Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

в основу позовних вимог позивач зіслався на те, що в кінці вересня 2013 року йому стало відомо, що 28.11.2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого, банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитному договору укладеному з боржником. Одночасно, з укладенням договору факторингу було укладено і договір про відступлення за іпотечними договороми від 28.11.2012р. Позивач вважає, що слід визнати недійсним договір факторингу №15 від 28.11.2012р., в частині передачі боргу по кредитному договору №0801/1106/88-361 від 10.11.2006 року, а також договір відступлення прав по іпотечному договору укладеним у забезпечення зобов'язань про кредитному договору. Через це позивач був змушений звернутися до суд з вищезгаданим позовом для захисту своїх прав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав та суду пояснив, що позовні вимоги позивача підставні, відповідач уклав вищезгадані договори з порушенням національного законодавства, а тому просить позов задоволити у повному обємі. Представник відповідач ТОФ «ФК «Вектор Плюс» - [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у письмових запереченнях, просить у задоволенні позову відмовити (а.с.25-28). Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд їх задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази вважає, що позов до задоволення не підлягає з таких підстав. Копіями договору факторингу №15 від 28.11.2012р. та договору про відступлення за іпотечними договорами від 28.11.2012р./а.с.8-11, 13/ підтверджено, що між ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено вищезгадані договори. Як вбачається зі змісту ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст.60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. За змістом п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). А ста.514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із вимогами ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження іншої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг пов'язаних і грошовою вимогою, право якої він відступає. За змістом положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Згідно із ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Представник позивача, як на підставу недійсності договору факторингу посилається на невідповідність його п.13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Положення «Про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового ів'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій». У ч.5 ст.5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги факторингу може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Будь-яких обмежень та застережень щодо особи боржника (юридична чи фізична особа) при відступлені права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу ЦК України, який має вищу юридичну силу не містить. Таким чином, договір факторингу №15 від 28.11.2012р. та договір про відступлення за іпотечними договорами від 28.11.2012р. що між ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відповідає вимогам ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та главі 73 ЦК України. При укладенні договору факторингу та договору про відступлення за іпотечними договорами відповідачем було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема щодо форми та змісту укладених Договорів, а також не було порушено положень ст.1077 ЦК України, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі ст.ст.15, 16, 203, 1077, 1078, 1083 ЦК України та

Outcome: dismissed