Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

В липні 2018 року позивачка звернулась із позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 04 червня 2015 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 213. Від шлюбу народились діти син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON]. [INFO]. Спільне життя між сторонами не склалося, між ними існують стійкі неприязні відносини, подальше сумісне життя з відповідачем суперечить її інтересам та інтересам дітей, тому просить суд розірвати шлюб. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, наполягала на розірванні шлюбу, пояснила, що однією сімєю з відповідачем вона не проживає з листопада 2017 року, категорично заперечує проти збереження сімї, шанси на возєднання родини відсутні, бажання проживати однією сімєю вона не має, оскільки відповідач принижує її людську гідність, для виховання дітей їй потрібен спокій та рівновага, що в сумісному з відповідачем житті досягнути не можливо. Строк на примирення, який було надано судом, жодним чином не змінив її ставлення, тому вважає доцільним розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, зазначив, що збереження сімї відповідає інтересам як самої позивачки, так і малолітніх дітей, один з який є інвалідом дитинства. Позивачка не спроможна самостійно виховувати дітей, а розірвання шлюбу негативно відобразиться на житті та здоровї дітей. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову про розірвання шлюбу між сторонами, вказав, що жодних доказів протиправної поведінки відповідача стосовно позивачки останньою не надано, а тому її доводи не заслуговують на увагу. Суд, вислухавши сторони, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія І-НО № 428213, виданого 04 червня 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області, 04 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області, актовий запис № 213. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище «Горнакова». Від спільного подружнього життя подружжя має двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В ході судового розгляду судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені в листопаді 2017 року, окреме проживання та відсутність бажання спілкуватись свідчить про неможливість збереження шлюбу. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен з подружжя має рівні права та обовязки у шлюбі та сімї. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. За змістом частини 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові\~ права, а також права їхніх дітей. З метою збереження сімї за клопотанням відповідача судом було надано сторонам двомісячний строк на примирення, який позитивних результатів не дав, позивачка своєї позиції стосовно розірвання шлюбу та ставлення до відповідача не змінила, бажання зберегти сімю та продовжувати шлюбні стосунки не має. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки шлюб має добровільний характер, грунтується на вільній згоді чоловіка та жінки і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні відносини є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Посилання відповідача на збереження шлюбу з метою спілкування та виховання малолітніх дітей є неспроможними, оскільки питання участі одного з батьків у вихованні дітей є предметом іншого позовного провадження, яке наразі перебуває на розгляді в суді, вказана обставина не може бути основоположною в питанні збереження сімї з огляду на незгоду позивачки продовжувати шлюбні стосунки. Аргументи представника відповідача щодо ненадання позивачкою доказів протиправної поведінки відповідача стосовно неї також не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки її наполягання на розірванні шлюбу є її волевиявленням, а будь-яке примушування до шлюбу\~ законом не допускається. На підставі наведеного,

Outcome: approved