Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

В лютому 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся із зазначеним вище позовом до [PERSON] (далі - відповідач). Позивач в обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] . В належному йому будинку зареєстрована відповідач, яка є його невісткою. Шлюб між відповідачем та сином позивача розірвано 13 грудня 2019 року та з 2019 року відповідач в будинку позивача не проживає. В зв`язку з небажанням відповідача добровільно знятись з реєстрації в будинку [ADDRESS] , який належить позивачу, останній звернувся з цим позовом до суду. Дії відповідача, на переконання позивача, створюють йому труднощі в користуванні його майном, зокрема, отримання субсидії, соціальної допомоги, тощо. Позивач в останнє судове засідання не з`явився, представник позивача - адвокат Смірнов С.М. підтримав позовну заяву в повному обсязі, з підстав зазначених у позові, просив її задовольнити. Відповідач в останнє судове засідання не з`явилась, будучи присутньою в попередніх засіданнях, щодо задоволення позову заперечувала, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що вона має претензії матеріального характеру та вважає, що за час проживання в будинку відповідача своєю працею здійснила значний вклад в покращення будинку та домоволодіння. Крім цього, підтвердила, що з 2019 року не проживає в будинку позивача. На даний час проживає в будинку своїх батьків в с. Рахни-Лісові Жмеринського району Вінницької області. Представник відповідача - адвокат Костриця В.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовної заяви з підстав, викладених вище та вказаних відповідачем, зокрема, заперечував щодо належності та допустимості доказів, які підтверджують право власності позивача на будинок по [ADDRESS] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, виходячи з принципів верховенства права та захисту порушених прав осіб, суд установив таке. Відповідач зареєстрована в [ADDRESS] з 30 січня 2004 року, що підтверджується копією паспорта відповідача серії [NUMBER] (а.с. 8) та довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористування за №2982, виданою 21 грудня 2020 року виконавчим комітетом Рахнівсько-Лісової сільської ради (а.с. 17). [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 08 травня 2003 року. Після укладення шлюбу визначено спільне прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 12). Шлюб [PERSON] розірвано 13 грудня 2019 року відповідно до рішення Шаргородського районного суду Вінницької області (а.с. 13-15). Відповідно до акту, без дати, обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] , відповідач в будинку в [ADDRESS] не проживає з липня 2019 року (а.с. 18). Позивач є власником будинку [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Рахнівсько-Лісової ради народних депутатів 16 жовтня 2002 року на підставі рішення Шаргородської районної ради №123 від 21 травня 1987 року, зареєстрованого в КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 17 жовтня 2002 року за №562, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с. 68), довідкою КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 12.05.2021 року №200 (а.с. 69), дублікатом свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с. 70), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 257566135 від 21.05.2021 (а.с.71). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). За наслідком дослідження вказаних вище доказів, останні визнаються судом належними та допустимими, достатніми для прийняття обґрунтованого рішення у цій справі. Інші докази, які містяться в матеріалах судової справи, не беруться судом до уваги при ухваленні цього судового рішення, так як вони в сукупності з іншими доказами жодним чином не доводять вимоги позивача та заперечення відповідача. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що позивач є єдиним власником будинку, що встановлено в судовому засіданні, а відповідач в цьому будинку фактично не проживає понад рік і її реєстрація в будинку перешкоджає реалізації права власності позивача, то відповідача слід визнати такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням. Відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою КМУ від 2 березня 2016 року №207, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Outcome: approved