійно, відкрито та безперервно користувалась позивача, вважаючи, що це майно було власністю її чоловіка, а в подальшому сина та про відсутність правовстановлюючих документів їй стало відомо у зв'язку з відмовою нотаріуса у вчинені нотаріальних дій в липні 2016 року. Таким чином, відкритість, добросовісність та безперервність володіння [PERSON] спірним майном підтверджується наведеними вище доказами у їх сукупності. На підставі вище викладеного так

Outcome: approved