Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], 3-ті особи: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відділ державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції у Київській області про звільнення майна з-під арешту, а саме просили зняти арешт з квартири [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м., яка належить [PERSON], накладений 04.03.2011 року відділом державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції постановою №25018624 (номер обтяження 6881140 від 11.03.2011 року), а також зняти арешт з квартири [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м., яка належить [PERSON], накладений 04.03.2011 року відділом державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції постановою №25018624 (номер обтяження 10925513 від 11.03.2011 року), мотивуючи вимоги тим, що 29.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11388509000, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 174 500 дол. США на строк з 29.08.2008 року по 29.08.2034 року. В забезпечення належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №92885 від 29.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., зареєстрований в реєстрі за №2964, за яким відповідач передала банку в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема за договорами, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], описаними вище. Разом з тим, 02.12.2015 року позивачу стало відомо, що 04.03.2011 року Відділом державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції, винесено постанову №25018624 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на нерухоме майно, яке належить [PERSON], в тому числі на трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м, що знаходиться в іпотеці ПАТ «Дельта Банк» (номер обтяження 6881140 від 11.03.2011 року). Крім того, 04.03.2011 року Відділом державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції, винесено постанову №25018624 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на нерухоме майно, яке належить [PERSON], в тому числі на трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м, що знаходиться в іпотеці ПАТ «Дельта Банк» (номер обтяження 10925513 від 11.03.2011 року). Станом на 03.02.2016 року за відповідачем [PERSON] перед позивачем у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору наявна заборгованість, яка становить 9 258 344,78 грн. Позивач вважає, що накладення вищезазначеного арешту на майно, що передане в іпотеку ПАТ «Дельта Банк», порушує право ПАТ «Дельта Банк», як іпотекодержателя, на переважне право перед іншими кредиторами задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, що і стало підставою звернення до суду з відповідними вимогами. Представник позивача Духота І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, оскільки ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає можливість зняття арешту виключно у випадку, коли майно, з якого пропонується зняти арешт, належить позивачу на праві власності. Позивач ПАТ «Дельта Банк» є лише іпотекодержателем, а не власником квартири [ADDRESS], а тому заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню. Представник третьої особи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.83) Третя особа відділ державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції у Київській області про розгляд справи повідомлялась судом належним чином, однак представник в судове засідання не з`явився. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійснені. Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11388509000, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 174 500 дол. США на строк з 29.08.2008 року по 29.08.2034 року (а.с.6-9). З метою забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №11388509000 від 29.08.2008 року, того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №92885, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., зареєстрований в реєстрі за №2964, за яким відповідач передала банку в іпотеку належну їй трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м (а.с.11-12). 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема за договорами, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], описаними вище (а.с.13, 15). Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.12.1015 року (а.с.4-5), 11.03.2011 року Відділом державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції, винесено постанову №25018624 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на нерухоме майно, яке належить [PERSON], в тому числі на трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м, що знаходиться в іпотеці ПАТ «Дельта Банк» (номер обтяження 6881140 від 11.03.2011 року). Крім того, 04.03.2011 року Відділом державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції, винесено постанову №25018624 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на нерухоме майно, яке належить [PERSON], в тому числі на трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м, що знаходиться в іпотеці ПАТ «Дельта Банк» (номер обтяження 10925513 від 11.03.2011 року). У позовній заяві позивач покликається на заборгованість відповідача по кредитному договору №11388509000 від 29.08.2008 року, яка станом на 03.02.2016 року становить 9 258 344,78 грн., що також підтверджується наданим розрахунком (а.с.14). Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 цього ж Кодексу, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд зауважує, що із матеріалів справи вбачається, що позивач не є власником майна, а саме квартири [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м, що є предметом іпотеки. Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.11.2014 року (а.с.73-76), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2015 року (а.с.77-80), в задоволенні вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 93 кв. м, жилою площею 52,30 кв. м, виселення та зняття з реєстрації, відмовлено. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не є власником чи володільцем арештованого майна, а лише іпотекодержателем. У той же час, як роз`яснено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Суд звертає увагу, що відповідно до п.1 ч.1 ст.44 Закону України «Про виконавче провадження», у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Одночасно згідно правового висновку Верховного Суду України у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки від 13.12.2013 року «Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах 11 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-124цс13, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки і зробив правовий висновок, про те, що відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відтак права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріорітетом задоволення його вимог. На думку суду, права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а тому вимоги про звільнення майна з-під арешту є безпідставними. При цьому суд наголошує, що в силу вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що права банку як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. Крім того судом встановлено, що права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а тому вимоги банку про звільнення майна з-під арешту не ґрунтуються на законі, тому в задоволенні таких слід відмовити.

Outcome: dismissed