Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

В липні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 06.09.03р. між нею до [PERSON] укладено шлюб, за період якого вони придбали, але зареєстрували на відповідача, транспортний засіб MERCEDES - BENZ VITO 111CDI, державний номер [NUMBER], 2009 року випуску, сірого кольору, який вона (позивач) оцінює в 70 000 гривень, причеп марки КРД 050108, державний номер [NUMBER], 2010 року випуску, який вона оцінює в 10 000 гривен і гараж розташований в [ADDRESS], розміром 10м. х 11м. придбаний в 2006 році, який вона оцінює в 20 000грн. Просила визнати транспортний засіб MERCEDES - BENZ VITO 111CDI, державний номер [NUMBER], причеп марки КРД 050108, державний номер [NUMBER], гараж розташований в [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя, визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу MERCEDES - BENZ VITO 111CDI, державний номер [NUMBER] недійсним, визнати за нею право власності на 1/2 частину сумісного майна подружжя, а саме: транспортний засіб MERCEDES - BENZ VITO 111CDI, державний номер [NUMBER], причеп марки КРД 050108, державний номер [NUMBER], гараж розташований в [ADDRESS]. Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати судове рішення та постановити нове про задоволення позову, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції ухвалено рішення на підставі показів свідків, які (покази) не підтверджені будь-якими належними доказами або не мають відношення до справи, а саме: суд пославшись на покази свідків щодо передавання в дар [PERSON] грошових коштів на придбання автомобіля, не врахував, що придбане майно у період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, що відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню; зроблений судом висновок на підставі показів свідків щодо її (апелянта) не бажання бути присутньою під час укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля в травні 2013 року, суперечить встановленій судом обставині про припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин з кінця квітня 2013 року та їх роздільне проживання з цього часу; встановлення судом факту витрачання грошових коштів в результаті продажу автомобіля Нива на ремонт квартири в м.Артемівську квартири, що також підтверджується показами свідків, не має значення для справи. Суд першої інстанції також не перевірив, чи було фактично укладено договір купівлі-продажу спірного майна, оскільки після його укладення [PERSON] продовжував користуватися транспортним засобом. Крім викладеного, апелянт посилається на порушення судом під час розгляду справи норм процесуального права щодо змагальності сторін, приведення свідків до присяги, порядку допиту осіб у якості свідків. Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник відповідачів (які надали заяву про слухання справи за їх відсутність) в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2003р. (а.с.5). Рішенням Артемівського міськпрайонного суду від 02.10.2013р. шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу подружжям [PERSON] було придбано гараж, що знаходиться за адресою: м.Соледар вул.Маяковського 7, причеп марки КРД 050108, державний номер [NUMBER], 2010 року випуску та автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 111CDI, державний номер [NUMBER], 2009 року випуску (а.с.27, 28, 37). Зазначений автомобіль було продано відповідачем [PERSON] 31.05.2013р. другому відповідачу по справі [PERSON], що підтверджується копією технічного паспорту та не заперечується сторонами (а.с.31). Відмовляючи в задоволені позову в частині визнання договору купівлі продажу спірного автомобіля недійсним суд першої інстанції послався на ст.328 ЦК України та виходив з того, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідач [PERSON] набув право власності на автомобіль, придбавши його у власника [PERSON] з підстав, що не суперечать закону, тому [PERSON] є добросовісним набувачем, право власності якого на спірне майно, згідно ст.321 ЦК України є непорушним. Підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача, передбачені ст.388 ЦК України, в даному випадку відсутні. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] права власності на 1/2 частину спільного майна за кожним, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про поділ спільного майна, яке перебуває в спільній сумісній власності подружжя позивачем заявлено не було. Наведені висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі та рішення суду в цих частинах підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справ у згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч.1 ст.214 ЦПК України). Згідно ст.60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.368 ч.3 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю. Статтею 70 ч.1 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Цивільним Кодексом України (ст.369) передбачено, що: 1. співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; 2. розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена; 3. співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном; 4. правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 65 СК України закріплено, що: 1. дружина, чоловік розпоряджаються майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачено: - 1. зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. ….. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Оскільки з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що спірний автомобіль (як і інше майно) був придбаний в період шлюбу, то відповідно до норм сімейного та цивільного законодавства це майно належить позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Тобто зазначені сторони після придбання та на час продажу [PERSON] спірного транспортного засобу були його співвласниками, а тому для укладання договору купівлі-продажу (якій виходить за межи дрібного побутового, а є договором стосовного цінного майна) автомобілю, була необхідна згода позивача по справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність на час продажу спірного автомобілю згоди співвласника (позивача по справі) на укладання договору, що оскаржується. Колегія суддів не приймає заперечення представника відповідачів про обізнаність позивача про продаж транспортного засобу, та передачі їй (позивачу) половини суми від продажу автомобілю в розмірі 35000грн., що підтверджується показаннями допитаних у якості свідків [PERSON], [PERSON] (відповідачі по справі) та [PERSON], [PERSON] (батьки відповідачів), оскільки це не підтверджено іншими доказами по справі. Крім того надані пояснення про обставини передачі грошей від продажу автомобіля спростовуються викладеними відповідачем [PERSON] в своєму позові про розірвання шлюбу посиланнями про роздільне з позивачем мешкання і припинення шлюбних відносин з початку 2013 року. Це підтверджується копією рішення Артемівського міськрайонного суду від 02.10.2013р. яка міститься в матеріалах справи. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу спірного автомобілю недійсним підлягають задоволенню. Висновок же суду першої інстанції про те що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем і придбане майно не може бути витребуване у нього - є помилковими, оскільки питання про витребування майна (автомобілю MERCEDES-BENZ VITO 111CDI, державний номер [NUMBER]) позивачем не ставилось, а вимоги ст.388 ЦК України (на яку послався суд в своєму рішенні) регулюють підстави саме пов'язані з витребуванням майна. Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного майна за кожним, суд першої інстанції помилково виходив з того, що вимоги про поділ даного майна в натурі позивачем не заявлено, а без даних вимог суд вирішити питання про встановлення часток не може. При цьому суд не врахував, що позивач ставив питання про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного майна, і такий спосіб захисту не суперечить ст.16 ЦК України, ст.70 СК України. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду і в цій частині та ухваленню нового рішення про задоволення позовних вимог та визнанні на підставі ст.70 СК України, ст..325 ч.1, 2 ЦК України за [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/2 частині за кожним на автомобіль марки MERCEDES - BENZ VITO 111CDI, державний номер [NUMBER], причеп марки КРД 050108, державний номер [NUMBER], та гараж, розташований в [ADDRESS]. Між тим, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, оскільки з матеріалів справи вбачається, що воно придбане в період шлюбу і є власністю подружжя в силу закону, а тому визнання даного майна спільною сумісною власністю в судовому порядку не вимагається. Інші доводи апеляційної скарги - про порушення судом під час розгляду справи норм процесуального права щодо змагальності сторін, приведення свідків до присяги, порядку допиту осіб у якості свідків є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, тому відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст..88 ЦПК України з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача слід стягнути сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в розмірі 500 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам: - з [PERSON] 114,7грн. (1/2 розміру судового збору з позову немайнового характеру); з [PERSON] 385,30грн. (з яких 114,70грн. 1/2 розміру судового збору з позову немайнового характеру).

Outcome: partial