Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 06 липня 2014 року [PERSON] отримала від неї в борг грошові кошти у сумі 5400 доларів США та 450 євро, які зобовязалась повернути до 01 січня 2015 року. На підтвердження отримання грошових коштів від позивача [PERSON] надала власноруч написану розписку від 06 липня 2014 року. [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, проте відповідач ігнорує вказані вимоги. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі: суми основного боргу 145273 гривень 64 копійки, втрати від інфляції 40992 гривень 79 копійок та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2975 гривень 62 копійки, що у загальному розмірі становить 189242 гривень 05 копійок. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, проте надав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, зокрема погодилась зі сумою боргу у розмірі 93805 гривень 01 копійки, щодо сплати боргу у більшому розмірі категорично заперечувала. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 06 липня 2014 року [PERSON] передала відповідачу грошові кошти у розмірі 5400 доларів США та 450 євро, а [PERSON] зобовязалась повернути грошові кошти до 01 січня 2015 року. Вказана обставина підтверджується копією розписки (а.с.9). У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що з метою досудового врегулювання між сторонами спору, [PERSON] направила на адресу [PERSON] письмову вимогу про повернення коштів за договором позики від 06 липня 2015 року, що підтверджується чеком відділення поштового звязку від 22 січня 2016 року (а.с.13-14). Однак, [PERSON] не повернула грошові кошти у строк та в розмірі, визначеними розпискою. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 06 липня 2014 року був укладений договір позики В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконала свої зобовязання за договором позики та повернув грошові кошти. Встановлено, що предметом договору позики у справі, є іноземна валюта. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривні. Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначати в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У відповідності до розяснень Верховного Суду України в п.14 постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 21 січня 2016 року 5400 доларів США еквівалентно 133169 гривень 63 копійок (24,661043 * 5400,00) та 450 євро еквівалентно 12104 гривень 01 копійок (26,897800 * 450). Тому, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг за договором позики у розмірі 145273 гривень 64 копійки. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з письмових розрахунків, зазначених позивачем в позовній заяві, втрата коштів від інфляції становить 40992 гривень 79 копійок та три проценти річних від простроченої суми складає 2975 гривень 62 копійки. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики, що у загальному розмірі складає 189242 гривень 05 копійок. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції №0.0.511639632.1 від 25 лютого 2016 року (а.с.26) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1892 гривень 43 копійки. Предявлений нею позов задоволений у повному обсязі. Тому, з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1892 гривень 43 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved