Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

В лютому 2021 року позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В позові зазначила, що з 10 серпня 2012 року перебуває у шлюбі з відповідачем. Сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення шлюбних стосунків, яке сталося в грудні 2020 року, позивач переїхала до іншого місця помешкання, оскільки спільне проживання унеможливлювала агресивна поведінка відповідача. Хлопчик проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивач має статус приватного підприємця; зайняття підприємницькою діяльністю приносить їй дохід, який здатний забезпечити гідну життєдіяльність як матері, так і дитини. Разом з тим проживання хлопчика разом з відповідачем негативно відбиватиметься на розвитку дитини, впливаючи на його психологічний стан. Позивач зверталась до відповідача з проханням припинити реєстрацію хлопчика в квартирі [ADDRESS] з метою його реєстрації за місцем проживання матері - в квартирі [ADDRESS] , проте адресована відповідачу з цього приводу письмова заява залишилась без відповіді. У позивача наявні всі побутові та матеріальні умови для проживання дитини, вона володіє достатньої кількістю часу, щоб приділяти постійну увагу вихованню сина. Між тим відповідач позбавлений вказаних умов. Окрім вказаних переваг, проживання з матір`ю буде оптимальним образом відповідати інтересам гармонійного розвитку дитини, тому що хлопчик буде повною мірою отримувати материнську турботу і любов, значення яких у вихованні малолітньої дитини неможливо переоцінити. На підставі викладеного просить про задоволення позову, визначення місця помешкання дитини з матір`ю в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито підготовче провадження за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. На підставі ухвали суду від 23.04.2021 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтвердила викладені у заяві доводи. Просить про задоволення позову. Пояснила, що хоча відповідач і не оспорює того, що дитина, проживає разом з матір`ю, проте її довірительці хотілося б на підставі рішення суду впорядкувати це питання з метою подальшого використання рішення для припинення реєстрації хлопчика в квартирі [ADDRESS] та реєстрації сина за місцем зареєстрованого проживання матері - в квартирі [ADDRESS] , так як відповідач ухиляється від вирішення цього питання у позасудовому порядку. Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що після фактичного розлучення сторін, яке сталося через те, що у дружини виникли близькі стосунки з його товаришем по службі, від якого позивач завагітніла та народила дитину, дружина видалилась на постійне проживання до цього чоловіка, де разом з дітьми проживає і в теперішній час. Він жодного разу не заперечував проти проживання хлопчика з матір`ю, тому подання цього позову не ґрунтується на існуванні фактичного спору, який штучно створила позивач. Доказом того, що він не претендує на визначення місця проживання сина разом з ним, є подання ним заяви до органу опіки та піклування з метою визначення способу його участі у вихованні сина та встановлення графіку побачень з ним. Що стосується реєстрації хлопчика в квартирі [ADDRESS] , син сторін є власником цієї квартири, яку отримав в дар від батьків. Питання про припинення реєстрації належить вирішувати за домовленістю батьків, між тим позивачка, висунувши таку вимогу, сама ухиляється від вирішення цієї проблеми, оскільки в теперішній час зайнята піклуванням про молодшу дитину, яка є немовлям. Твердження про те, що позивач проживає в квартирі [ADDRESS] , є хибними, оскільки вона мешкає разом з чоловіком, з яким фактично створила сім`ю, та їхнім сином на території Хортицького району м. Запоріжжя, де хлопчик відвідує середній навчальний заклад. Оскільки він ніколи не заперечував проти проживання сина з матір`ю, просить про відмову в задоволенні позову. Представник третьої особи в суді пояснила, що перед складанням письмового висновку в порядку ст. 19 СК України співробітники служби відвідали житло за адресою, на яку послалась позивач. Проте з`ясувалось, що [PERSON] в зазначеній квартирі не проживає, а переїхала на постійне місце проживання до Хортицького району м. Запоріжжя, адресу якого просить не розголошувати; в навчальний заклад на території цього району переведений і син сторін. Зазначені обставини підтвердили сусіди позивача та голова об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Вказані обставини унеможливили складання висновку, оскільки цьому має передувати ретельне вивчення умов проживання та навчання дитини, інформації про її потяги, дозвілля. Під час розгляду справи судом позивач звернувся до органу опіки та піклування з метою визначення способів участі у вихованні сина, що увінчалось отримання ним графіку побачень з хлолпчиком. Вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 10 серпня 2012 року, є батьками дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 10, 11). Статтею 141 СК України встановлено рівність прав матері, батька щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. З наведених положень сімейного законодавства випливає, що питання про місце проживання дитини з будь-ким з батьків вирішується батьками за обопільною згодою. Але якщо мати та батько, які проживають окремо, не прийшли до згоди, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, як випливає із змісту сит. 161 СК України. Наведене свідчить про те, що лише спір, що існує реально, відносно того, з ким з батьків буде проживати донька (син), є предметом судового розгляду. Цивільне судочинство підпорядковане меті ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що і є завданням цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України). Право кожного на захист цивільних прав та інтересів встановлено статтею 15 ЦК України. Правом на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів наділена кожна особа, як слідує із змісту ст. 4 ЦПК України. Таким чином, тільки порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси є предметом судового розгляду. Про необхідність констатації фактичного спору як передумови для звернення до суду свідчить семантика іменника «суд». Між тим під час з`ясування обставин цієї справи судом встановлено, що між сторонами не існує спору про місце проживання сина в розумінні ст. 161 СК України. Означений умовивід суду ґрунтується як на поясненнях сторін, кожна з яких не заперечує проти обопільної згоди на проживання сина з матір`ю, так і на поясненнях представника третьої особи; на встановлених судом фактичних обставинах про те, що має місце лише порушення права батька, якому невідомо місце фактичного проживання сина, на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, підтвердженням чого є факт встановлення органом опіки та піклування за його зверненням графіку побачень з хлопчиком. Не впливає на вказаний висновок суду і твердження представника позивача про те, що ознаки спору містить недосягнення сторонами згоди щодо припинення реєстрації сина, так як місце реєстрації і місце фактичного проживання дитини, яке припускає здійснення опіки за дитиною саме в цьому місці, не є тотожними поняттями. У зв`язку з викладеним позивачці за наявності реального спору в цій частині належало б спрямовувати знаряддя судового захисту в русло інших правовідносин. Однією з засад цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України є змагальність сторін, за якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не лише не довела наявність порушеного права, а й застосувала спосіб захисту, що не відповідає правовідносинам, які склалися, тому суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Outcome: dismissed