Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

В липні 2014 року Орган опіки та піклування Комсомольської міської ради звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу 5/100 частини житлової секції № 24 в буд. № 30 по вул. Леніна в м. Комсомольську, посвідчений 31 січня 2014 року приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на згадану частку, та визнати її власником неповнолітню [PERSON] Заявлені вимоги, підтримані представником позивача в судовому засіданні, обгрунтовуються посиланням на порушення відповідачем вимог чинного законодавства, зокрема положень ч. 6 ст. 203 ЦК України, в порушення яких укладаючи згадану угоду, відповідач діяла всупереч інтересам власної дитини - неповнолітньої [PERSON], [INFO], і внаслідок укладання якої дитина позбавилась права власності на частку в квартирі, з огляду на що, представник позивача просить визнати угодцу недійсною відповідно до положень ст.ст. 215, 216 ЦК України, і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач заперечила наявність підстав, з яких позивач просить визнати угоду недійсною. Суду показала, що укладаючи згадану угоду, діяла лише в інтересах дитини, дбаючи зокрема і про покращення її житлово-побутових умов. На даний час разом з дитиною проживає в приватному [INFO], частина якого належить її матері на праві приватної власності, і відчуження якого на умовах, визначених позивачем під час надання дозволу на відчуження спірної квартири на даному етапі є неможливим є через елементи самовільного будівництва, проведених іншим співвласником згаданого будинку. Треті особи у справі співвласник 6/100 частини житлової секції № 24 в буд. № 30 по вул. Леніна в м. Комсомольську [PERSON] (а.с. 71) залишила вирішення спору на розсуд суду, покупець за оспорюванню позивачем угодою [PERSON] (а.с.70) просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши надані ними на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, суд встановив наступне: 31 січня 2014 року приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір купівлі-продажу 10/100 частини житлової секції № 24 в буд. № 30 по вул. Леніна в м. Комсомольську, за умовами якого [PERSON], що діяла з дозволу органу опіки та піклування (а.с. 10) та від імені своєї неповнолітньої дитини [PERSON] (а.с. 5) продала належну їй ні на праві спільної часткової власності кімнату (а.с. 6) в житловій секції колишнього гуртожитку по вул. Леніна, 30 в м. Комсомольську з наступним проведенням державної власності прав власності на нерухоме майно (а.с. 70) Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначила, що укладючи оспорювану угоду [PERSON] діяла всупереч інтересам дитини, оскільки отримавши від органу опіки відповідний дозвіл на відчуження належної дитині частки нерухомого майна за умови одночасного укладання договору дарування, за яким [PERSON] дарує малолітній онуці [PERSON] 11/24 частини житлового будинку № 37/10 по вул. Перфільєва в с. Келеберда Кременчуцького району, позивач рішення виконкому не виконала, і копію договору дарування частини будинку на імя дитини в установлений рішенням термін не надала. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною угоди купівлі-продажу квартири 5/100 частини житлової секції № 24 в буд. № 30 по вул. Леніна в м. Комсомольську, посвідченої 31 січня 2014 року приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу [PERSON] з таких підстав: Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями книги пятої ЦК України стосовно зобовязального права, в т.ч. зобовязання за договором купівлі-продажу та загальними положеннями ЦК України про правочин. Виходячи з аналізу положень ст.203 ЦК України, яка визначає загальні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним, і на наявність якої посилається позивач, обґрунтовуючи заявлений позов, слід дійти висновку, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія субєкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до розяснень, що містяться в п.2 Постанові Пленуму ВСУ Про судову практику в справах про визнання угод недійсними угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Встановлюючи наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною та на які посилається позивач, обгрунтовуючи заявлений позов, суд виходить з наступного: Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. З огляду на принцип змагальності сторін в цивільному процесі, саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача. На обґрунтування заявлених вимог позивачем, з посиланням на положення ст. 203 ЦК застосована загальна підстава для визнання оспорюваного правочину недійсним а саме недодержання сторонами, зокрема [PERSON] вимог ч.6 ст.203 ЦК України. Попри те, що Закон в якості підстави для визнання правочину недійсним зазначає факт недодержання стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України саме в момент вчинення правочину, позивач повязує цю обставину не з часом укладення оспорюваної угоди, а з терміном дії рішення виконкому Комсомольської міської ради, яким [PERSON] було надано дозвіл на продаж 5/100 частин житлової секції, і з спливом терміну дії якого /до 01 травня 2014 року/ остання не надала виконкому Комсомольської міської ради копію договору дарування житлового будинку, що належить третій особі [PERSON] (а.с. 8), яка не приймала на себе будь-яких зобовязань на виконання згаданого рішення виконкому і тим більше не була стороною у договорі купівлі-продажу, а отже її волевиявлення залишилось поза увагою учасників згаданих правовідносин, і за будь-яких умов не може бути свідченням тієї обставини, що укладаючи згадану угоду, відповідач діяла всупереч інтересам власної дитини. Сам по собі факт ненадання [PERSON] договору, укладення якого залежало від волевиявлення третьої особи за наявності інших, передбачених ст.203 ЦК України ознак - відповідності оспрюваного правочину актам цивільного законодавства, що був укладений у відповідності до положень ст.224 ЦК України, за наявності обсягу цивільної дієздатності та волевиявлення сторін, з дотриманням нотаріально посвідченої форми правочину, що був спрямований на реальне настання правових наслідків, не може бути підставою для визнання недійсною угоди, за якою сторонами досягнута згода з усіх істотних умов, рівно як і не можуть порушувати права власника, який набув право власності на підставах, визначених ст.328 ЦК України. З огляду на вищенаведене,

Outcome: dismissed