Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

В листопаді 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності. У позові посилалась на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31.12.2004 року є власником земельних ділянок, що розташовані по вул. Чкалова, 4 та вул. Чкалова 4 «г» в м.Чернівці. Окрім цього, їй на праві власності належать нежитлові будівлі площею 1396 кв.м. та 231,10 кв.м., що розташовані на вказаних вище земельних ділянках. Зазначене нерухоме майно використовувалось нею у здійсненні власної підприємницької діяльності, як салон виставковий зал та склад, де здійснювалася роздрібна торгівля керамічною плиткою та іншими супутніми товарами. Товарно-матеріальні цінності, що реалізовувались, придбавалися нею особисто. Крім цього, за взаємною усною домовленістю з відповідачкою [PERSON] також придбавались товари на спільні кошти з розрахунку 50/50. При цьому будь-яких письмових угод вони між собою не підписували, так як довіряли одна одній. Весь придбаний товар зберігався на складах по вул. Чкалова, 4-4 «г» в м.Чернівці. 08 червня 2011 року відповідачкою [PERSON] складено акт про вартість товарів, які були у наявності на складі магазину «Салон Експо» всього на суму 10 192705,63, що є їх спільною власністю на партнерських засадах. В подальшому [PERSON] складено ще один акт вартості товару на складі магазину «Салон Експо», де було зазначено про наявність товару на суму 10146864,07 грн. Згідно протоколу зборів учасників та колективу ТОВ «Наталі» від 06.06.2011 року, у якому зафіксовано виступи учасників, відповідачка [PERSON] заявила про своє бажання поділити бізнес і далі працювати самостійно, оскільки партнерські відносини себе вичерпали. У свою чергу, вона (позивачка) вказала на бажання продати свою частку у бізнесі сторонній особі. Наведене, на її думку, свідчить про те, що до 2011 року сторони без укладення будь-якого договору у письмовій формі здійснювали спільну діяльність з організації торгівлі товарами без створення юридичної особи. Проте в 2011 році у них з відповідачкою виник конфлікт, внаслідок якого вони припинили здійснювати спільну діяльність. 27 червня 2013 року співробітниками УБОЗ УМВС України в Чернівецькій області за їх з відповідачкою участю був проведений огляд товарно-матеріальних цінностей, що зберігаються в приміщеннях та на території складів по вул. Чкалова, 4 та 4-г в м.Чернівці. Цим актом підтверджено наявність та кількість товарів, що є їх спільною з відповідачкою власністю. Разом з тим [PERSON] не визнає право позивача на половину товару та намагається одноособово розпорядитись їх спільним майном. Враховуючи наведене, просила задовольнити її позовні вимоги та визнати за нею, а також за відповідачкою [PERSON] право власності із рівним розподілом часток на товарно-матеріальні цінності, що знаходяться в приміщеннях та на земельних ділянках по вул. Чкалова, 4 та Чкалова, 4-г в м.Чернівці. У ході розгляду справи позивачка [PERSON] збільшила позовні вимоги та просила суд виділити їй в натурі частину спільного майна та припинити право спільної сумісної власності на нього. У свою чергу, відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], у якому підтвердила обставини, викладені у первісному позові останньої. Зокрема, щодо користування приміщеннями по вул. Чкалова, 4 та вул.Чкалова, 4-г в м.Чернівці для ведення підприємницької діяльності, а також щодо наявності товарно-матеріальних цінностей у вказаних приміщеннях. Втім, на думку [PERSON], спірне майно повинно бути поділене між сторонами в натурі у рівних частках, як вказані речі є рухомим майном, що не має індивідуальних ознак, а є речами, що визначені родовими ознаками. Таким чином, просила поділити між нею та [PERSON] товарно-матеріальні цінності, що зберігаються в приміщеннях по вул. Чкалова, 4 та Чкалова, 4-г в м.Чернівці в натурі та припинити право спільної сумісної власності на вказане майно. Крім того, просила виділити в натурі їй ([PERSON]О) у власність належну їй частку в товарно-матеріальних цінностях, що зберігаються в приміщеннях по вул. Чкалова, 4 та Чкалова, 4-г в м.Чернівці. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги та підтвердили викладені ними у позові обставини. Просили задовольнити його у повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] заперечували, оскільки вважають, що остання ненадала доказів наяіності у неї тої кількості товару, який [PERSON] намагається поділити. Відповідачка [PERSON], її представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. Заявлені зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідно до наявних у матеріалах справи договорів купівлі-продажу нерухомого майна сторонам належала на праві спільної часткової власності в рівних частках нежитлові будівлі, що розташовані по вул. Чкалова, 4 та Чкалова, 4-г в м.Чернівці, а також земельні ділянки, на яких розміщені вказані будівлі (том 1 а.с.35-37). До 2011 року сторони без укладення будь-якого договору у письмовій формі здійснювали спільну діяльність з організації торгівлі товарами (роздрібна торгівля керамічною плиткою та іншими супутніми товарами), до асортименту яких відноситься і спірне майно, яке було придбане ними за спільні кошти. Зазначене майно використовувалось сторонами у спільній підприємницькій діяльності, як салон - виставковий зал та склад для здійснення роздрібної торгівлі. Наведене свідчить про те, що сторони здійснювали спільну діяльність з продажу будівельних матеріалів без створення юридичної особи. Вказані обставини неодноразово були предметом розгляду судом та зокрема встановлені постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08 квітня 2013 року, а тому в силу ст.61 ЦПК доведення не потребують (том 1 а.с.46-49). Втім, з 2011 року між сторонами у справі у ході проведення спільної діяльності з приводу володіння та користування майном. Як було встановлено судом, відповідачка [PERSON], не маючи наміру в подальшому співпрацювати з [PERSON], та бажаючи здійснювати підприємницьку діяльність самостійно, звернулася із позовом до господарського суду Чернівецької області про визнання права власності на майно та усуненні перешкод у його користуванні. Зокрема, у своєму позові [PERSON] просила суд визнати за нею виключне право власності на товарно-матеріальні цінності. Проте судом було відмовлено у задоволенні її позову, виходячи з відсутності доказів щодо наявності у [PERSON] більшого обсягу речових прав на спірне майно. Окрім цього, суд звернув увагу [PERSON] на те, що нею обрано неналежний спосіб захисту своїх прав щодо визнання права власності на спірне майно, а не виділу частки зі спільного майна (том 1 а.с.42-52). Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, як на доказ на підтвердження своїх позовних вимог, як позивачка [PERSON], так і відповідачка [PERSON] у своєму зустрічному позові, посилаються на протокол огляду від 27 червня 2013 року, складений слідчим в ОВС СУ УМВС України в Чернівецькій області на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 червня 2013 року. Зокрема у вказаному протоколі огляді слідчим зазначено перелік товарно-матеріальних цінностей, які знаходились на складі по вул.Чкалова, 4 та Чкалова, 4-Г в м.Чернівці (том 1 а.с.53-55). Разом з тим, на думку суду, зазначений вище документ не може вважатися належним та допустимим доказом у вказаній справі, виходячи з наступного: Статтею 57 ЦПК регламентовано поняття доказів. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому під письмовими доказами законодавець розуміє будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ст.64). Проте наданий до матеріалів справи протокол огляду від 27 червня 2013 року, на думку суду, не містить достатніх даних, які б мали значення для справи. Зокрема, у ньому відсутні посилання на будь-які первинні бухгалтерські документи, які свідчили б про проведення господарської операції, та мали юридичну силу і не потребували подальших пояснень і деталізації. Так, вказаний протокол не містить посилання на походження товару, його вартість та якісні характеристики, що не дає можливості ідентифікувати вказаний товар та дійти висновку про його реальну вартість, та відповідно належність [PERSON] та [PERSON]. Окрім цього, сторони не вказали на підставі чого та в межах якого провадження було складено зазначений вище протокол огляду. У звязку із наведеними вище обставинами, враховуючи досліджені письмові докази, суд вважає, що сторонами не надано достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог, у звязку із чим не знаходить підстав для задоволення як первісного, так і зустрічного позову.

Outcome: dismissed