Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

В квітні 2014 р.[PERSON]звернулася до суду з позовом до [PERSON]про визнання недійсними договорів дарування квартири [ADDRESS] та витребування цього майна від добросовісного набувача. В позові зазначає,що їй на праві власності належала двохкімнатна квартира [ADDRESS],що було зареєстровано в ОП ЗМБТІ,в якій після смерті чоловіка позивач проживає одна,дітей від шлюбу не має. Через стан здоров*я та інвалідність 2 групи, позивач потребує сторонньої допомоги,а в літній період практично безпорадна,так як у спеку не може готувати їжу,знаходитись у квартирі одна через підвищення тиску,загострення стенокардії,їй показано перебування на свіжому повітрі. Похилий вік,відсутність родичів,конфлікт з особами,які вчинили побиття позивача у 2011 р.,проникнення у її квартиру невідомих,викликали тяжкий психологічний стан позивача. Як зазначає [PERSON],вона потребувала захисту та підтримки,зміни місця проживання з квартири у багатоповерховому будинку на приватний будинок,що розраховувала отримати внаслідок вчинення правочину щодо належної їй квартири. Дільничний лікар позивача [PERSON]та її син - відповідач [PERSON],запропонували позивачу поселити її в сім*ю відповідача та спільно проживати у приватному будинку,який буде придбаний останнім у сумісну з позивачем власність. Для цього умовили [PERSON]укласти з [PERSON]договір дарування спірної квартири,що дасть можливість відповідачу отримати кредит на купівлю приватного будинку у спільну власність з позивачем. Позивач,на вкрай невигідних умовах,з метою отримання підтримки від обдарованого та зміни місця проживання,була вимушена укласти договір дарування належної їй квартири. 18.01.2012 р.між [PERSON]та [PERSON]був укладений договір дарування квартири [ADDRESS],нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Як зазначає позивач, укладений 18.01.2012 р.договір дарування не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. Відповідач [PERSON]не є її родичем або членом сім*ї,для його обдаровування безвідплатно вона не мала намірів та жодних причин. Фактично її волевиявлення було направлено на відплатне відчуження єдиного власного майна,оскільки відповідач стверджував,що після дарування йому квартири позивача,він придбає приватний будинок,де будуть проживати його сім*я та позивач як член сім*ї,їй буде належати частка у приватному будинку,яку придбає відповідач. Протягом 2012-2013 р. позивач продовжувала проживати у спірній квартирі та оплачувала її утримання,при цьому відповідач запевняв,що підшукує приватний будинок. Влітку 2013 р.відповідач змінив своє ставлення до позивача та погрожував відчужити спірну квартиру іншій особі,через що вона дізналася про порушення своїх прав власника. В січні 2014 р. позивачу стало відомо, що, діючи без її відома,відповідач подарував спірну квартиру своєму малолітньому сину [PERSON],2012 р.н.,чим створив їй додаткові перешкоди у захисті прав,при цьому обдарований [PERSON]в спірну квартиру ніколи не вселявся та у ній не мешкав. Позивач вказує,що була всупереч своєму волевиявленню позбавлена власності,оскільки укладений нею з відповідачем 18.01.2012 р.договір дарування спірної квартири є результатом помилки щодо змісту та предмету цього правочину,а також прав та обов*язків сторін,які мають істотне значення. Так, позивач зазначає,що ніколи на мала наміру на укладання договору дарування з сторонньою особою,якою для неї є відповідач [PERSON],лише для того,аби безвідплатно його обдарувати,оскільки іншого житла,крім спірної квартири,вона не має,постійно у спірній квартирі проживає та сплачує за її утримання,позбавившись після укладання договору дарування права на субсидію. Помилка щодо цих обставин є істотною,оскільки при укладанні договору дарування позивач не розраховувала залишитись без власного житла та втратити можливість в повній мірі розпоряджатись своєю власністю безвідплатно,відповідач брав на себе обов*язок придбання іншого житла у приватному секторі ,де їй належатиме частка у спільній власності,та забезпечити їй проживання у своїй сім*ї в умовах піклування. На теперішній час спірна квартира на праві власності належить малолітньому сину відповідача [PERSON],який набув право власності на підставі договору дарування і відповідно до ст.388 ЦК України це майно має бути у нього витребувано шляхом скасування реєстрації права власності на його ім*я та поновлення реєстрації прав власності за позивачем. Посилаючись на ці обставини, позивач з підстав,передбачених ст.229,388 ЦК України просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 18.01.2012 р.між нею та відповідачем [PERSON], посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS],укладений 12.01.2014 р.між відповідачем [PERSON]та його малолітнім сином [PERSON],витребувати квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON]шляхом скасування державної реєстрації його прав власності та поновлення державної реєстрації прав власності за нею. В судовому засіданні позивач [PERSON]заявлений позов на підставі викладених у ньому обставин підтримала та пояснила,що вона тяжко перенесла смерть чоловіка ,не маючи дітей,залишилася одинокою, внаслідок чого лікувалася в психіатричній лікарні від депресії, в теперішній час перебуває у тяжкому психологічному стані.Її морально підтримувала дільничний лікар [PERSON],котра запропонувала позивачу укласти договір дарування квартири останньої своєму старшому сину - відповідачу [PERSON],який прийме [PERSON] проживати у свою сім*ю,для чого придбає приватний будинок,в якому [PERSON] матиме частку у спільній власності.На укладанні саме договору дарування наполягав відповідач [PERSON],який стверджував,що дарування квартири позивачем спростить,у разі необхідності,її продаж або отримання кредиту ,з метою придбання іншого житла для сумісного проживання.Після укладання договору дарування 18.01.2012 р.,позивач продовжує проживати у спірній квартирі та сплачувала протягом 2012-2013 р.всі пов*язані з її утриманням витрати,втративши право на субсидію. Протягом року з часу укладання договору дарування відповідач створював видимість пошуку приватного будинку для придбання у спільну власність,на думку позивача,лише тягнув час,очікуючи її смерті.Влітку 2013 р.відповідач різко змінив ставлення до позивача,погрожував передарувати квартиру іншій особі,а [PERSON] запропонував підшукувати для свого проживання «времянку» в приватному секторі. Помилка позивача при укладанні з відповідачем договору дарування щодо змісту та предмету правочину вплинули на її волевиявлення,а саме неправильне сприйняття позивачем істотних умов договору та обов*язків відповідача призвело в подальшому до порушень права власності позивача на квартиру,яку вона не мала наміру дарувати сторонній особі безвідплатно.В січні 2014 р.позивачу стало відомо,що відповідач передарував спірну квартиру своєму сину,чим створив додаткові перешкоди повернути у власність своє житло. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача адвокат [PERSON]підтримав позицію своєї довірительки в повному обсязі з підстав,викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON]в судовому засіданні проти позову заперечував,посилаючись на те,що позивач не довела належними допустимими доказами підстави заявлених вимог. Пояснив,що до укладання оспорюваного договору дарування від 18.01.2012 р.,позивачка увійшла в довіру до його дружини, просила прийняти в дар спірну квартиру,утримання якої їй важко було сплачувати через невелику пенсію,скаржилася на осіб,які її побили та пограбували,наполегливими умовляннями фактично примусила відповідача погодитись на укладання договору дарування спірної квартири. При укладанні договору дарування між ним та позивачкою було домовлено,що відповідач буде оплачувати квартирну плату за подаровану квартиру,орендує для позивача однокімнатну квартиру з вікнами на північ,а у разі смерті-поховає позивачку. Придбання приватного будинку домовленостями між ним та позивачем не передбачалося і вчинити такі дії він не обіцяв. Нотаріусом всі істотні умови договору дарування позивачу були роз*яснені. Після укладання договору дарування позивач передала йому ключі від спірної квартири,він залишив гроші на оплату квартирної плати,комунальні послуги позивач мала оплачувати самостійно,в залежності від їх споживання. Щомісячно він передавав позивачу 500 гр. на внесення квартплати,розписок про це не просив. На прохання позивача робив дрібний ремонт побутових приладів,потім [PERSON] почала просити гроші,яких він не дав.На його думку,[PERSON] запропонувала подарувати йому спірну квартиру з метою шахрайським способом заволодіти його грошима і згодом повернути квартиру собі. Після того,як з приводу спірної квартири між ними виник конфлікт,відповідач не повернув квартиру позивачці,оскільки витратив значні кошти на послуги нотаріуса,а переоформив спірну квартиру на свого сина шляхом її дарування з тих причин,що [PERSON] ,ще до укладання договору дарування спірної квартири з ним, обіцяла подарувати свою квартиру його не народженому на той час сину. Посилаючись на те,що при укладанні договору дарування ніякого тиску на позивача він або інші особи не чинили,вона не перебувала у безпорадному стані,розуміла мову,якою складався договір дарування спірної квартири,та всі його умови,раніше вже укладала правочини щодо спірної квартири з іншими особами,які надалі за її ініціативою розривалися,просив відмовити у позові в повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю [PERSON]підтримав позицію свого довірителя. В судове засідання для участі у судових дебатах відповідач [PERSON]не з*явився,посилався при цьому на проходження лікування. Враховуючи,що відповідач особисто отримав повістку у судове засідання,підтвердження причин неявки у судове засідання 18.09.2014 р.для участі у судових дебатах не надав,підстави вважати їх поважними відсутні. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судове засідання для участі у судових дебатах не з*явився з невідомих причин, підстави вважати їх поважними відсутні. Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 ЦПК України,в судовому засіданні,де відбувалися судові дебати,справа розглядалася без участі відповідача [PERSON]та представника відповідача за довіреністю [PERSON],які про час та місце судового засідання оповіщені у встановленому законом порядку,не з*явилися у судове засідання без поважних причин. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]в судове засідання не з*явилась,надала письмову заяву про розгляд справи без її участі. В письмових поясненнях щодо позовної заяви зазначила,що при посвідченні 18.01.2012 р.договору дарування квартири [ADDRESS],укладеного між [PERSON]та [PERSON],вона виконала усі необхідні дії, передбачені Інструкцією про порядок здійснення нотаріальних дій, тобто ознайомила позивачку зі змістом договору та його правовими наслідками, переконалась у добровільності укладання договору дарування позивачкою,яка підписала договір без примусу або насильства. Також позивачці було роз*яснено,що внаслідок укладання договору дарування вона вже не буде власником своєї квартири,а обдарований зможе на власний розсуд розпоряджатися отриманим в дарунок майном. З посиланням на ці обставини та пропуск позивачкою строку позовної давності,встановленого ст.728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування в один рік,просила суд відмовити в позові у повному обсязі. На підставі ст.169 ЦПК України справа розглянута судом без участі третьої особи. Прокурор Кравець Л.В.,який брав участь у судовому процесі в порядку ст.45 ЦПК України,в судовому засіданні вважає,що позов,заявлений [PERSON],з урахуванням встановлених обставин та доказів,підлягає задоволенню у повному обсязі. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши сторони та їх представників,допитавши свідків,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 29.03.2011 р.,[PERSON],[INFO],на праві власності належала двокімнатна квартира [ADDRESS](а.с.245-247 т.1) Згідно довідки ЖБК «Машинобудівник № 20» від 13.07.2013 р.,копії паспорту позивачки ,в квартирі за вказаною адресою [PERSON]зареєстрована з 07.01.1985 р.та проживає одна,самостійно сплачує комунальні послуги(а.с.9,18-19 т.1) Відповідно до довідки МСЕК № 026811,[PERSON]присвоєна 2 група інвалідності загального захворювання безстроково,непрацездатна(а.с.20 т.1) Згідно довідки УПФУ в Шевченківському районі м.Запоріжжя,[PERSON]перебуває на обліку в УПФУ як інвалід 2 групи та отримує пенсію (а.с.128-129 т.1) 18.01.2012 р.між [PERSON]та [PERSON]був укладений договір дарування двохкімнатної квартири [ADDRESS],посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]та зареєстрований в реєстрі за № 43(а.с.8 т.1) Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України ,волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі,правочин повинен бути направлений на реальне настання наслідків,обумовлених ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). З роз'яснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму Вверховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 № 9 вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом вказаних роз*яснень,під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб*єкта,предмета чи інших істотних умов угоди,що вплинуло на її волевиявлення,при відсутності якого за обставинами справи можна вважати,що угода не була б укладена. При цьому слід ураховувати, що на волю особи не впливали ані сторонні особи, ані інші причини, тобто не було деформації волі ззовні. Помилкове уявлення особи про певні обставини, що мають значення для правовідносин, які складаються внаслідок вчинення правочину, було сформоване самою особою, її світоглядом, власними уявленнями та оцінками. Тобто, помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка учасником правочину свого досвіду чи можливостей. Воля суб'єкта при укладенні угоди відповідає його волевиявленню, проте формування такої волі відбувається внаслідок неправильного уявлення про обставини, які мають істотне значення для сторони, що укладає угоду,коли особа взагалі не має уявлення про обставини, які мають для неї суттєве значення та не приділяє уваги виявленню даних обставин і в результаті відсутності таких відомостей укладає угоду, або, коли особа має певне уявлення про необхідні обставини, проте помиляється щодо певних моментів. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі однієї зі сторін правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Такий висновок зумовлюється, окрім змісту загальних вимог, яких необхідно дотримуватися при вчиненні правочину (ст. 203 ЦК), й словосполученням «вчинено під впливом помилки». Відповідно до ст.717 ЦК України,за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Свідок [PERSON]суду показала,що більше 3-х років знайома з [PERSON],яка розповідала про своє бажання жити в приватному секторі,так як влітку через спеку їй легше «на землі». Весною 2012 р.[PERSON] повідомила,що згодом буде жити в приватному будинку в сім*ї сина свого лікаря,якому подарувала квартиру,вірить цим людям,вони обіцяли [PERSON],що вже підшукали приватний будинок,треба укласти з нею договір дарування. Через деякий час після цієї розмови [PERSON] розказала,що два роки сама платила за подаровану квартиру,з якої її тепер виселяють ,примушують шукати собі однокімнатну квартиру,хоча вона бажала жити в приватному будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON]показала,що влітку 2012 р.вона зустріла свою знайому [PERSON] ,яка була в доброму гуморі та раділа з того,що буде жити однією сім*єю із сусідом не в своїй квартирі,а в приватному секторі,так як уклала договір дарування своєї квартири. За станом здоров*я [PERSON] не переносить спеки,влітку не може приготувати собі їжу.В 2014 р.в розмові із [PERSON] свідку стало відомо,що позивач у розпачі,так як її квартиру вже передарували,житла у неї не залишилося,хоча договір дарування власної квартири [PERSON] укладала з метою за рахунок цієї квартири жити у приватному секторі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON]показала,що весною 2012 р.її знайома [PERSON] просила дозволити деякий час перебувати в приватному будинку [PERSON],так як в спеку [PERSON] через стан здоров*я було важко знаходитись у квартирі. Весною 2013 р.[PERSON] знову попросилася до [PERSON] у приватний сектор,а на питання,чому вона в інший спосіб не вирішить цю проблему,дізналася,що [PERSON] в обмін на її квартиру обіцяли купити житло у приватному секторі,вона подарувала свою квартиру,проте приватного будинку так і не купили. Покази вказаних свідків підтверджують пояснення позивача про те,що вона,перебуваючи у здоровому глузді,не могла мати наміру на укладання договору дарування з відповідачем лише для того,аби безвідплатно обдарувати сторонню для неї людину,оскільки іншого житла вона не має,спірна квартира є постійним місцем її проживання і єдиним цінним майном,яке має значну вартість. Фактично позивач прагнула придбання спільного з відповідачем житла для сумісного проживання у його сім*ї,розраховувала на теплі стосунки з відповідачем та його сім*єю,яким довіряла. Відповідач,заперечуючи проти позову ,посилався на те,що він не зобов*язувався перед позивачем в обмін на дарування йому квартири придбати приватний будинок або виконувати будь-які інші умови. Разом з тим,відповідач пояснив,що договір дарування між ним та [PERSON] укладався на умовах сплати ним квартирної плати за отриману в дарунок квартиру,переїзд позивача в однокімнатну квартиру та її поховання за рахунок відповідача. Таким чином,суд дійшов до висновку,що між сторонами був укладений договір,який за домовленістю між ними встановлюв обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дії майнового та немайнового характеру,він не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Крім того,суд дійшов до висновку,що неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину,обов*язків відповідача відносно неї за цим правочином, вплинуло на її волевиявлення,з пояснень позивача та свідків встановлено відсутність волевиявлення [PERSON]під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку,1941 р.н.,яка є одинокою,за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови придбання іншого приватного житла для проживання у родині відповідача як члена його сім*ї, укладаючи оспорюваний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Помилка про ці обставини є суттєвою,про що свідчить той факт,що позивач внаслідок укладання оспорюваного правочину залишилася без власного житла,маючи похилий вік та хворобливий стан,не може за рахунок розпорядження своєю нерухомістю забезпечити собі сторонній догляд та утримання. Натомість відповідач,який забезпечений іншим житлом,до спірної квартири ніколи не вселявся,не вчинив ніяких дій,які б компенсували позивачці втрату власного житла,надав довідку ЖБК »Машинобудівник № 20» від 19.08.2014 р.про оплату комунальних платежів та технічного обслуговування спірної квартири ,починаючи з січня 2014 р.,тобто з того часу,як ,за поясненнями позивача,вона припинила сплату,дізнавшись про відчуження спірної квартири відповідачем його сину. Зазначене свідчить про те,що під час укладання між сторонами договору дарування від 18.01.2012 р.,його зміст суперечив актам законодавства та моральним засадам суспільства,не відповідав внутрішній волі позивача та не мав реального настання наслідків,обумовлених ним. Оскільки невідповідність внутрішньої волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає,ігнорування або зневажання справжньої волі особи, яка вчиняє правочин під впливом помилки, було б несправедливим і неправильним,лише реальна воля осіб має породжувати цивільні права та обов'язки ,така угода не може охоронятися законом, тому порушене право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання оспорюваного договору дарування недійсним з підстав,передбачених ст.229 ЦК України. Висновки суду повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 18.06.2014 року по справі № 6-69цс14, правовий висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах. Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду України,помилка-неправильне сприйняття особою позивача фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що грунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення особи під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність особи відповідача будинку, який є її єдиним житлом, та двох земельних ділянок. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність особи відповідача лише за певної умови й, укладаючи спірні договори, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. В судовому засіданні за клопотанням відповідача були допитані свідки [PERSON],[PERSON],[PERSON],покази яких не впливають на висновки суду,виходячи з наступного. Свідок [PERSON]показала,що вона протягом тривалого часу працює дільничним лікарем ЦРЛ № 2,знайома з позивачем як з пацієнткою,охарактеризувала [PERSON] як порядну людину,яка була у добрих відносинах з сім*єю [PERSON].В 2006 р.[PERSON] з молодшим сином свідка [PERSON]укладала договір дарування спірної квартири,за умовами якого обдарований оплачував витрати по утриманню квартири,купував [PERSON] ліки,продукти,встановив у квартирі кондиціонер. Між свідком та позивачем була розмова про те,що [PERSON] піде жити у квартиру ,подаровану йому [PERSON],а [PERSON] залишиться проживати в одній з кімнат трьохкімнатної квартири сім*ї [PERSON]. Приблизно через рік між [PERSON] та [PERSON]з приводу спірної квартири виник конфлікт,квартиру повернули у власність [PERSON].Про те,що 18.01.2012 р.між [PERSON] та її старшим сином [PERSON]був укладений договір дарування спірної квартири,свідок дізналася від відповідача вже після його укладання,про обставини та умови ,які були наявні при його укладанні,їй невідомо.Про те,що відповідач збирався купувати приватний будинок,[PERSON] сказали вже після укладання договору дарування,грошей за квартиру позивачу не передавали. Свідок [PERSON]в суді показав,що з 2006 р.знає позивача,яка була у добрих відносинах з їхньою сім*єю,запрошувалась на свята,а згодом «нав*язала» свою квартиру йому в дарунок. Після отримання в дарунок квартири позивача,свідок надавав їй матеріальну допомогу,встановив кондиціонер,виділяв гроші на ремонт. В певний момент між ним та [PERSON] через кошти на лікування зубів виник конфлікт,тому він повернув спірну квартиру [PERSON],уклавши з нею договір дарування. В січні 2012 р. старший брат [PERSON]повідомив його про те,що уклав з [PERSON] договір дарування спірної квартири. Дізнавшись про це,свідок повідомив відповідачу про ті обставини,які мали місце після укладання між ним та позивачем договору дарування спірної квартири у 2006 році. Покази вказаних свідків ,як і надані відповідачем фотознімки сімейного свята, підтверджують пояснення позивача про те,що перед укладанням оспорюваного договору вона була у добрих відносинах з сім*єю відповідача,на правах близької до сім*ї людини разом з ними святкувала урочисті події,в силу вказаних обставин мала довіру до відповідача. Уклавши в 2006р.договір дарування спірної квартири з свідком [PERSON], отримувала від останнього кошти на утримання та ремонтування житла ,продукти,ліки, мала проживати в одній з кімнат трьохкімнатної квартири сім*ї [PERSON],тобто для неї договір дарування квартири не був безвідплатним. Укладаючи аналогічний договір з відповідачем у 2012 р.,позивач вочевидь розраховувала на певні дії з боку відповідача,якого не мала наміру безвідплатно обдаровувати,що є логічним ,відповідає природному стану людини похилого віку,котра потребує уваги та допомоги, і за рахунок єдиного власного майна прагнула їх отримати. Свідок [PERSON]в суді показала,що в червні 2011 р.після переїзду до чоловіка [PERSON]вона познайомилася із сусідкою [PERSON],яка увійшла до неї в довіру,приходила у гості на свята,а дізнавшись про вагітність свідка,хотіла подарувати власну квартиру спочатку [PERSON],а потім його сину. Перед укладанням договору дарування про кредит та купівлю приватного будинку розмов не було,чому [PERSON] прийняла рішення дарувати квартиру відповідачу,на думку свідка,знає лише позивач. Договір дарування не мав умов,квартира була прийнята [PERSON]в дарунок із жалю до [PERSON] як одинокої та незахищеної жінки. Про інші договори,які [PERSON] укладала відносно спірної квартири,їм відомо не було.В червні 2013 р.між [PERSON] та [PERSON]виник конфлікт з приводу грошей,які [PERSON] просила на заміну вікон та лікування зубів,після чого [PERSON] подала позов до суду. Враховуючи,що вказаний свідок безпосередньо зацікавлена у розгляді справи як член сім*ї відповідача,суд оцінює їх критично та не бере до уваги при прийнятті рішення. Свідок [PERSON]в суді показав,що приблизно п*ять років тому [PERSON] укладала договір довічного утримання з його сестрою [PERSON],від якої отримувала гроші по 500 гр.щомісячно,проте в 2011 р.цей договір за ініціативою [PERSON] у суді був розірваний. Між ним та [PERSON] існують неприязні відносини,позивач зверталася із заявами відносно нього щодо її побиття у вересні 2011 р.та відшкодування шкоди.З відповідачем він познайомився випадково як з сусідом сестри,чув від [PERSON],що між ним та [PERSON] був укладений договір дарування спірної квартири,про умови якого свідку невідомо.Згодом [PERSON] показав свідку позов [PERSON] про даній справи та свої заперечення,на його прохання свідок дав згоду повідомити у суді вказані вище обставини. З показів цього свідка суд встановив,що він обізнаний про обставини даної справи лише зі слів відповідача,обставини укладання позивачем договору довічного утримання вже встановлені судовим рішенням в іншій справі, свідчення [PERSON] не змістовні відносно предмету доказування у даній справі. Разом з тим,[PERSON]підтвердив наявність обставин,на які посилалася [PERSON] в обґрунтування своїх доводів про те,що наприкінці 2011 р.через конфліктну ситуацію з [PERSON]вона перебувала у тяжкому психологічному стані та потребувала підтримки і захисту,що також вплинуло на прийняття нею рішення вчинити правочин відносно власної квартири. Свідок [PERSON]суду показала,що знайома із сторонами справі,які є її сусідами,проживають в різних під*їдах одного будинку. [PERSON] тривалий час практично щодня ходила до квартири,де проживає сім*я [PERSON], по довгу у них перебувала,а при черговій зустрічі розповіла свідку,що подарувала квартиру маленькому сину [PERSON],за що [PERSON] обіцяв її довічно утримувати.Про те,чи збирався [PERSON] купувати будинок,отримувати кредити,свідку невідомо. Таким чином,з показів свідків та матеріалів справи суд встановив,що позивач,укладаючи у різний час договори відносно спірної квартири з членами однієї сім*ї,ніколи не мала наміру відчужувати її безвідплатно, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність інших осіб лише за умов надання їй певної матеріальної допомоги та догляду,що є природнім для одинокої людини похилого віку,яка не має близьких,які б підтримувати її безвідплатно. Разом з тим,посилання відповідача на нав*язування йому позивачем спірної квартири у дарунок та прийняття такого дарунка з жалю до [PERSON],є нелогічними,не відповідають дійсному характеру правовідносин між сторонами,який встановлено з фактичних обставин справи та досліджених доказів. Відповідач,за змістом його письмових заперечень на позов,просив суд відмовити [PERSON] у позові в зв*язку з пропуском строку позовної давності. Суд не встановив підстав для висновку про те, що позивачкою пропущений строк позовної давності при зверненні до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування ,виходячи з наступного. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності протягом три роки, перебіг якого, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Договір дарування,про недійсність якого заявлено даний позов,був укладений 18.01.2012 р.,за поясненнями позивачки,про порушення її прав відповідачем дізналася влітку 2013 р. За таких обставин,звернувшись до суду з позовом про визнання договору дарування від 18.01.2012 р.недійсним в квітні 2014 р.,позивач не пропустила встановлений законом строк позовної давності. Посилання відповідача як на підставу для відмови у позові на ст.728 ЦК України ,яка встановлює строк позовної давності до вимог про розірвання договору дарування в один рік,у даному випадку недоречні,оскільки вимог про розірвання договору дарування по справі не заявлено. Посилання відповідача на ті обставини,що позивач раніше вже зверталася з позовам про визнання оспорюваного договору дарування недійсним з інших підстав,які залишені без розгляду,на висновки суду не впливають,лише свідчить про послідовність позиції позивача у своїх доводах про порушення відповідачем її прав та намірах у передбачений законом спосіб їх поновити шляхом визнання угоди недійсною. Вирішуючи позов в частині заявлених вимог про визнання недійсним договору дарування спірної квартири ,укладеного 12.01.2014 р.між [PERSON]та [PERSON],нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]за № 51,зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.01.2014 р.,номер запису про право власності 4220171(а.с.192),суд виходить з наступного. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину.Зокрема, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів правочинів. Отже, на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється дія загального правила про наслідки недійсності правочину ( двостороння реституція ), якщо в законі передбачені інші наслідки такого порушення. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частиною 3 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від набувача у всіх випадках. Таким чином,коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно,наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Сторонами за віндикаційним позовом є власники майна або титульні володільці та незаконні володільці майна. Інші особи не є стороною в таких правовідносинах. Зазначене також викладене у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Позивач не була стороною в договорі дарування від 12.01.2014 р.,який нею оспорюється, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Разом з тим,нею заявлені вимоги з підстав,передбачених ст.388 ЦК України,про витребування майна з володіння особи,яка отримала його безвідплатно від особи,яка не мала права це майно відчужувати,шляхом скасування державної реєстрації прав власності цієї особи та поновлення реєстрації прав власності за позивачем ,що за вказаних обставин є достатнім способом захисту прав власника. Доводи відповідача про необхідність участі у розгляді даної справи органу опіки та піклування спростовуються наступним. Відповідно до ст.154 СК України,батьки як законні представники інтересів своїх неповнолітніх дітей,захищають їх права та інтереси у суді. Як передбачено ст.56 ЦК України та ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей,позбавлених батьківського піклування»,відповідно до роз*яснень Міністрества юстиції України від 06.06.2007 р.№ 21-26-2818,органи опіки та піклування,якими в м.Запоріжжі є районні адміністрації Запорізької міської ради,можуть виступати як представники цього органу лише у частині забезпечення соціальних засад та гарантій державної підтримки дітей-сиріт та дітей,позбавлених батьківського піклування. Враховуючи викладене,відсутність клопотань учасників процесу про залучення органу опіки та піклування до участі усправі, суд вважає, що участь у даній справі органу опіки та піклування не є необхідною,оскільки права та інтереси малолітнього [PERSON]захищає його батько [PERSON],до якого пред*явлено позов в його інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] Як передбачено ст.16 ЦК України ,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу,способами захисту якого є,зокрема,визнання недійсним правочину та поновлення права ,яке існувало до його порушення. Оскільки порушення прав власності позивача на нерухоме майно знайшло своє підтвердження ,іншим способом захистити права позивача неможливо, позивач обгрунтовано звернувся до суду з позовом про захист свого особистого майнового права у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України,з відповідача на користь держави суд стягує судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 243 гр.60 коп.,від попередньої сплати якого позивач звільнена. На підставі ст.16,203,215,216,229,388 України,ст.3,10,11,57,60,88,212 -215,218 ЦПК України,суд-

Outcome: partial