Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 21.12.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.12. 2020 року. Позивач [PERSON] , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що 01.02.2010р. між сином позивача [PERSON] - [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. [INFO] у них народилася донька [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про народження зробленно запис №76 та видано свідоцтво про народження№ [NUMBER] . [INFO] батько дитини помер. Позивач стверджує, що після смерті її сина, відповідач [PERSON] через рік перестала піклуватися та доглядати за донькою. І вже в продовж двох років ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не відвідує школу, що підтверджує надана характеристика класного керівника дитини зі школи №9 м. Ужгорода де вона навчається в 4- му класі. Як зазначено у позові, дитина знаходиться на утриманні позивача та рідного діда. Позивач вказує на те, що підтвердити наведені факти можуть свідки - це дід [PERSON] . Він є батьком відповідача. Також підтвердити правдивість слів може старша донька відповідачки [PERSON] та сусід [PERSON] . Письмові пояснення також додаються. Посилаючись на п.7 «Постанови Пленуму Верховного Суду України від30.03.2007р. «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», п.2 ч.1 ст.164 СКУ, ст.150 СКУ просить суд: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , яка народилася [INFO] . Ухвалою судді Ужгороського міськрайонного суду від 18.09.2020 року, у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.12.2020 справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, разом із тим, подала заяву в якій просить справу розглянути за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомляла, про відкладення судового засідання клопотань не подавала, відзиву на позовну заяву відповідач не подав. Окрім того інформація щодо справи часу, дати та місця розгляду справи розміщена на сторінці офіційного веб-порталу судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://ug.zk.court.gov.ua/sud0712/gromadyanam/csz/. У зв`язку з неотриманням позивачем судових повісток за адресою вказаною в позовній заяві, судом додатково здійснювались виклики через повідомлення на сайті суду. Представник третьої особи без самостійних вимог: органу опіки та піклування Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, разом із тим у матеріалах справи наявна заява представника [PERSON] , згідно якої він просить суд справу розглянути за його відсутності, взяти при цьому висновок служби у справах дітей, який наявний у матеріалах справи, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги заяви, що надійшли до від учасників судового провадження, суд приходить до наступного винсовку. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки позивач не заперечує щодо такого розгляду справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.06.2017 (виданого повторно), батьками [PERSON] , [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.07.2017 р., [PERSON] , [INFO] помер [INFO] у віці 31 року. Судом при розгляді справи встановлено, що на час звернення із даним позовом до суду та на час розгляду даної справи, дитина [PERSON] проживає разом із бабусею - позивачем [PERSON] .. Матеріали справи містять письмові пояснення гр. [PERSON] , про те, що відповідач [PERSON] , є його дочкою, та що вона не піклується про дитину [PERSON] два роки. Дитина перебуває на вихованні у нього та у [PERSON] . Разом із тим вказує, що місце перебування відповідача не відоме, участі у вихованні дитини відповідач не бере, дитиною не цікавиться. Згідно письмових пояснень [PERSON] , яка є старшою дочкою відповідача, більше двох років вона не бачила свою матір, здоров`ям та матеріальним становищем дитини [PERSON] , зовсім не цікавиться, матеріально не допомагає. Згідно характеристики [PERSON] , [PERSON] , учениці 4-Б класу Ужгородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №9, від 09.07.2020 №01-26/106, мати [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, жодного разу не з`являлася до школи, вихованням займаються бабуся та дідусь. Факт проживання дитини із позивачем підтверджується довідкою ТОВ «Наш-Добробут» №454 від 13.07.2020, в якій вказано, що за адресою [ADDRESS] , проживають два члени сімї: [PERSON] , 1961 р. та внучка - [PERSON] , 2011 р. Відповідно висновку Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 07.08.2020 №533/23/02-19, вбачається, що виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, розглянувши заяву та матеріали гр. [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , щодо надання висновку стосовно доцільності позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої онуки [PERSON] , [PERSON] , прийшов до висновку про позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] , відносно малолітньої [PERSON] , [PERSON] . Разом із тим, відповідачу було роз`яснено, що вона на підставі ст.ст. 168, 169 Сімейного Кодексу України, батьки, які позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності особи, а також мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. У висновку зазначено, що утримуванням малолітньої [PERSON] займається її бабуся [PERSON] , [INFO] . Яка приділяє їй належну увагу, згідно акту остеження проведеного за місцем проживання бабусі та дитини [PERSON] , забезпечую дитині належні, хороші умови для проживання та розвитку. Між дитиною та бабусею хороші відносини. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. При розгляді даної справи суд враховує те, що позбавлення батьківських прав це крайній захід вплинути на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування суд вирішує лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи. У відповідності до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, а батьки в свою чергу несуть відповідальність для створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Разом із тим, суд вважає за необіхне вказати на те, що за змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При розгляді справи судом встановлено, що мати дитини [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків, а саме: не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, близько двох років не спілкується з дитиною. Оскільки, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі п. 6 частини першої статті 3 ЦК, а саме справедливості, добросовісності та розумності, статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню [PERSON] , а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до її внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дитини до самостійного життя. Отже, суд знаходить зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як матері від виховання дитини та її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками, доводи позивача відповідачем не спростовані. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином своїх батьківських обов`язків. При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. За таких обставин, проаналізувавши фактичні взаємини сторін та ставлення відповідача до своєї малолітньої дитини, враховуючи факт доведеності позивачем винної поведінки відповідача щодо свідомого нехтування своїми обов`язками з приводу виховання дитини, що також стверджується правовою позицією, яка висвітлена у висновку органу опіки та піклування, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання, що відповідача [PERSON] , слід позбавити батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні встановлено, що дитина [PERSON] , проживає разом із бабусею [PERSON] яка у свою чергу створила належні умови для проживання та виховання дитини, що підтверджується довідкою та висновком органу опіки і піклування від 07.08.2020 №533/23/02-19 та актом обстеження умов проживання від 30.07.2020 складеного за місцем проживання позивача [PERSON] . Обмеження для опікуна чи піклувальника, які визначені ст. 64 ЦК України, відносно позивача відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до змісту ч. 2 цієї ж норми, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Outcome: approved