Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

В листопаді 2019 року прокурор Харківської місцевої прокуратури № 5 Харківської області, в інтересах держави в особі Харківської міської ради, звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилався н6а те, що в провадженні СВ Слобідського ВП ГУНП Харківської області перебували матеріали кримінального провадження № 12016220540000283 від 10 лютого 2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом смерті [INFO] [PERSON] , яка проживала по [ADDRESS] . Під час досудового розслідування встановлено, що [PERSON] була власницею квартири [ADDRESS] , проживала одна, родичів та спадкоємців не мала, будь-які особи до часу її смерті не доглядали. Вказане кримінальне провадження закрито 17 лютого 2016 року відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 284 КК України. 17 грудня 2018 року на підставі рапорту працівника місцевої прокуратури до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 42018221070000250 про вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] та встановлено, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу посвідчено договір купівлі - продажу від 16 листопада 2018 року № 6674, за змістом якого [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] . Відповідно до п. 1.2 вказаного договору купівлі-продажу спірна квартира належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 23 лютого 1994 року, запис в реєстровій книзі № 3-94-6361, зареєстрованого Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації 4 березня 1994 року. Свідоцтво про право власності на житло на ім`я [PERSON] містить одні й ті самі реквізити, що й свідоцтво про право власності на житло на ім`я померлої власниці спірної квартири [PERSON] . Договір купівлі - продажу спірної квартири укладено на підставі підроблених документів, що підтверджується висновком експерта № 10/365СЕ-19 від 28 серпня 2019 року, складеного за результатами судової - технічної експертизи документів, проведеної в рамках кримінального провадження № 42018221070000250 від 17 грудня 2018 року. Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст.ст. 215, 216, 328, 358 ЦК України прокурор просив: визнати недійсним договір купівлі - продажу, посвідчений 16 листопада 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., за яким [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] та скасувати запис приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказану квартиру; визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] та складається з квартири [ADDRESS] відумерлою, а також вирішити питання щодо відшкодування витрат зі сплати судового збору. В судовому засіданні прокурор заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що втратила свій паспорт та звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів. 18 лютого 2019 року отримала новий паспорт. Договір купівлі - продажу від 16 листопада 2018 року не укладала. Відповідача [PERSON] вперше побачила в судовому засіданні. У вирішенні питання щодо позовних вимог покладалася на розсуд суду. [PERSON] в судовому засіданні заявив, що уклав оспорюваний договір саме з відповідачем [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позовних вимог категорично заперечував. При цьому посилався на відсутність повноважень у прокурора для звернення до суду з позовом, в інтересах Харківської міської ради, на підтвердження заявлених позовних вимог прокурором надано докази, які отриманні у незаконний спосіб, а тому не можуть бути враховані судом. Ні прокурор, ні орган місцевого самоврядування не є стороною оспорюваного правочину, а тому не вправі просити визнати його недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача в порядку ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндікаційного позову. [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому відсутні підстави для витребування у нього майна. [PERSON] не знав і не міг знати про те, що квартиру продавала особа, яка не мала права її продавати. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України). У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Обґрунтовуючи право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради, керівник Харківської місцевої прокуратури № 5 посилався на те, що Харківською міською радою після відкриття спадщини після смерті [PERSON] до звернення до суду з цим позовом не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав територіальної громади міста Харкова, відповідні позови до відповідачів до судів не пред`являлись. Наведене є підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON] була власницею квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла (актовий запис про смерть № 5301 від 5 квітня 2016 року, а.с. 28). Нормами ч. 1 ст. 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Зі смертю власника право власності припиняється, як вказано у п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України. 16 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] . 17 грудня 2018 року на підставі рапорту працівника місцевої прокуратури до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 42018221070000250 про вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] та встановлено, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу посвідчено договір купівлі - продажу від 16 листопада 2018 року № 6674, за змістом якого [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] . Відповідно до п. 1.2 вказаного договору купівлі-продажу спірна квартира належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 23 лютого 1994 року, запис в реєстровій книзі № 3-94-6361, зареєстрованого Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації 4 березня 1994 року. Свідоцтво про право власності на житло на ім`я [PERSON] містить одні й ті самі реквізити, що й свідоцтво про право власності на житло на ім`я померлої власниці спірної квартири [PERSON] . Згідно висновку експерта №10/365СЕ-19 від 28 серпня 2019 року за результатами судової технічної експертизи документів, проведеної в кримінальному провадженні № 42018221070000250 відбиток круглої гербової печатки у нижньому лівому куті лицьового боку та відбиток круглої гербової печатки у верхньому лівому куті зворотного боку свідоцтва про право власності на житло на ім`я [PERSON] від 23 лютого 1994 року за адресою: [ADDRESS] , нанесений не круглою гербовою печаткою, відбитки якої було надано на експертизу в якості вільних зразків, а іншою печаткою. Відбиток круглої гербової печатки у листі від 13 листопада 2018 року за № 10611858 нанесений не круглою гербовою печаткою, відбитки якої були надані на експертизу, в якості експериментальних зразків, а іншою печаткою (а.с. 55-61). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що ніколи не мала у власності квартиру [ADDRESS] та не укладала з [PERSON] договір купівлі - продажу спірної квартири. Вказане свідчить, що перехід права власності відбувся з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання його недійсним в контексті правил ст. 215 ЦК України. На день укладення спірного договору власник квартири вже помер, внаслідок чого припинилися його правоздатність, що призвело до відчуження спірного майна особою, яка не мала на це права. Перехід права власності відбувся з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 215 ЦК України. Відповідно до положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. Частиною першою статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру встановлено, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась і свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 27). З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про заджоволення позовних вимог в повному обсязі. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved