Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

В квітні 2013 року [PERSON] звернувся з позовом, в якому після уточнення позовних вимог 23.05.2013 просив визнати будівництво [PERSON] на земельній ділянці в 0,5 га біля будинку по [ADDRESS], виражене в проведенні газової труби, облаштування водозбірної свердловини (скважини) з приямком і насосною станцією, а також сараю неправомірними. Відновити порушене право користування позивача земельною ділянкою, шляхом зобов'язання [PERSON] відновити стан земельної ділянки в 0,5 га біля будинку по [ADDRESS], який існував до порушення прав позивача, шляхом знесення газової труби, облаштування водозбірної свердловини (скважини) з приямком і насосною станцією, а також сараю. Постановити рішення, яким поділити в натурі житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] Козелецького району, із розрахунку 7/9 частин приватної спільної власності за [PERSON] та 2/9 частки спільної часткової власності будинку за [PERSON], а також визначити порядок користування ними належним їм відповідними частинами земельної ділянки за вказаною адресою. Визнати за [PERSON] право на користування земельною ділянкою в розмірі 0,05 (1/3 від 0,5 = 0,16 га, з яких 0,11 (2/9) відійшло [PERSON], одже залишилося 0,5 га) за адресою [ADDRESS]. Відповідач подав зустрічну позовну заяву про розподіл спадкового майна в натурі, яка ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 грудня 2013 року залишена без розгляду за заявою [PERSON] на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 грудня 2013 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись із даним рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати зазначене рішення суду та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Так, апелянт вказує на те, що даний позов відноситься до категорії справ, в яких проведення судової будівельно-технічної експертизи є обов'язковим, проте експертиза проведена не була, крім того, судом було проігноровано клопотання позивача про виклик у судове засідання експертів для дачі пояснень з приводу неможливості проведення експертизи, чим порушено приписи ст.53 ЦПК України, а також норми ч.4 ст.144 ЦПК України. Також, судом проігноровано судову практику та інформаційний лист Вищого Спеціалізованого Суду України від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Апелянт в судове засідання не з'явився. Про час розгляду справи він та його представник були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення 09.10.2015. поштового відправлення (а.с.144 том 2) та витяг з Єдиного реєстру поштових відправлень (а.с.148 том 2). 13.10.2015 через поштове відділення представником апелянта було подано заяву з проханням відкласти розгляд справи в зв'язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Позивач заяву про відкладення розгляду справи не подавав. Протокольною ухвалою суду від 21.10.2015 на підставі ст.169 ч.2, ст. 304 та ст. 305 ч.2 ЦПК України в задоволенні цього клопотання було відмовлено через відсутність клопотання позивача про відкладення, документів, що підтверджують поважність причин неявки представника, а також з огляду на термін перебування справи в провадженні суду та недопущення порушення розумного строку розгляду справи. Позиція сторони апелянта висловлена як в апеляційній скарзі, так і при наданні особистих пояснень в судових засіданнях колегії суддів апеляційного суду 17.02.2014, 12.03.2014, 17.05.2014, 21.05.2014, 01.10.2014 та 15.10.2014. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, надавши письмові заперечення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору належним чином була повідомлена про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 14.02.2014 р. поштового відправлення (а.с.119), проте свого представника до суду не направив. Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині мотивів відмови в задоволенні позову про поділ житлового будинку і визначення порядку користування земельною ділянкою, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом по справі встановлено, що 29 січня 2000 року померла спадкодавець [PERSON] (а.с.122, том 1). Останній, на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] (а.с.122 зв, том 1). Рішенням Максимівської сільської ради народних депутатів від 26.10.1993 [PERSON] було передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку розміром 0,50 га (з них : біля хати - 0,30 га; ур.Гниле - 0,10 га, ур.Болото - 0,10 га) (а.с.338-339, том 1). Відповідно до заповіту, складеного 12 вересня 1997 року та посвідченого секретарем Максимівської сільської ради у реєстрі № 151, зазначений вище житловий будинок і розміщений поруч господарський сарай, погреб, половина гаража [PERSON] заповіла внуку [PERSON] (а.с.125 зв,том 1) 1 листопада 2004 року державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], відповідно до яких власниками спадкового майна, а саме житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] є: [PERSON] - 2/9 часток будинку, [PERSON] - 7/9 часток житлового будинку (а.с.126,127 зв. том 1). За договором дарування від 19 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Козелецького нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарувала [PERSON] успадковані 2/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями (а.с.9, том 1). Рішенням Максимівської сільської ради від 20 травня 2009 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по одержанню Державного акту на земельні ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,19 га та для ведення особистого селянського господарства 0,25 га (а.с.51, том 1). Рішенням Максимівської сільської ради від 20 травня 2009 року [PERSON] надано дозвіл на підготовку технічної документації, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,05 га, що розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.99, том 1). На присадибній земельній ділянці [PERSON] облаштував водозабірну свердловину з насосом та вивів газову трубу (фото на а.с.12-13, том1), що відповідач не заперечує. Вказані облаштування займають незначну площу ділянки. Відмовляючи у задоволенні позову в частині усунення порушень прав позивача, як землекористувача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду будь-яких доказів, що проведенні газової труби, та облаштування водозбірної свердловини (скважини) з приямком і насосною станцією перешкоджають позивачу в користуванні земельною ділянкою. Щодо сараю, то ця господарська будівля зареєстрована у встановленому порядку і занесена до технічного паспорту. В частині визнання за [PERSON] права користування земельною ділянкою в розмірі 0,05 га, суд зазначив, що ця особа не є стороною у справі і особисто нею такі вимоги не заявлялися. З огляду на вимоги ст.152 ЗК України та приписи ст.3 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновком районного суду в цій частині. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні будь-які докази порушення прав позивача, його вимоги в цій частині є безґрунтовними. Апеляційна скарга не містить доводів незаконності судового рішення в цій частині, хоча апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в цілому. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині реального розподілу домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з того, що суду у супереч ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, не було доведено та судом не було встановлено технічної можливості виділення кожній зі сторін відокремленої частини будинку з самостійним входом, не доведено технічної можливості переобладнань приміщень в ізольовані квартири. З цих же підстав було відмовлено і в частині визначення порядку користування земельною ділянкою. В частині мотивів відмови в задоволенні позову щодо реального розподілу домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою рішення суду підлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України. Рішення суду першої інстанції в цій частині було прийнято без проведення по справі судової будівельно-технічної експертизи, відповідно до якої мало бути встановлено вартість житлового будинку з надвірними будівлями, з'ясована можливість його розподілу між співвласниками (сторонами у справі) та визначені варіанти порядку користування присадибною земельною ділянкою, що є порушенням положень ст.10 ч.4 ЦПК України. Експертиза судом призначалася, проте проведена не була, хоча позивач за клопотанням експерта надав додаткові матеріали на паперовому та електронному носіях (а.с.202-210, том 1). Листом №2595-2598/13-24 від 27.11.2013 Чернігівське відділення КНДІСЕ повідомило суд про неможливість надання висновку через недостатність додаткових матеріалів для вирішення поставлених питань щодо об'єкту нерухомості - будинку [ADDRESS] (а.с.221-222, т.1) Незважаючи на те, що вказаний лист не стосувався домоволодіння, що є предметом спору, клопотання позивача про виклик експертів для надання пояснень щодо неможливості проведення експертних досліджень (а.с.230 том1) безпідставно було відхилено, що потягло за собою обмеження права сторони позивача доводити свої позовні вимоги у спосіб встановлений законом. В цій частині доводи апеляційної скарги є ґрунтовними та такими, що заслуговують на увагу. За ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 березня 2014 року була призначена та проведена судова будівельно-технічна експертиза, а 15.10.2014 - додаткова судова будівельно-технічна експертиза. Висновком експертів за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 14484/14-43/16439/15-43 від 30.09.2015 року (т.2 а.с. 120-136) поділ домоволодіння по [ADDRESS] відповідно до ідеальних часток 2/9 та 7/9 не вбачається можливим, оскільки виходячи із умови виділення кожному із співвласників окремої квартири для ізольованого користування та заселення однією сім'єю не можливо виконати вимоги пунктів 2.23 та 2.24 ДБН В. 2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», п.8.7 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та п.10.30* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Оскільки поділити домоволодіння по [ADDRESS] відповідно до ідеальних часток 2/9 та 7/9 не вбачається можливим, то визначення можливих варіантів поділу приміщень житлового будинку «А», переліку і вартості необхідних будівельних робіт для переобладнання будинку та розміру часток сторін після поділу не проводилося. Оскільки в представлених на дослідження матеріалах справи відсутні дані щодо розташування будівель та споруд спірного домоволодіння відносно меж земельної ділянки площею 0,30 га по [ADDRESS]; витребувані документи згідно клопотання експерта від 17.11.2014 року про надання інструментальної зйомки присадибної земельної ділянки площею 0,30 га, яка розташована по [ADDRESS], із зазначенням координат поворотних або дирекційних кутів і довжин ліній та прив'язкою житлового будинку, господарських будівель, споруд до меж земельної ділянки, на диску в програмі (AutoCAD) і розташування лишок земельної ділянки, яка знаходиться по [ADDRESS] та їх межі і розмір, на дослідження представлено не було; поділити в натурі 2/9 та 7/9 частин від загальної площі, яка складає 69,5 кв.м. житлового будинку по [ADDRESS] не вбачається можливим, визначити можливі варіанти порядку користування земельною ділянкою згідно поставленого другого питання ухвали суду «… Які можливі варіанти встановлення порядку користування присадибною земельною ділянкою за вищезазначеною адресою розміром 0,30 га (без врахування лишків) у відповідності до часток у праві власності (7/9 та 2/9)…» по [ADDRESS] між співвласниками, відповідно до ідеальних часток 2/9 та 7/9, не вбачається можливим (а.с.120-136 том 2). Вказаний висновок експертного будівельно-технічного дослідження, виконаний судовими експертами, є ґрунтовним і таким, що не спростовується іншими доказами у справі. При вирішенні спору в зазначеній вище частині, колегія суддів виходить з наступного. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Вказане вище відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.04.2013 у справі 6-12цс13. Оскільки реальний поділ спірного домоволодіння неможливий, а позивач в позовній заяві не ставить питання про одержання від іншого співвласника грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що було підтверджено в судовому засіданні апеляційного суду 15.10.2014, в задоволенні позову слід відмовити. Щодо позову про визначення порядку користування земельною ділянкою, то в його задоволенні слід також відмовити за недоведеністю. Позивачу неодноразово пропонувалося надати експертам, відповідно до пункту 6.1.2. Науково - методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, що затверджені Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), зведений план геодезичної зйомки земельної ділянки, розміром 0,30 га з прив'язкою всіх надвірних будівель і споруд, з усіма габаритними розмірами, площами та координатами теодолітного ходу за адресою [ADDRESS]. Проте, позивач надавав вказані документи по фактичному використанню земельної ділянки, площею 0,5 га. В останнє, позивач звернувся з листом до Максимівської сільської ради з проханням надати йому план геодезичної зйомки земельної ділянки, розміром 0,30 га (а.с.94, том 2), хоча вказаними роботами займаються лише ліцензійні землевпорядні організації, про що Максимівська сільська рада повідомила позивача листом №82 від 08.12.2014 (а.с.96, том 2). Наданий позивачем план геодезичної зйомки земельної ділянки, розміром 0,30 га не може бути врахований судом при вирішенні спору, оскільки цей план включає лишки розміром 0,2 га. Інші заходи з метою визначення законних меж спірної присадибної ділянки розміром 0,3 га позивач не вживав, що унеможливлює визначення між співвласниками порядку користування цією ділянкою.

Outcome: partial