Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

В квітні 2017 року позивачка, в особі свого представника, звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що в період з 09.08.2009р. по 23.07.2013р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають одну дитину - сина [PERSON], [INFO]. народження. Після розірвання шлюбу, як зазначив представник позивачки, судовим рішенням від 29.07.2013р. із відповідача, на її користь, стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], однак відповідач сплачує аліменти нерегулярно, а тому, станом на 01.12.2016р., має заборгованість в сумі 34 428,02грн. За твердженням представника позивачки, на даний час відповідач, маючи іншу сім'ю, зовсім не приділяє увагу сину [PERSON], а з моменту розірвання шлюбних стосунків самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по його утриманню та вихованню, не цікавиться його фізичним і духовним розвитком та здоров'ям, хоча особисто звертався з заявою до відділу сім'ї та молоді Шевченківської районної ради про визначення йому часу для побачень з сином та сам визначив собі термін два рази на місяць побачень з сином, але за весь цей час він лише у січні 2017 року один раз бачився з сином. Позивачка, як вказує її представник, працює, отримує заробітну плату, матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я свого сина, слідкує за його фізичним, духовним та моральним розвитком, і має можливість оздоровлювати його за межами України, так як, на її думку, поїздки в інші країни Світу матимуть позитивний вплив на здоровий, всебічний та повноцінний розвиток дитини. Однак, на її звернення 29.11.2016р. до відповідача, щодо надання дозволу на виїзд сина за кордон, вона офіційної відповіді не отримала, і таким чином, протягом 2016 року, так і не змогла виїхати з сином за кордон на відпочинок, із-за ненадання відповідачем відповідного дозволу. Відповідач, як зазначив представник позивачки, всіляко здійснював їй перешкоди, в тому числі і в прописці сина за її адресою проживання, також не надаючи відповідного дозволу, що змусило позивачку також звертатись до суду, а не надаючи їй дозволу на подорожування з сином за кордоном та його оздоровлення, на переконання позивачки, відповідач в цьому випадку діє за аналогічним сценарієм та їй на зло, що і змусило позивачку на звернення до суду із даним позовом. Представник відповідача подала письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що позивачка не навела жодного доказу стосовно ухиляння відповідача від виконання батьківських обов'язків. Заборгованість по аліментам, про яку позивачка зазначає в позові, відповідач 22.03.2017р. добровільно перерахував, визначивши її згідно ч.ч.1, 2 ст.195 Сімейного кодексу України, станом на 01.02.2017р., в сумі 16 304,00грн. на депозитний рахунок Подільського міжрайонного Відділу ДВС, та подав дві скарги на дії державних виконавців, в зв'язку з проведенням неправильного розрахунку вказаної заборгованості. Стосовно доводів позивачки про чинення постійних перешкод в прописці сина за її місцем проживання, то [PERSON] [INFO] як вказала представник відповідача, сам оплатив адміністративні послуги і добровільно надав письмовий дозвіл, в присутності позивачки, для реєстрації місця проживання свого малолітнього сина. За твердженням представника відповідача, у всіх своїх зверненнях, позовних заявах та скаргах відповідач вказує своє дійсне місце реєстрації та засоби зв'язку (контактний телефон та адресу електронної пошти), тому доводи позивачки про те, що відповідач завжди вказував адресу свого місця проживання - м.Київ, але при цьому називав різні адреси місця проживання, не відповідає дійсності, як і розшук відповідача за заявою позивачки від 07.02.2017р., оскільки ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.02.2017р. в задоволенні відповідного подання Подільського міжрайонного відділу ДВС було відмовлено. На переконання представника відповідача, в своєму зверненні від 29.11.2016р. та в позовній заяві позивачка не зазначає необхідність виїзду дитини найближчим часом до якоїсь конкретної країни, з конкретною метою та період плануємого виїзду, так як батько дитини, на думку представника відповідача, зобов'язаний дбати про безпеку та здоров'я дитини під час кожної закордонної поїздки. Поїздки до певних країн в певний визначений період часу, на погляд представника відповідача, може нести ряд небезпек для малолітньої дитини, таких як - небезпека захворювання на типові для певної місцевості небезпечні хвороби, епідемії, природні лиха та катастрофи, небезпечна політична ситуація, воєнні дії, підвищена загроза вчинення терористичних актів тощо. Також важливе значення має у супроводі кого буде здійснюватися така поїздка дитини за кордон, та чи можуть люди, які супроводжуватимуть дитину, забезпечити належну безпечку та у випадку необхідності медичну допомогу дитині (необхідне медичне страхування тощо) під час такої поїздки, а тому пославшись на ст.ст.3, 9, 11 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989р., ст.3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980р. (Гаазька Конвенція), ст.33 Конституції України, ст.ст.1, 141, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст.313 Цивільного кодексу України, ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», постанову Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», «Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового тримання та вилучення» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995р. №231, просила в задоволенні позову відмовити. /ар.сп. 31-36, 103-107 / В судовому засіданні представник позивачки наполягав на позовних вимогах та на обставинах викладених в позові, пояснюючи суду, що відмова відповідача в наданні згоди на тимчасові виїзди дитини, разом з матір'ю, за межі України пов'язана насамперед з тривалим розглядом майнового спору між колишнім подружжям, хоча позивачка для отримання згоди на одноразовий виїзд до відповідача не зверталась. Представник позивачки також зазначив, що рішення Котовського міськрайонного суду від 30.03.2017р., про відмову в задоволенні аналогічного позову, не оскаржувалось, із-за того, що в позовних вимогах було зазначено багато країн і дозвіл вимагався аж до досягнення дитиною 16-річного віку, а тому в даному позові вказано країн виїзду менше та зі строком до кінця цього року. /ар.сп. 140-142 / Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, надавши, відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, заяву про розгляд справи в їх відсутності, а тому розгляд справи проведений без їх присутності, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. /ар.сп. 124, 129 / Представник Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (як представник органу опіки і піклування) в судове засідання не з'явився, надавши клопотання про розгляд справи без його участі, а тому розгляд справи проведений без його присутності, що не суперечить положенням ст.169 ЦПК України. У вказаному клопотанні представник Служби у справах дітей висловив також прохання про винесення рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини. /ар.сп. 90 / Заслухавши пояснення представника позивачки, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, якими вони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення, та проаналізувавши нормативно-правові акти, якими регулюються вказані правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступного: із свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 09.08.2009р., виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по Котовському району Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 11.05.2012р., виданого Відділом РАЦС Печерського районного управління юстиції у м.Київі, та рішення Дарницького районного суду м.Києів від 23.07.2013р., а також паспортів позивачки і відповідача, видно, що сторони у справі, як колишнє подружжя, є батьками [PERSON], [INFO]. народження; /ар.сп. 6-10 / 29.11.2016р. позивачка звернулась до відповідача із письмовим зверненням, про надання згоди на виїзд дитини за кордон України, в країни: Туреччина, країни Африки, країни Європи, Тайланд, В'єтнам, Індія, на яке, за її твердженням, офіційної відповіді не отримала; /ар.сп. 11-12, 43-46 / згідно довідки від 26.12.2016р. розрахунку заборгованості зі сплати аліментів з 01.06.2013р. по 01.12.2016р., виданої Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Київі, [PERSON] мав заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO]., на користь [PERSON], станом на 01.12.2016р. в сумі 34 428,02грн.; /ар.сп. 13 / ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20.02.2017р. задоволено клопотання державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного тероиторіального управління юстиції в Одеській області, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документу, громадянину України [PERSON], [INFO]. народження, на період - до погашення ним заборгованості по аліментам; /ар.сп. 14, 58-59, 138 / ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 23.11.2016р., позов [PERSON] до [PERSON], про надання дозволу на виїзд, повернено позивачці із-за непідсудності вказаному суду; /ар.сп. 15 / ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 18.01.2017р., ухвала Дарницького районного суду м.Києва від 09.09.2016р. про відкриття провадження у справі, за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без письмової згоди батька залишена без змін, а апеляційна скарга представника [PERSON] - [PERSON] - відхилена; /ар.сп. 16-17 / 07.02.2017р. позивачка звернулась із заявою до Подільського міжрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області, про розшук [PERSON], який, на її думку, умисно злісно ухиляється від уплати аліментів на утримання сина [PERSON], однак документ про результати розгляду її заяви не надала; /ар.сп. 18 / рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2017р., по справі №505/491/17, яке ніким не оскаржувалось, в задоволенні позову [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, відмовлено; /ар.сп. 37-39, 119-121 / на звернення позивачки від 29.11.2016р., щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон, відповідач надіслав письмову відповідь, в якій зазначив, що із самого звернення йому зрозуміло - «наразі не йдеться про необхідність виїзду дитини найближчим часом до якоїсь конкретної країни з конкретною метою та з періодом плануємого виїзду», а тому він висловив запевнення, «що будь-яких зволікань у разі необхідності надання ним дозволу на виїзд їхньої дитини за кордон у кожному конкретному випадку не буде», сповістивши про адресу свого постійного місця проживання, особистого номера телефону та його уповноваженого представника у м.Київі; /ар.сп. 41-42 / згідно квитанції №11858936 від 23.03.2017р., виданої відділенням №8 ПУМБ в м.Київ, відповідачем, на рахунок Котовського МВДВС ГТУЮ в Одеській області, здійснений переказ 16 304,00грн. в рахунок погашення заборгованості по аліментам на користь позивачки, за період з 01.06.2013р. по 31.01.2017р.; /ар.сп. 47, 108 / вважаючи дії державного виконавця, щодо примусового стягнення аліментів, неправомірними, а визначену ним суму заборгованості необґрунтованою, відповідач в березні 2017 року звернувся із відповідними скаргами, як до Дарницького районного суду м.Києва та і до Головного територіального управління юстиції в Одеській області; /ар.сп. 48-57 / відповідно до квитанції №10 від 26.12.2016р., виданої ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» м.Київ, відповідачем здійснено оплату 40,80грн. за виконання послуги по реєстрації місця проживання сина [PERSON]; /ар.сп. 60, 111-115 / 30.03.2017р. відповідач подав до Вищої ради правосуддя дисциплінарну скаргу на суддю Дарницького районного суду м.Києва та суддів Апеляційного суду м.Києва, вважаючи, що в їх поведінці наявні ознаки дисциплінарних проступків, при розгляді цивільної справи №753/15531/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька; /ар.сп. 62-67 / ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 15.06.2017р. скарга [PERSON] на дії державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Сітарчук О.О. та державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Белінської І.В., щодо розрахунку заборгованості по аліментам при виконання виконавчого листа від 14.08.2013р., задоволена; /ар.сп. 109-110 / із листа з порталу Судової влади України вбачається, що в провадженні Дарницького районного суду м.Києва перебуває цивільна справа №753/13830/16-ц (провадження №2/753/1159/17) за позовом [PERSON] до [PERSON], про поділ майна, набутого під час шлюбу; /ар.сп. 116 / ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28.02.2017р., в задоволенні подання в.о. начальника Подільського МВДВС ГТУЮ в Одеській області Яворського Г.В., про оголошення розшуку боржника [PERSON], [INFO]. народження, тобто відповідача, відмовлено; /ар.сп. 117-118 / Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, на лист суду щодо надання висновку органу опіки та піклування по даній справі, надіслала відповідь, якою, пославшись на ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, вважала, що надання до суду висновку про даній категорії справ не передбачено діючим законодавством; /ар.сп. 132 / за твердженням представника позивачки, в провадженні Дарницького районного м.Києва перебувала цивільна справа №753/15521/16-ц (провадження №2/753/6968/16) за її позовом до відповідача, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без письмової згоди батька, за результатами розгляду якої [PERSON], [INFO]. народження, з 27.12.2012р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS], тобто за місцем проживання матері; /ар.сп. 135-137, 139 / на адвокатський запит представника позивачки, щодо офіційного працевлаштування відповідача, Подільська ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області надіслала податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, за 2-4 квартали 2016 року та 1 квартал 2017 року, що, на його думку, свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по утриманню дитини, оскільки він є офіційно найманим працівником у своєю нинішньої дружини, із мінімальною заробітною платою; /ар.сп. 143-148 / ст.24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.1966р., визначено, що кожна дитина без будь-якої дискримінації має право на такі заходи захисту, які є необхідними в її становищі як малолітньої, з боку її сім'ї, суспільства і держави; ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка набула чинності для України 27.09.1991р., встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; згідно ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до засто¬сованого закону і процедури, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, напри¬клад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. або ко¬ли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; ст.33 Конституції України проголошено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом; ст.141 Сімейного кодексу України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини; ст.153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом; відповідно до ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню; ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними; згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, а предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини; п.п.3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. №57 (із відповідними змінами) передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку, а виїзд в супроводі одного з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі; ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень; в рішенні Верховного Суду України №6-15цс17 від 12.04.2017р. висловлена правова позиція про те, що виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, на переконання суду, позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки діючими нормативно-правовими актами передбачено надання дозволу лише на одноразовий виїзд малолітньої дитини за межі України, а в позовних вимогах мова йде про виїзд до країн Шенгенської угоди, Туреччини та Єгипту, тобто до багатьох країн. Відмовляючи в задоволенні позову, щодо надання дозволу на багаторазові виїзди малолітньої дитини за кордон, суд також враховує письмове зобов'язання відповідача, надіслане позивачці, про надання ним такого дозволу на конкретний виїзд без зволікань, а тому радить позивачці ним скористатись. На підставі ст.24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, ст.33 Конституції України, ст.ст.141, 153, 157 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.313 ЦК України, ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», п.п.3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. №57 (із відповідними змінами) та

Outcome: dismissed