Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

В лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стянення аліментів з нього на користь відповідачки на утримання неповнолітньої доньки , в якому зазначив, що останнім часом вони з відповідачкою не ведуть спільного господарства, шлюбно-сімейні відносини припинили через непорозуміння та сварки з різних побутових питань, а тому вважає за необхідне розірвати шлюб за вказаних умов. Так, ухвалою суду від 22 червня 2015 року судом було надано сторонам строк для примирення, терміном 6 місяців. Ухвалою сулу від 23 грудня 2015 року провадження у справі відновлено та призначено справу до судового розгляду, в звязку з тим, що сторонами не досягнуто примирення. Ухвалою суду від 30 грудня 2015 року позов у частині позовних вимог щодо стягнення аліментів у даній цивільній справі закрито, в звязку з відмовою позивача від частини позовних вимог. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 25 жовтня 2003 року сторони зареєстрували шлюб у Полтавському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції, актовий запис № 1686 (а.с.6). Шлюб укладено між сторонами вперше. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КЕ № 126987, виданого 02 червня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Полтави ( а.с.5). Відповідно до положення ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Після розірвання шлюбу неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], залишити проживати з матірю [PERSON]. Майнового спору між подружжям на момент розгляду даної справи не заявлено. Відповідачкою в судовому засіданні не заперечувались факти встановлені в судовому засіданні. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved