Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ТОВ «Агротех-Гарантія» про визнання договорів оренди землі недійсними та витребування земельних ділянок із незаконного чужого користування, посилаючись на те, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5323255400000090105, що належить йому на підставі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серія ПЛ № 069540, а [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5323255400000090106, що належить їй на підставі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серія ПЛ № 069541, які розташовані на території Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області. 15 березня 2005 року [PERSON] уклав з відповідачем договір оренди земельної ділянки № 32, а [PERSON] договір оренди земельної ділянки № 31. Дані договори укладено терміном на 10 років та зареєстровано 12 січня 2007 року. Згідно з п.3.1. цих договорів строк їх дії закінчився 31 грудня 2014 року. 23 вересня 2016 року позивачі звернулися до відповідача із заявою про небажання перезаключати з ним договори оренди землі. У жовтні 2016 року позивачам надійшли відповіді від ТОВ «Агротех-Гарантія» про відмову в задоволенні заяв, у яких відповідач зазначив, що між ним та позивачами нібито укладені договори оренди земельних ділянок від 01.01.2008 року № 490 та № 491 на земельні ділянки з кадастровими номерами 5323255400:00:009:0105 та 5323255400:00:009:0106 строком на 15 років, які зареєстровані 03.08.2011 року. Позивачів про заключення даних договорів у 2008 році ніхто не повідомляв, вони їх не підписували та не давали нікому відповідних повноважень щодо підписання цих договорів. Позивачі заключали лише договори оренди земельної ділянки № 31 та № 32, які були зареєстровані в Держкомземі 12 січня 2007 року за № 040754500042 та № 04075450044. Так як договори за № 31 та 32 від 15.03.2005 року, які належним чином зареєстровані, не були розірвані з позивачами, то договори за № 490 та 491 від 01.01.2008 року є такими, заключені та зареєстровані з порушенням законодавства України, тобто вони є недійсними. Вважаючи що відповідач порушив ст.41 Конституції України, розділ II глава 52, статті 626, 627, 628 ЦК України, статті 16, 30, 31 Закону України «Про оренду землі», позивачі просять визнати недійсними договір оренди земельної ділянки № 490 від 01.01.2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротех-Гарантія», яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ПЛ № 069540, і договір оренди земельної ділянки № 491 від 01.01.2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротех-Гарантія», яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ПЛ № 069541, та зобовязати відповідача повернути земельні ділянки з кадастровими номерами 5323255400:00:009:0105 та 5323255400:00:009:0106, які розташовані на території Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області. Ухвалою суду від 19 червня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (а.с.155). В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON], що діє на підставі довіреностей (а.с.17, 25) позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивачі пояснили, що договорів оренди земельної ділянки від 01.01.2008 року № 490 та №491 вони не підписували і їм про них нічого не було відомо, а орендну плату вони отримували на підставі раніше укладених з відповідачем договорів оренди від 15.03.2005 року № 31 та № 32, строк дії яких закінчився і вони бажають щоб відповідач повернув їм земельні ділянки. Представник позивачів вважав, що спірні договори є недійсними, оскільки відповідач не надав доказів того, що договори оренди земельних ділянок від 15.03.2005 року № 31 та № 32 були розірвані і по них була скасована державна реєстрація, тобто до 12 січня 2017 року дані земельні ділянки були обтяжені правом користування. Також відповідач не надав жодних доказів того, що він звертався до позивачів з приводу укладення спірних договорів, а також того, що примірники цих договорів вручалися позивачам після їх підписання у 2008 році та реєстрації у 2011 році. Просив стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати на сплату судового збору. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], що діють на підставі довіреностей (а.с.42, 79, 162) в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачем не надано доказів того, що позивачі не підписували спірні договори і їм не було відомо про їх укладення, оскільки по теперішній час позивачі отримують орендну плату за цими договорами оренди, і крім того, з 2015 року щорічно отримували довідки про розмір і строки виплати орендної плати, в яких було зазначено, за якими договорами вона виплачувалась. Крім того вважали, що державна реєстрація договорів оренди № 490 від 01.01.2008р. та № 491 від 01.01.2008р. є підтвердженням державою правомірності цих договорів та їх чинності, твердження позивачів щодо не отримання примірників договорів є безпідставними та нічим не підтвердженими, вагомих доводів на підтвердження позовних вимог позивачами не наведено, отже підстави для визнання договорів оренди недійсними відсутні. Третя особа Управління Держгеокадастру у Миргородському районі Полтавської області направило до суду повідомлення про передачу його повноважень Головному управлінню Держгеокадастру у Полтавській області у звязку з розпочатою процедурою ліквідації (а.с.143-144). Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області свого представника в судове засідання не направило, у поданих до суду письмових поясненнях до позову під час розгляду спору поклалося на розсуд суду та просило розглянути справу без його участі (а.с.164-165). Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм правової оцінки, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON]є власником земельної ділянки площею 3,70га, розташованої на території Комишнянської селищної ради Миргородського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 5323255400:00:009:0105, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ПЛ № 069540від 15.03.2005 (а.с.16). 15 березня 2005 року між орендодавцем [PERSON] й орендарем ТОВ «Агротех-Гарантія» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки № 32, при цьому у п. 3.1 Договору зазначено, що договір укладено терміном на 10 років, а п. 4.1 Договору визначено, що орендна плата орендарем вноситься у розмірі 1,5 % від вартості земельної ділянки (а.с. 14). 15 березня 2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем був підписаний акт приймання-передачі зазначеної земельної ділянки, що підтверджується копією акту (а.с.15). 12 січня 2007 року здійснено державну реєстрацію даного договору, що підтверджується відповідним написом на договорі та листом Управління Держгеокадастру у Миргородському районі Полтавської області від 10.11.2016 (а.с.18). [PERSON]є власником земельної ділянки площею 3,79га, розташованої на території Комишнянської селищної ради Миргородського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 5323255400:00:009:0106, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ПЛ № 069541від 15.03.2005 (а.с.24). 15 березня 2005 року між орендодавцем [PERSON] й орендарем ТОВ «Агротех-Гарантія» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки № 31, при цьому у п. 3.1 Договору зазначено, що договір укладено терміном на 10 років, а п. 4.1 Договору визначено, що орендна плата орендарем вноситься у розмірі 1,5 % від вартості земельної ділянки (а.с. 22). 15 березня 2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем був підписаний акт приймання-передачі зазначеної земельної ділянки, що підтверджується копією акту (а.с.23). 12 січня 2007 року здійснено державну реєстрацію даного договору, що підтверджується відповідним написом на договорі. 01 січня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «Агротех-Гарантія» укладено договір оренди земельної ділянки № 490, зареєстрований у Відділі Держкомзему у Миргородському районі Полтавської області 03.08.2011 року за № 532320004001078, згідно з умовами якого [PERSON] передав ТОВ «Агротех-Гарантія» в строкове, платне володіння і користування строком на 15 років земельну ділянку, площею 3,70 га, яка знаходиться на території Комишнянської селищної ради Миргородського району та належить йому на підставі державного акту серії ПЛ №069540, зареєстрованого 15 березня 2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Пунктом 4.1 договору визначено, що орендар сплачує орендодавцю орендну плату у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 64-65).01 січня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем був підписаний акт прийому-передачі зазначеної земельної ділянки, що підтверджується копією акту (а.с.66). 01 січня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «Агротех-Гарантія» укладено договір оренди земельної ділянки № 491, зареєстрований у Відділі Держкомзему у Миргородському районі Полтавської області 03.08.2011 року за № 532320004001076, згідно з умовами якого [PERSON] передала ТОВ «Агротех-Гарантія» в строкове, платне володіння і користування строком на 15 років земельну ділянку, площею 3,79 га, яка знаходиться на території Комишнянської селищної ради Миргородського району та належить їй на підставі державного акту серії ПЛ №069541, зареєстрованого 15 березня 2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.Пунктом 4.1 договору визначено, що орендар сплачує орендодавцю орендну плату у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 67-68).01 січня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем був підписаний акт прийому-передачі зазначеної земельної ділянки, що підтверджується копією акту (а.с.69) Позивачі отримували орендну плату за договорами оренди від 01 січня 2008 року № 490 і № 491, про що їм були видані довідки у 2015, 2016, 2017 роках, що підтверджується копіями довідок ТОВ «Агротех-Гарантія» та журналів реєстрації вихідної кореспонденції (а.с.168-181). Згідно із частиною першою ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (чинного на момент укладення спірних договорів) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як зазначеноу постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і на яку посилаються позивачі у позовній заяві, волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суду не надано доказів того, що у позивачів було відсутнє волевиявлення на укладення спірних договорів оренди від 01 січня 2008 року, в т.ч. що вони не підписували вказані договори. Матеріали справи свідчать про те, що спірні договори оренди землі пройшли відповідну державну реєстрацію, отже волевиявлення позивачів було спрямоване саме на передачу земельної ділянки в оренду на умовах, передбачених цими договорами, що також підтверджується отриманням ними орендної плати у розмірі більшому, ніж передбачено договорами оренди № 31 та № 32 від 15.03.2005 року. Доказів того, що позивачі не отримували другого примірника спірних договорів, в той час як їх підписами у договорах засвідчено, що один з примірників договору знаходиться у орендодавця, тобто позивача, ними також не надано. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06.03.2013 у справі №6-5цс13, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки в період визначеного сторонами строку дії договору забезпечує правомірне, договірне використання орендарем орендованої земельної ділянки відповідно до норм ЗК України, ЦК України, ЗУ «Про оренду землі» та ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» незалежно від дати проведення такої реєстрації. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 19.02.2014 у справі № 6-162цс13, за змістом ст.ст.18, 20 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. На підставі викладеного вище, суд вважає безпідставними твердження представника позивачів про те, що спірні договори не мали бути зареєстровані через наявність реєстрації інших договорів, укладених між тими самими сторонами про ті самі земельні ділянки. Також суд приймає до уваги те, що дії та рішення державного органу, яким проводилась реєстрація спірних договорів, позивачами не оскаржені, вимоги про скасування державної реєстрації ними не заявлялись, отже у суду немає підстав ставити під сумнів вказані дії та рішення державного органу, на який були покладені функції реєстрації договорів оренди земельних ділянок. Враховуючи наведені обставини, суд не вбачає передбачених ст.215 ЦК України підстав для визнання недійсними укладених між позивачами та відповідачем договорів оренди земельних ділянок від 01.01.2008 № 490 та № 491. Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу, отже, за наявності спірних договорів оренди землі, положення ст. 1212 ЦК України, застосовані бути не можуть. Таким чином, підстави для зобовязання відповідача повернути позивачам орендовані земельні ділянки відсутні. На підставі викладеного суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, в звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed