Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

в обґрунтування позову в уточненій редакції позивач, із посиланням на норми та положення абз.2, 3 ст.15 Закону України «Про оренду землі», ч.1 ст.203, ч.ч.1, 3 ст.215, ч.4 ст.334 ЦК України, ст.ст.22, 125, п.18 розділу Х ЗК України, п.п.2.1, 2.4, 3.1, 4.1, 5.2.1, 5.3, 5.4 Договору оренди земельної ділянки, вказує, що 11 березня 2008 року між сторонами укладено договір оренди № 259/М двох земельних ділянок (паї) сільськогосподарського призначення, які знаходяться на території Миколаївської сільської ради, розміром по 4.170 гектарів кожна. Позивач указує, що у зв'язку з економічною кризою в країні та суттєвим підвищенням цін на тарифи на комунальні послуги, газ, світло, воду у неї виникла необхідність на визначення джерела засобів існування, якими є передані в оренду земельні ділянки. Вважає, що укладений договір не відповідає нормам законів та нормативних актів, у зв'язку з чим правочин повинен бути визнаний недійсним. Так, указує, що всупереч нормам законодавства, якими врегульовано питання щодо оренди землі та які змінилися в 2012 році,- до договору не внесено змін щодо документів, якими підтверджено право власності орендодавця на передані в оренду земельні ділянки. Крім того, до договору не долучено доказів на підтвердження відсутності обмежень земельної ділянки правами третіх осіб, якими є, крім іншого, витяг з Державного земельного кадастру. Зміни до договору в цій частині не внесено. Договір не містить посилань на юридичне підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Більш того, в договорі не передбачено щорічного узгодження протоколу про погодження порядку оплати розрахунку орендної плати в натурі з юридичним підтвердженням нормативної грошової оцінки землі, сільськогосподарської продукції, послуг з урахуванням інфляції, оскільки такий протокол узгоджений в 2008 році, набув юридичної сили в 2011 році та нормативна грошова оцінка землі, вартість продуктів змінювалася в напрямок збільшення. Окрім цього, спірний договір не містить положення щодо індексації розміру орендної плати, порядку її розрахунку, перегляду та відповідальності за її несплату. Внаслідок чого позивач позбавлена права на компенсацію в зв'язку з інфляцією, перегляд орендної плати та відшкодування коштів за втрачену вигоду. Відсутність означених положень в договорі порушує її інтереси, як власника землі. Зазначає, що через затримку в реєстрації договору оренда земельної ділянки за договором з кадастровим номером [NUMBER] набирає юридичної сили 06 грудня 2011 року, а оренда земельної ділянки за договором з кадастровим номером [NUMBER] - 17 грудня 2011 року. В той час, як земельна ділянка передана в користування Орендарю 11 березня 2008 року і визначити початок строку договору в цілому є неможливим. Посилається на наявність розбіжностей в п.2.1 та 2.3 договору щодо кількості переданих в оренду земельних ділянок, відсутності пункту 5 договору при наявності підпунктів 5.1, 5.2, 5.3 і далі. Враховуючи строк, на який укладено договір, цільове призначення земельної ділянки - Орендарем не внесено доповнення до договору щодо розробки проекту землеустрою відносно загальної площі землі, яка знаходиться в його користуванні, в тому числі і куди входить належна позивачу земля. Відповідач заперечив проти задоволення позову, надавши письмові заперечення, які суд приймає до уваги, з огляду на дату подання та дату розгляду справи, як відзив на позов. В обґрунтування заперечень із посиланням на положення ч.ч.1, 2 ст.202, ст.ст.203, 204, п. 2 ч. 1 ст. 208, ст.ст.210, 214, 215, 218, 236, 792 ЦК України, ст.ст.90, 93, 126 ЗК України, ст.ст.1, 3, ч.1 ст.6, ст.13, ч.1 ст.14, чч.1-3 ст.15, ст.ст.17, 18, 20, ч.1 ст.21, чч.1, 2 ст.22, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 відповідач вказує, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження недійсності Договору оренди земельної ділянки №259/М. Так, факт невнесення змін до Договору оренди №259/М у зв'язку з прийняттям Закону України «Про державний земельний кадастр» не тягне за собою недійсність самого договору. Чинне на момент укладення Договору оренди №259/М законодавство не встановлювало в якості обов'язкової вимоги до договору - наявності юридичного підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки, відсутність якої тягнула б за собою недійсність договору. Вказана в позові позиція позивача з приводу вказівки в договорі розміру орендної плати жодним чином не свідчить про недійсність Договору оренди №259/М та спростовується принципом свободи договору. На момент укладення Договору оренди положення щодо орендної плати цілком влаштовували Орендодавця. Ті ж зміни, які відбувалися в подальшому (і відбуваються зараз) із курсом гривні, економічним становищем в країні не є підвладними Орендарю. Твердження позивача про порушення вимог законодавства під час вступу в силу договору йдуть у розріз із нормами Закону України «Про оренду землі» та іншими нормативно-правовими актами, а відповідач цілком правомірно почав користуватися земельними ділянками з моменту передачі за актом приймання-передачі. Жодного протиріччя підпунктів 2.1. та 2.3. Договору немає з огляду на ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оренду землі» в редакції від 01.01.2008. Також, не є зрозумілим, яким чином наведені позивачем в позові законодавчі зміни впливають на дійсність Договору оренди №259/М. Також, відсутність в спірному Договорі пункту 5 при наявності підпунктів 5.1, 5.2 та інших є опискою (помилкою) та жодним чином не впливає на зміст умов договору або на дійсність його положень. Позивач у відповіді на відзив зазначив, що в договорі існують протиріччя щодо суттєвих умов об'єкту оренди, що не відповідає ст. 12 Закону України «Про оренду землі». Так, при фактичній передачі в оренду двох об'єктів оренди - земельних ділянок в договорі вказано: «земельні ділянки передаються разом - таких немає». Також з договору, враховуючи передачу в оренду двох земельних ділянок за одним договором, неможливо визначити дату початку дії договору з огляду на момент реєстрації права оренди на земельні ділянки, які відбулися в різні дати та на момент фактичної передачі об'єктів оренди. Крім того, з огляду на момент реєстрації права оренди вбачається, що відповідач користувався умовами договору, який не набрав законної сили. У договорі не визначено джерело визначення нормативної оцінки вартості землі. Не вказано нормативна грошова оцінка землі на момент державної реєстрації договору. Також, укладення договору на довгий строк без визначення коефіцієнта інфляції суттєво суперечить інтересам орендодавця. Більш того, акт передачі земельної ділянки та визначення меж в натурі, складений при передачі об'єктів оренди порушує норми законодавства, оскільки не є можливим поєднання цих двох актів в одному, в ньому не враховано факт передачі двох об'єктів оренди і відсутні докази узгодження меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Представник позивача до суду не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у свою відсутність та про підтримання вимог позову. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в запереченнях. Указав, що на момент укладення договору позивач був згоден на його умови. Під час укладення договору враховані вимоги діючого на той момент законодавства. Те, що позивач бажає розірвати договір не є підставою для визнання договору недійсним. У судовому засіданні 21 листопада 2017 року прийнято до розгляду уточнений позов, долучено до матеріалів справи заперечення. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 13 серпня 1999 року - земельна ділянка, площею 4,170 га на території Миколаївської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 13 серпня 1999 року - земельна ділянка, кадастровий номер [NUMBER] площею 4,170 га на території КСП «Агрофірма ім.Горького» Миколаївської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /а.с.9, 10, 12/. 11 березня 2008 року між [PERSON], як Орендодавцем та ТОВ «Агрофірма ім.Горького», як Орендарем укладено договір № 259/М (надалі - Договір № 259/М) /а.с.6-7/ оренди земельної ділянки, відповідно до якого позивач надав, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельні ділянки: категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, цільове використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Розділ 2 Договору № 259/М визначає об'єкт оренди. Так, за п.2.1 в оренду передані земельні ділянки загальною площею 8,34 га. У п.2.3 вказано: «земельні ділянки передаються в оренду разом - немає. Відповідно до п.2.4 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 84099,00 грн. Земельні ділянки, які передаються в оренду, мають такі недоліки, що можуть перешкоджати їх ефективному використанню за цільовим призначенням - не виявлено (п.2.5). Розділ 3 Договору № 259/М визначає строк дії договору. Зокрема п.3.1 вказує, що договір укладено на десять років, починаючи з моменту державної реєстрації договору. Після закінчення строку дії договору Орендар має переважне право поновити його на новий строк. Розділ 4 Договору № 259/М визначає орендну плату. Так, за п.4.1 орендна плата виплачується Орендарем один раз на рік у розмірі 2591,32 грн. грошовими коштами або за згодою сторін орендна плата може виплачуватися сільськогосподарською та іншою продукцією, а також послугами підприємства, що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що визначається у Протоколі про погодження порядку, умов та строків сплати орендної плати. Розмір орендної плати визначається за домовленістю між Сторонами, але не може бути меншим розміру, встановленого чинним законодавством. Щорічно з орендної плати утримуються витрати, які поніс Орендар на сплату податку з доходів фізичних осіб - землевласників. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється без урахування індексації (п.4.2). Орендна плата сплачується у такі строки: до 31 грудня щорічно (п.4.3). Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними документами (п.4.4). За п.4.5 розмір орендної плати переглядається один раз у три роки у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря, що підтверджено документами; та інших випадках, передбачених законом. Розділом 5.1 Договору № 259/М визначено умови використання земельної ділянки, розділом 5.2 Договору № 259/М - умови і строки передачі земельної ділянки в оренду. Зокрема, п.5.2.1 визначено, що земельна ділянка передається в користування Орендареві в день підписання цього договору за актом приймання - передачі земельної ділянки, який є невід'ємною частиною цього договору. Розділом 5.4 Договору № 259/М визначено обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки. Зокрема, в п.5.4.1 вказано, що 5.4.1. Орендодавець гарантує Орендарю, що земельна ділянка не обмежена ніякими правами третіх осіб (сервітутами). За пунктами 6.4.1 - 6.4.3 Договору № 259 М, Орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку згідно з умовами цього договору та її цільового призначення, а також норм і правил щодо використання землі; своєчасно та у повному обсязі, згідно до умов цього договору, сплачувати орендну плату; повернути земельну ділянку Орендодавцеві після закінчення дії цього договору. Згідно з розділом 7 Договору № 259/М, договір втрачає чинність у разі його припинення або розірвання. Договір припиняє свою дію у разі закінчення строку оренди, або за взаємною згодою сторін. Зміна умов договору можлива тільки за взаємною згодою сторін та тільки у випадках, передбачених цим договором. Будь - які зміни або доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі. В разі недосягнення згоди щодо змін та доповнень до цього договору - спір вирішується судом. Відповідно до п.10.1 Договору № 259/М, усі спірні питання сторони вирішують шляхом переговорів, а в разі недосягнення згоди спір вирішується судом. Договір набирає чинності після державної реєстрації цього договору у встановленою чинним законодавством України порядку (п.11.1 Договру № 259/М). Невід'ємними частинами договору оренди земельної ділянки є наступні копії: 11.2.1. Державний акт на право власності на земельну ділянку; 11.2.2. План (схема) земельної ділянки; 11.2.3. Кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у використанні та встановлених земельних сервітутів; 11.2.4. Протокол погодження сплати орендної плати (додаток №1). 11.2.5. Акт приймання - передачі земельної ділянки (додаток № 2). Як свідчить останній аркуш спірного Договору № 259/М - його зареєстровано у Відділі Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи: від 06 грудня 2011 року за № 122328404000047 щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] та від 17 грудня 2011 року за № 122328404000255 щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER]. Сторонами складено та підписано протокол про погодження порядку, умов та строків сплати орендної плати, як додаток 1 до Договору № 259/М /а.с.8/ та акт приймання-передачі земельної ділянки та визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) як додаток 21 до Договору № 259/М /а.с.8, зворот/. Таким чином, з огляду на предмет та підстави позову, зміст заперечень та досліджені судом матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу наявності чи відсутності підстав для визнання Договору № 259/М недійсним. Вирішуючи позов, суд виходить з таких норм законодавства. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). За ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У відповідності до частин 1, 5 статті 202 ЦК України, Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. У статті 203 ЦК України в редакції наведені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України визначено, що є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. За п.2, 4 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відносно державної реєстрації правочину зазначено в статті 210 ЦК України, згідно з якою правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації в редакції. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. За статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 2018 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Водночас, за статтею 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Згідно з пунктом «а» частини 1 статті 90 ЗК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент укладання спірного договору) власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. За ст.93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Оренда земельної ділянки може бути короткостроковою - не більше 5 років та довгостроковою - не більше 50 років. Орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда). Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Ч.2 ст.126 ЗК України встановлює, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Спеціальним законом, який регулює відносини, пов'язані з орендою земельних ділянок є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» (тут і надалі - в редакції, чинній на момент укладання спірного договору), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Частиною 1 статті 3 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. За ч. 1 ст.6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ч.1 ст.14 Закону). Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено умови договору оренди землі. Так, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом. За ст.17, 18, 20 Закону України «Про оренду землі», передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю»). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. За ст.22 Закону України «Про оренду землі», орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, справляється виключно у грошовій формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Згідно з частинами 1-2 статті 23 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності, які передані в оренду для сільськогосподарського використання, переглядається один раз на три роки в порядку, встановленому законом або договором оренди. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Таким чином, нормами законодавства встановлено підстави для недійсності договору оренди земельної ділянки, якими можуть бути окрім загальних підстав, передбачених параграфом 2 глави 16 розділу ІV ЦК України і відсутність у договорі істотних умов, передбачених Законом України «Про оренду землі». Позивач, звертаючись з позовом та посилаючись на ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України не вказала на конкретну правову підставу, встановлену параграфом 2 глави 16 розділу ІV ЦК України, як то вчинення правочину під впливом обману, помилки, тощо для визнання договору недійсним. Вказуючи лише, що в договорі містяться недоліки щодо нумерації розділів, розбіжності між положеннями договору, викладеними в різних його підпунктах та зазначаючи про не внесення змін до договору, відсутність в договорі можливості ідентифікації об'єкту оренди за кадастровими номерами, не перегляд в односторонньому порядку відповідачем розміру орендної плати та умов щодо індексації. Зазначила про відсутність вказівки в договорі на конкретні документи, які підтверджують його істотні умови, можливість двозначного трактування об'єкту оренди, строку дії договору оренди. Не вчинення відповідачем дій щодо розробки проекту землеустрою, відсутність в договорі положень про індексацію орендної плати та неможливість, в силу положень договору, зміни розміру орендної плати. Однак, аналізуючи зміст договору та його додатків, суд приходить до висновку, що сторонами при укладанні договору належним чином зазначено всі істотні його умови. Зокрема: вказано об'єкти оренди із зазначенням їх місця розташування та розміру (вступна частина договору та пункт 1.1, додатки 1, 2 до договору); визначено положення щодо індексації орендної плати (пункт 4.2); визначено нормативно грошову оцінку земельної ділянки на момент узгодження договору (пункт 1.4); складено відповідні акти приймання передачі та визначення меж земельних ділянок; визначено строк дії договору оренди (пункт 3.1); визначено орендну плата із зазначенням її розміру, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду (пункти 4.1, 4.3, 4.4, 4.5) та відповідальності за її несплату (пункт 4.6); умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду (пункти 5.1.1, 5.1.2); умови збереження стану об'єкта оренди (пункт 5.1.3); умови і строки передачі земельної ділянки орендарю (пункт 5.2.1); умови повернення земельної ділянки орендодавцеві (пункт 5.3.1); існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки (пункт 5.4.1); визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини (пункт 5.5.1); відповідальність сторін (розділ 8). При цьому, посилання позивача на те, що відповідач протиправно, всупереч волі позивача не вказав у договорі про можливість індексації та перерахунку розмірів орендної плати спростовується положеннями ч.3 ст.6 ЦК України, підписом сторін на договорі та додатках до нього, тривалістю користування спірними земельними ділянками відповідачем та відсутністю заперечень проти такого користування протягом всього часу, що минув після укладання договору зі сторони позивача. Посилання ж на те, що в договір не внесено уточнення про документи, на підставі яких позивач є власником земельних ділянок, про юридичне підтвердження оцінки земельної ділянки, підстави такої оцінки та її розрахунок, про вказівку у договорі розроблення проекту землеустрою, суд не приймає до уваги, оскільки не вказівка означених обставин не є підставою для недійсності договору і нормами законодавства, що діяло на момент укладання договору не передбачалося обов'язкове внесення до договору вказівки на підтвердження відповідними документами положень договору. Крім того, доказів на підтвердження того, що позивач зверталася до відповідача з пропозиціями внесення змін до договору суду не надано, в той час, як умовами договору передбачено можливість внесення змін до нього тільки за згодою сторін (п.7.3) Також не приймає суд до уваги, як підставу для визнання недійсним договору, і невірне викладення пункту 2.3 договору при фактичній передачі двох земельних ділянок, відсутність розділу 5 при наявності розділів 5.1, 5.2, складання акту приймання передачі в одному документі з актом про визначення меж земельних ділянок оскільки помилки, допущені при оформленні договору та додатків до нього, які в цілому не впливають на його зміст та спростовуються подальшим змістом договору, діями, вчиненими сторонами не вказують на недійсність договору в цілому. Крім того, нормами законодавства не передбачено покладення обов'язку з розроблення проекту землеустрою земельної ділянки, яка належить громадянину України на орендаря цієї земельної ділянки. Посилання ж позивача на те, що внаслідок дій відповідача з реєстрації договору неможливо встановити строк, на який передана в оренду земельна ділянка, не є підставою для висновку щодо недійсності договору, оскільки строк договору оренди, порядок набрання чинності договором в ньому визначено безпосередньо. Більш того, матеріали справи не містять доказів про факти відмови (або нереагування) відповідача у виконанні умов договору оренди, не узгодження запропонованих позивачем змін до договору, перебування відповідача під час укладання договору в тяжкому матеріальному становищі, під впливом помилки, обману або інших обставин, які б вказували на те, що, укладаючи договір, позивач діяла всупереч своїй волі, не погоджувалася з умовами договору. Саме лише те, що позивач бажає отримати більшу, ніж передбачена договором, винагороду від передачі в оренду належних їй земельних ділянок, не свідчить про наявність правових підстав для визнання укладеного нею з відповідачем договору недійсним. Таким чином позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення її прав відповідачем або іншою особою, внаслідок чого в задоволенні позову належить відмовити. Вирішуючи питання про судовий збір суд виходить з положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed