Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 25 веренся 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 04 жовтня 2019 року. Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визначення розміру часток у майні спільної сумісної власності посилаючись на те, що 25 жовтня 2006 виконкомом Ужгородської міської ради ухвалено рішення №286 про передачу у приватну спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] матері позивача [PERSON] , сестрі позивача [PERSON] та її сину [PERSON] . Право спільної сумісної власності на квартиру зареєстровано відповідно до діючого на час приватизації квартири законодавства комунальним підприємством «Ужгородське бюро технічної інвентаризації» 28 грудня 2006 року, номер запису 24369 в книзі №121. [INFO] мати позивача [PERSON] померла. Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої, входить частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] . За життя мати склала заповіт, яким визначила спадкоємицею позивача. 26 червня 2018 р. [PERSON] звернулась до Першої Ужгородської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлою матір`ю, за місцем відкриття спадщини після смерті матері. На підставі заяви та поданих документів нотаріусом було заведено спадкову справу № 155/2018. Для підтвердження належності вказаного майна спадкодавцеві, нотаріусу було надано Свідоцтво на право власності на квартиру № 286 від 25 жовтня 2006 р., видане 25 жовтня 2006 р. виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Після вивчення даних документів нотаріусом було встановлено, що вищевказана квартира належала спадкодавцю та відповідачам у справі на праві спільної сумісної власності без визначення часток. Позов обґрунтований тим, що частка матері позивача у праві спільної сумісної власності на зазначену квартиру за її життя визначена не була, тому позивач не може оформити спадщину. Виходячи із законодавчо встановленої рівності часток кожного із співвласників спільної сумісної власності, відсутності іншої домовленості між ними, є підстави стверджувати, що частка померлої [PERSON] квартирі [ADDRESS] становить 1/3 частки квартири. А тому, позивач просить суд визначити частку померлої [PERSON] в спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі 1/3 частки квартири. Ухвалою судді від 29 березня 2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.07.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги визнали. Визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників справи під час судового засідання, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , а також належала матері позивача на час її смерті, на підставі свідоцтва про право власності № 286, виданого 25 жовтня 2006 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.05.1965 року батьками [PERSON] зазначено [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] 07.02.1987 року уклала шлюб разом [PERSON] та після укладення шлюбу змінено прізвище на [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за №81 [INFO]. Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої, входить частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким визначила спадкоємицею позивача, посвідченим нотаріусом 11.11.2013 року за номером 3-863. 26 червня 2018 р. [PERSON] звернулась до Першої Ужгородської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлою матір`ю, за місцем відкриття спадщини після смерті матері. На підставі заяви та поданих документів нотаріусом було заведено спадкову справу № 155/2018. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.09.2018 року за №909/02-31 було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю визначення та виділу часток на майно. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з роз`яснень постанови Пленум Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вбачається, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Судом встановлено, що частки в квартирі [ADDRESS] , набутої на підставі свідоцтва про право власності № 286 від 25.10.2006, учасниками спільної сумісної власності не визначено. Оскільки спірна квартира передана у спільну сумісну власність трьом співвласникам без визначення їх часток у праві власності, виходячи з рівності часток співвласників, слід дійти висновку, що частка кожного співвласника в даній квартирі становить 1/3. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що належить визначити розмір частки померлої [PERSON] у спільній власності на квартиру [ADDRESS] , в розмірі 1/3 частки, задовольнивши позовні вимоги. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Згідно вимог ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд вирішує питання про повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved