Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

В лютому 2014р. Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» (Позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Редакція Газети «Голос Україна» (Відповідач-1), [PERSON] (Відповідач-2), про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги Позивач мотивував тим, що у газеті «Голос України» від [INFO] [NUMBER] було опубліковано статтю автора [PERSON] під назвою [INFO]», яка містить недостовірну інформацію, що завдає шкоду ПАТ «Укртранснафта». У зазначеній статті саркастично та свідомо неправдиво описується господарська діяльність ПАТ «Укртранснафта», на думку Позивача метою статті є намагання здійснювати тиск на колектив Товариства та дискредитувати його керівний склад, який діє в межах повноважень, наданих йому чинним законодавством України. Так, у зв'язку з припиненням з травня 2009 року транспортування нафти ділянкою км 451 - км 754 магістрального нафтопроводу (МН) «Мічурінськ - Кременчук», у серпні вказана ділянка, за погодженням з Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» переведена в режим утримання в безпечному стані зі звільненням від нафти ділянки км 479 - км 754. Технологічна нафта з вказаної ділянки була витіснена водним консервантом, на час виконання зазначених робіт не було можливості безпечно витіснити нафту з ділянки км 451 - км 479 через віддаленість джерел води та відсутності у ПАТ «Укртранснафта» на той період обладнання для безпечного витіснення нафти іншими методами. Враховуючи наявність води у нафті, що знаходиться на ділянці км 451 - км 479 МН «Мічурінськ-Кременчук», зазначена нафта не може застосовуватись як консервант. Для надійного протикорозійного захисту внутрішньої порожнини нафтопроводу необхідні заміна зазначеної нафти на корозійно безпечне середовище (водний консервант або інертний газ). В IV кварталі 2012 року на кордоні з Російською Федерацією ВАТ «АК «Транснефть» зроблено технологічний розрив на км 451 МН «Мічурінськ - Кременчук» з вирізкою ділянки трубопроводу і монтажем сферичних заглушок. У зв'язку із зазначеними обставинами, правлінням ПАТ «Укртранснафта» було прийнято рішення про звільнення від технологічної нафти ділянки лінійної частини км 451 - км 479 МН «Мічурінськ - Кременчук» шляхом витіснення її азотною сумішшю із розміщенням витісненої нафти в резервуарних парках ПАТ «Укртранснафта». Для виконання визначених заходів у Сумський район, де знаходиться ділянка МН «Мічурінськ - Кременчук», що звільняється від нафти, були відряджені разом з належними технічними засобами працівники філії «Придніпровські магістральні нафтопроводи», одночасно, 14.10.2013р. для перевезення витісненої нафти з об лаштованого тимчасового складу для зберігання нафти на 473 км нафтопроводу до резервуарного парку ЛВДС «Глинсько-Розбишівська» прибули автотранспортні засоби перевізника ТОВ «Автофорвард», з яким укладена та підписана угода відповідно до тендерних процедур, проте здійсненню цієї технологічної операції, починаючи з 15 жовтня 2013 року безпідставно та незаконно перешкоджає Сумський прокурор з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері [PERSON] У статті автором абсолютно однозначно стверджується про злочинні дії працівників ПАТ «Укртранснафта», зокрема щодо «розкрадання десятків ешелонів «чорного золота», яке буцім то підлягає негайній консервації». За таких умов Відповідачі оприлюднили інформацію про нібито злочинні дії посадових осіб та всупереч ст. 62 Конституції України перебрали на себе функції правосуддя та завдали значної шкоди діловій репутації ПАТ «Укртранснафта». Позивач листом від 23.12.2013р. № 05-02/430/4851 звернувся до редакції газети «Голос України» з пропозицією опублікувати статтю, яка висвітлює позицію ПАТ «Укртранснафта» у даному питанні, проте редакцією газети листом від 24.01.2014р. відмовлено в опублікуванні вказаного матеріалу. Таким чином, Позивач вважає, що опублікована Відповідачами стаття з обраним змістом формує повний склад цивільного правопорушення, наявність якого є підставою для відшкодування немайнової шкоди. Враховуючи викладене, Позивач просив: - визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності відомості викладені [INFO] в газеті «Голос України» [NUMBER] у статті автора [PERSON] під назвою [INFO]», а саме: - відомості зазначені в першому та другому абзацах даної статті: «…»Розводили» б і досі, якби в цей «творчий процес» не втрутилися працівники Сумської обласної прокуратури. В останні дні жовтня регіон приголомшили дві інформаційні «бомби», з яких лише одна виявилась правдивою.»; - відомості зазначені в восьмому абзаці статті: «Після ознайомлення з фактами, наведеними в наданих мені обласним прокурором викривальних документах, дійшов висновку: задіяні шахраями оборудки пахнуть не одним, а цілим табуном «смажених вепрів»…Але все по порядку.»; - відомості зазначені в дев'ятому абзаці статті: «Причому роботи велися ударними темпами: викрадена нафта конвеєрним методом завантажувалася у автоцистерни майже з подвійним перевантаженням, від чого автомобільні шляхи регіону руйнувалися просто на очах.»; - відомості визначені в десятому абзаці статті: «Однак, замість зажаданих документів, «жартівники»-нафтовики намагалися «втюхати» прокуратурі дозвіл НАК «Нафтогаз України» чоти річної давності»; - відомості зазначені в одинадцятому абзаці статті: «Збентежені таким відвертим нахабством нафтових «діловодів», слідчі прокуратури впритул зайнялися перевіркою їхньої «екологічної» діяльності. І одразу ж з'ясували: «творчий процес» з «освоєння» магістрального нафтопроводу здійснюється без обов'язкової державної екологічної експертизи - на око, без будь-якої проектної документації, без погодження з місцевим органом державної виконавчої влади та органом місцевого самоврядування, а також без інвентаризації джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферу, документів, що обґрунтовують обсяги викидів, та дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферу і, нарешті, без будь-яких дозволів. Фактично - підпільно, з порушенням більше десятка статей законів України: «Про трубопровідний транспорт», «Про екологічну експертизу», «Про охорону навколишнього середовища», «Про охорону атмосферного повітря» та інших.»; - відомості зазначені в дванадцятому абзаці статті: «Однак то були лише квіточки, які прикривали цілий «букет нафтових ягідок» з розкрадання «чорного золота».»; - зобов'язати ДП «Редакція «Голос України» та [PERSON] спростувати відомості, які поширені [INFO] в газеті «Голос України» [NUMBER] у статті автора [PERSON] під назвою [INFO]», у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом розміщення офіційного вибачення перед ПАТ «Укртранснафта», про те, що ДП «Редакцією Газети «Голос України» та автором [PERSON] поширена щодо ПАТ «Укртранснафта» недостовірна інформація, і така, що не відповідає дійсності; - стягнути з ДП «Редакція «Голос України» та [PERSON] на користь ПАТ «Укртранснафта» у рівних частинах немайнову шкоду у розмірі 402 831,00 грн.; - судові витрати покласти на Відповідачів. Відповідач-1 - ДП Редакція газети «Голос України» надав суду заперечення проти позовної заяви (а.с.73-75), в яких, зокрема, зазначила, що твердження зазначені в першому та другому абзацах статті, на які посилається Позивач не було використано жодного факту щодо підприємницької діяльності ПАТ «Укртранснафта», а отже, такі висловлювання автора не могли завдати шкоди діловій репутації підприємства. Щодо тверджень, зазначених у восьмому та дев'ятому абзацах статті, то зазначені висловлювання є оціночними судженнями автора, а відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оскільки предметом спору у даному випадку є іронічні висловлювання журналіста газети «Голос України», які не можна інакше витлумачити, як критика, оцінка дій у саркастичній формі, з використанням характерних для публіцистики мовних засобів, таких як гіпербола, алегорія, то вони не можуть бути підставою для вимог про їх спростування. Стосовно фрагменту, зазначеному в десятому та одинадцятому абзаці статті, то інформація в цій частині вважається достовірною, адже журналіст редакції [PERSON] взяв за основу заяву прокурора Сумської області [PERSON], яка була розміщена на офіційному веб-порталі Прокуратури Сумської області, виклавши фактичні дані у власній інтерпретації, а тому вимоги ПАТ «Укртранснафта», щодо спростування цієї інформації Редакцією газети «Голос України» є безпідставними, і не можуть бути здійснені, оскільки [PERSON] не був автором цієї заяви, а лише посилався на неї. Окрім того, Відповідач-1 зазначив, що оскільки в позовній заяві не наведено жодного доказу завдання Редакцією газети «Голос України» шкоди діловій репутації Позивача, вважає, що така шкода відсутня, а тому вимоги Позивача не можуть підлягати задоволенню. Відповідач-2 - [PERSON] надав суду заперечення на позовну заяву (а.с.64), в яких зазначив, що підставою для публікації в газеті «Голос України» статті [INFO]» стало інтерв'ю з прокурором Сумської області [PERSON], на що автор посилався на початку статті. Крім того, на підтвердження фактів, наведених зі слів прокурора [PERSON]., останній ознайомив Відповідача-2 з документами, які стали підставою для початку досудового розслідування у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 292 та ч. 5 ст. 191 КК України. Тези статті не носять упередженого характеру, у статті були викладені лише факти, за якими порушено кримінальне провадження. В судове засідання 26.09.2014р. сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, до суду не з'явились, причини неявки не повідомили. Разом з цим, від представника Позивача - Бахмач С.О. на вказане засідання надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Позивача. Відповідач-1 та Відповідач-2 в судове засідання не з'явились, про дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності, осіб, які не з'явились на підставі наявних доказів. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» (далі-позивач), відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» є правонаступником усіх прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта», утворено відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про утворення ВАТ «Укртранснафта» від 23.06.2001 № 256-р внаслідок реорганізації шляхом злиття ДАТ «Магістральні нафтопроводи «Дружба» та ДАТ «Придніпровські магістральні нафтопроводи». Позивач є суб'єктом природних монополій та підприємством, яке входить в систему НАК «Нафтогаз України», здійснює транспортування, закупівлю, зберігання, перевалку та реалізацію нафти у відповідності до вимог Закону України «Про трубопровідний транспорт», Закону України «Про нафту і газ», інших нормативно-правових актів. Судом встановлено, що [INFO] у газеті «Голос України» [NUMBER] було опубліковано статтю [PERSON] під назвою [INFO]». У вказаній статті містились вислови з негативною інформацією про Позивача, зокрема, у таких абзацах: 1) в першому та другому абзацах даної статті: «…»Розводили» б і досі, якби в цей «творчий процес» не втрутилися працівники Сумської обласної прокуратури. В останні дні жовтня регіон приголомшили дві інформаційні «бомби», з яких лише одна виявилась правдивою.»; 2) в восьмому абзаці статті: «Після ознайомлення з фактами, наведеними в наданих мені обласним прокурором викривальних документах, дійшов висновку: задіяні шахраями оборудки пахнуть не одним, а цілим табуном «смажених вепрів»…Але все по порядку.»; 3) в дев'ятому абзаці статті: «Причому роботи велися ударними темпами: викрадена нафта конвеєрним методом завантажувалася у автоцистерни майже з подвійним перевантаженням, від чого автомобільні шляхи регіону руйнувалися просто на очах.»; 4) в десятому абзаці статті: «Однак, замість зажаданих документів, «жартівники»-нафтовики намагалися «втюхати» прокуратурі дозвіл НАК «Нафтогаз України» чоти річної давності»; 5) в одинадцятому абзаці статті: «Збентежені таким відвертим нахабством нафтових «діловодів», слідчі прокуратури впритул зайнялися перевіркою їхньої «екологічної» діяльності. І одразу ж з'ясували: «творчий процес» з «освоєння» магістрального нафтопроводу здійснюється без обов'язкової державної екологічної експертизи - на око, без будь-якої проектної документації, без погодження з місцевим органом державної виконавчої влади та органом місцевого самоврядування, а також без інвентаризації джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферу, документів, що обґрунтовують обсяги викидів, та дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферу і, нарешті, без будь-яких дозволів. Фактично - підпільно, з порушенням більше десятка статей законів України: «Про трубопровідний транспорт», «Про екологічну експертизу», «Про охорону навколишнього середовища», «Про охорону атмосферного повітря» та інших.»; 6) в дванадцятому абзаці статті: «Однак то були лише квіточки, які прикривали цілий «букет нафтових ягідок» з розкрадання «чорного золота».», що підтверджується роздруківкою зазначеної статті (а.с.11-12). Згідно ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Відповідно до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у скоєнні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» та ст. 200 ЦК України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію (ст. 6 Закону). В силу п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1), відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. Відповідно частини 4 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Тобто вказаною статтею Кодексу визначено суб'єкта, який має відповідати за поширення інформації - особа, яка її поширила або юридична особа, в якій така працює автор статті на відповідній посаді. Вказана особа має довести достовірність поширеної інформації. У зв'язку з цим можна прийти до висновку, що незалежно від того це «передрук» з іншого джерела інформації чи інформація створена самостійно особою, яка поширює, така особа має перевірити достовірність інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 Постанови Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1). Приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди, а ця шкода підлягає відшкодуванню за правилами статей 1166 та 1167 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 34 Господарського кодексу України, дискредитацією суб'єкт господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних із особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання. Пунктом 18 Постанови Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1, зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження недостовірності інформації про Позивача, яка була розміщена у статті [INFO]» в газеті «Голос України» [NUMBER], Позивач зазначив, що у IV кварталі 2012 року на кордоні з Російською Федерацією ВАТ «АК «Транснефть» зроблено технологічний розрив на км 451 МН «Мічурінськ -Кременчук» з вирізкою ділянки трубопроводу і монтажем сферичних заглушок. Відповідно до статті 16 Закону України «Про трубопровідний транспорт», підприємства, установи та організації трубопровідного транспорту зобов'язані забезпечувати консервацію трубопроводів, що з тих чи інших причин не функціонують більше одного року, із забезпеченням постійного технічного нагляду за станом трубопроводів з метою підтримки їхньої експлуатаційної придатності. У зв'язку з зазначеними обставинами, позивачем, відповідно до вимог чинного стандарту Мінпаливенерго СОУ МПЕ 60.3-00013741-003:2008, прийнято рішення про звільнення від технологічної нафти ділянки лінійної частини км 451 - км 479 МН «Мічурінськ - Кременчук», шляхом витіснення її азотною сумішшю із розміщенням витісненої нафти в резервуарних парках позивача, що підтверджується Витягом з протоколу засідання правління ПАТ «Укртранснафта» від 25.04.2013р. № 16 (а.с.14-16). Для виконання визначених заходів у Сумський район відряджені працівники філії «Придніпровські магістральні нафтопроводи». Одночасно, 14.10.2013 року для перевезення витісненої нафти з облаштованого тимчасового складу для зберігання нафти на 473 км нафтопроводу (поблизу с. Радянське Сумського району) до резервуарного парку ЛВДС «Глинсько-Розбишівська» (Гадяцький район Полтавської області) прибули автотранспортні засоби перевізника ТОВ «Автофорвард», з яким укладена та підписана угода відповідно до тендерних процедур, що підтверджується протоколом № 21 від 01.08.2013р. засідання комітету конкурсних торгів ПАТ «Укртранснафта» в м. Кременчук щодо здійснення процедури розкриття (цінові котирування) (а.с.22-23), протоколом оцінки пропозицій (цінові котирування) № 15 від 19.08.2013р. (а.с.24-26), звітом про оцінку пропозицій та рекомендації про визнання переможця від 08.08.2013р. (а.с.27-30). Наявність усіх об'ємів технологічної нафти на балансі позивача підтверджуються балансом ПАТ «Укртранснафта» за 2013 рік (а.с.56-57) та відповідними інвентаризаційними актами та відомостями (а.с. 31-35). Факт поширення інформації Відповідачем-1 шляхом опублікування спірної статті свого працівника - [PERSON] підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, та не заперечується Відповідачами. Разом з тим, Відповідачами не надано доказів, які б підтверджували достовірність поширеної інформації про Позивача, разом з тим вказана стаття не містить посилання на докази, які б підтверджували правдивість та достовірність зазначених у статті відомостей. Відповідно до п.19. Постанови Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідач-2 у своїх запереченнях, зазначив, що вся інформація, яка була викладена у статті отримана ним безпосередньо від прокурора Сумської області і з тих документів, яку були надані йому для ознайомлення, а ДП «Редакція газети «Голос України» вказали, що висловлювання в статті є здебільшого оціночними судженнями автора статті, окрім того, за основу спірної статті взято заяву прокурора Сумської області [PERSON], яка розміщена на офіційному веб-порталі Прокуратури Сумської області, а тому інформацію в цій частині вважається достовірною. Частиною 2 ст. 302 ЦК України визначено, що особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Водночас, Відповідачі не надали суду жодної офіційної інформації, яка б підтверджувала достовірність оскаржуваної інформації або отримання такої інформації з офіційних джерел. Посилання Відповідача-1 на офіційні джерела інформації, зокрема, на той факт, що в основу статті покладено заяву прокурора Сумської області [PERSON], яка розміщена на офіційному веб-порталі Прокуратури Сумської області (а.с.76), не приймаються судом до уваги, оскільки будь-яких посилань на сайт прокуратури Сумської області, або визначенням початку та кінця прямої мови прокурора в статті, або посилання на інтерв'ю, яке мало місце з прокурором, в статті не міститься. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», журналіст звільняється від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно, та здійснював її перевірку. Таким чином, посилання Відповідача-1 на те, що зміст статті в якій міститься негативна інформація про Позивача була взята Відповідачем-2 з заяви прокурора Сумської області [PERSON], яка міститься на офіційному веб-порталі прокуратури Сумської області без зазначення посилань на вказане офіційне джерело інформації, не звільняє останнього автора статті - [PERSON] та ДП «Редакція газети «Голос України» від відповідальності за зобов'язання переконатись у достовірності інформації. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Інформація про Позивача, яка міститься в у статті [INFO]», в газеті «Голос України» [NUMBER] є фактичними твердженнями та не можуть розцінюватись судом як оціночні судження, оскільки вказані висловлювання у зазначеній статті формують негативну думку щодо ПАТ «Укртранснафта» та його діяльності, що підтверджується матеріалами справи. З урахуванням встановлених обставин справи судом з'ясовано, що поширена Відповідачами негативна інформація про Позивача у певних висловах, зазначених у статті, автором якої є Відповідач-2, не є оціночними судженнями. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Судом враховано позицію Європейського суду з прав людини, зокрема Рішення від 05 травня 2011 року по справі «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» зокрема щодо наявності журналістського імунітету від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу, опублікованому в пресі, проте, зважаючи на відсутність регулювання на законодавчому рівні державної реєстрації інтернет-видань, суд при винесенні рішенні виходить з того, що підходи, які регулюють відтворення матеріалу з друкованих засобів масової інформації та Інтернету відрізняються, та останній має значний вищий ризик завдання шкоди правам і свободам людини у зв'язку з чим має коригуватись з урахуванням притаманних цій технології рис, для того, щоб забезпечити захист зазначених прав та свобод, та сприяння їм, а тому суб'єкти інформаційних відносин повинні керуватись принципом добросовісності при поширенні інформації, що полягає, зокрема, у перевірці негативної інформації стосовно осіб, до яких вона відноситься. Враховуючи викладене та той факт, що матеріалами справи повністю доведено юридичний склад правопорушення щодо нанесення шкоди діловій репутації Позивача, зокрема, доведено та підтверджено належними та допустимими доказами факт поширення недостовірної інформації про Позивача з боку Відповідачів, що призвело до порушення особистих немайнових прав Позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Позивача інформацію, яка поширена Відповідачами в статті з заголовком [INFO]» підлягають задоволенню. Так, у силу ч.ч.4,7 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою,яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пунктом 24 Постанови Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1, передбачено, що задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Згідно п.25 Постанови Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Отже підлягає задоволенню і вимога Позивача про зобов'язання Відповідачів спростувати недостовірну інформацію, поширену в газеті «Голос Україна» [NUMBER] у статті з заголовком [INFO]», а саме, що міститься у висловах, що відповідають позовним вимогам Позивача. Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 402 831,00 грн., слід зазначити наступне. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За приписами статті 27 Закону України «Про інформацію», порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, і цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України. Серед порушень законодавства України про інформацію у наведені правовій нормі передбачено поширення відомостей, що не відповідають дійсності. Відповідно до пункту 27 Постанови Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1, способами захисту ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (далі - Постанова Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4) під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. № 4, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте, згідно роз'яснення, яке міститься в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1, до юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист ділової репутації, не входить такий елемент як вина особи, що поширила інформацію. Так, Позивач обґрунтовує заподіяння шкоди його діловій репутації шляхом розповсюдження недостовірної негативної інформації в контексті, який перебуває поза межами конструктивної критики, - відлякуванням потенційних споживачів послуг позивача, які ознайомились із статтею та створення безпідставного по суті враження стосовно професійних та управлінських можливостей позивача, порядності його співробітників та відповідності його господарської діяльності вимогам закону. Протиправність дій Відповідачів, полягає у свідомому розміщенні спірної статті, яка за формою та змістом не відповідає приписам статті 94 Цивільного кодексу України, оскільки порушує гарантовану недоторканість ділової репутації позивача та зводиться до зловживання правом на свободу інформації, визначеного статтею 5 Закону України «Про інформацію». Наслідком заподіяння шкоди діловій репутації позивача шляхом розповсюдження недостовірної негативної інформації є відлякування потенційних споживачів послуг позивача та створення безпідставного по суті враження стосовно професійних та управлінських можливостей позивача, порядності його співробітників та відповідності його господарської діяльності вимогам закону. За моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. Розміщення Відповідачем-1 вищезазначеної статті, автором якої є його працівник - Відповідач-2, з обраним ним змістом формує повний склад цивільного правопорушення, наявність якого є підставою для відшкодування немайнової шкоди. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, що стосовно Позивача була поширена недостовірна інформація, яка завдає шкоди його діловій репутації, поширення недостовірної інформації відбулося шляхом опублікування статті з негативною інформацією про Позивача в газеті «Голос України», що надало доступ до кола осіб, що відповідає кількості примірників вказаної газети і змусило Позивача захищати своє порушене право у судовому порядку, суд вважає, що Позивач має право на відшкодування моральної шкоди, а тому з урахуванням обставин справи, враховуючи завдану діловій репутації Позивача шкоду, час та зусилля, які необхідні для відновлення порушеного права, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з Відповідачів на користь Позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000,00 грн. При визначенні суми грошового відшкодування судом також враховано позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні від 05.05.2011 у справі «Редакції газети «Правое дело» та Шкетель проти України щодо наявності журналістського імунітету від цивільної відповідальності з урахування того, що поширення негативної інформації про Позивача здійснено Відповідачами без перевірки її достовірності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже з урахування всього наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Укртранснафта» підлягають частковому задоволенню шляхом визнання недостовірною інформації, зобов'язання Відповідачів спростувати недостовірну інформацію та стягнення з Відповідачів на користь Позивача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно зі ст.88 ЦПК України на користь Позивача підлягають стягненню з Відповідачів судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з Відповідачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі 743,60грн. На підставі ст. 62 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 5, 6, 27, 30 Закону України «Про інформацію», ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», ст.ст. 15, 16, 23, 94, 200, 277, 302, 1167 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, та

Outcome: partial