Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

В липні 2014 року позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою, в якій просили визнати за [PERSON] право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74 (квартира № 1 у житловому будинку (літ. А-1) загальною площею 40,4 кв.м., літній душ (літера Е) загальною площею 1,4 кв.м., вбиральня (літера И) загальною площею 1,4 кв.м., 1/2 воріт № 1, 1/2 хвіртки № 2, 1/2 огорожі № 7, огорожа № 4, 1/2 підпірної стіни № 6, 1/2 сходів № 5,1/3 мостіння II, 1/2 водоколонки № 8[ADDRESS] у житловому будинку (літ. А-1) загальною площею 40,3 кв. м., літня кухня (літера В) загальною площею 18,9 кв.м., прибудова (літера В) загальною площею 3,3 кв.м., навіс (літера З) загальною площею 18,5 кв.м., навіс (літера Г) загальною площею 3,8 кв.м., літній душ (літера К) загальною площею 1,7 кв.м., вбиральня (літера Л) загальною площею 1,7 кв.м., 1/2 огорожі № 7, хвіртка № 11, огорожа № 12, ворота № 10, 1/3 мостіння II, водоколонка № 9, підпірна стіна № 13), що складає 3/4 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74 без додаткового вводу в експлуатацію; визнати за [PERSON] право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74 (житловий будинок (літ. Б-1) разом з сіньми, загальною площею 43,4 кв.м., 1/2 воріт № 1, 1/2 хвіртки № 2, 1/2 підпірної стіни № 6, 1/2 сходів № 5, 1/3 мостіння II, 1/2 водоколонки № 8, огорожа № 3, що складає 1/4 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74 без додаткового вводу в експлуатацію. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали на те, що в 1954 році [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було розпочато будівництво житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74, яке було завершене в 1961 році. В 1971 році домоволодіння було прийнято в експлуатацію. Таким чином, домоволодіння в 1971 році було повністю узаконене на земельній ділянці, на якій і по цей час воно знаходиться. Заперечень щодо оформлення документів на вищезазначене домоволодіння не існувало. В 1975 році домоволодіння знаходилось у в фактичному користуванні та фактично у власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], який фактично будував домоволодіння, є чоловіком [PERSON]. Станом на цей час вищезазначеним домоволодінням користуються, фактично проживають у домоволодінні та зареєстровані у ньому [PERSON] та [PERSON], які є рідними дітьми [PERSON] та [PERSON] З 1971 року домоволодіння перебудовувалось і станом на цей час воно знаходиться у стані, який визначено технічним паспортом, виготовленим від 15 травня 2013 року. Позивачі користуються домоволодінням у відповідності до розрахунку часток, що є додатком до технічного паспорту на вищезазначене домоволодіння. Проте, не дивлячись не те, що усе своє життя прожили у вищезазначеному домоволодінні та фактично є його користувачами, позивачі не є його власниками. Вони звертались до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з метою державної реєстрації прав власності на домоволодіння. Але одержали рішення від 03.10.2013 року та 05.02.2014 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень через те, що ними не подані усі необхідні документи, а саме документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Крім того, позивачі 09.07.2014 року звернулись до Дніпропетровської міської ради з питання визнання право власності на домоволодіння, але станом на момент фактичного прийняття обєкта - домоволодіння в експлуатацію його фактичними власниками і користувачами, а відповідно і користувачами земельної ділянки, що знаходилась під ним були - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Станом на цей час фактичними користувачами вже перебудованого домоволодіння. Щодо відповідності домоволодіння будівельним нормам та іншим стандартам - Інститутом проектування та експертизи будівництва 04 вересня 2013 року були проведені огляд і оцінка технічного стану домоволодіння на підставі яких було видано звіт про проведення технічного огляду будівельних конструкцій та інженерних мереж домоволодіння. Висновком проведеного огляду встановлено, що конструкції будівель домоволодіння мають необхідні запаси міцності й характеристики, що забезпечують твердість і просторову стійкість, конструкції перебувають у задовільному стані. Таким чином, позивачі на протязі багатьох років є фактичними користувачами та власниками домоволодіння, проте їх право власності на зазначене домоволодіння не зареєстроване. Пізніше представник позивачів [PERSON] уточнив позовні вимоги позивачів та просив визнати за [PERSON] право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74 (квартира № 1 у житловому будинку (літ. А-1) загальною площею 40,4 кв.м., літній душ (літера Е) загальною площею 1,4 кв.м., вбиральня (літера И) загальною площею 1,4 кв.м., 1/2 воріт № 1, 1/2 хвіртки № 2, 1/2 огорожі № 7, огорожа № 4, 1/2 підпірної стіни № 6, 1/2 сходів № 5,1/3 мостіння II, 1/2 водоколонки № 8[ADDRESS] у житловому будинку (літ. А-1) загальною площею 40,3 кв. м., літня кухня (літера В) загальною площею 18,9 кв.м., прибудова (літера В) загальною площею 3,3 кв.м., навіс (літера З) загальною площею 18,5 кв.м., 1/2 огорожі № 7, хвіртка № 11, огорожа № 12, ворота № 10, 1/3 мостіння II, водоколонка № 9, підпірна стіна № 13), що складає 3/4 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74 без додаткового вводу в експлуатацію; визнати за [PERSON] право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74 (житловий будинок (літ. Б-1) разом з сіньми, загальною площею 43,4 кв.м., 1/2 воріт № 1, 1/2 хвіртки № 2, 1/2 підпірної стіни № 6, 1/2 сходів № 5, 1/3 мостіння II, 1/2 водоколонки № 8, огорожа № 3, що складає 1/4 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Водопянова, буд. 74 без додаткового вводу в експлуатацію. Ухвалою суду до участі у дану справу було залучене Комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради в якості третьої особи. Позивачі в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, раніше їхній представник [PERSON] надав суду заяву, в якій просив закінчити розгляд справи без його участі. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що у період з 1954 року по 1961 рік [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було збудоване домоволодіння № 74 по вул. Водопянова в м. Дніпропетровськ, що підтверджується актом прийому індивідуального домоволодіння виконавчого комітету Ради депутатів трудящих та зведеним актом по домоволодінню (а.с.9-13). [PERSON] та [PERSON] померли - 02 січня 2002 року та 21 лютого 2006 року відповідно, що підтверджується свідоцтвами про смерть [PERSON] І-КИ № 406902 від 11.01.2002 року та Серії 1-КИ № 075361 від 04.03.2006 року (а.с.29,31). [PERSON] виходячи з змісту позовної заяви позивачів також помер. Позивачі просили визнати за ними право власності на самочинно збудоване вищевказаними особами домоволодіння № 74 по вул. Водопянова в м. Дніпропетровськ, як за спадкоємцями, без додаткового вводу в експлуатацію. Підставами своїх позовних вимог позивачі вказали ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Разом з тим, позивачі не є особами, які здійснили самочинне будівництво домоволодіння № 74 по вул. Водопянова в м. Дніпропетровськ, а доказів іншого ними не надано. При цьому, з матеріалів даної справи та доводів позивачів в їхній позовній заяві, вбачається, що фактично між сторонами виникли інші правовідносини ніж ті, що заявлені ними в даній позовній заяві. Так, ними заявлені правовідносини про речові права на нерухоме майно, але фактично у них виникли спадкові правовідносини. Проте, такі вимоги та правові підстави позивачами не заявлялися, а відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому, з урахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що позивачами обраний не вірний спосіб цивільного захисту своїх прав та інтересів. Крім того, як розяснив абз. 1 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. При цьому, позивачі просять визнати за ними право власності на спірне домоволодіння, господарські будівлі та споруди до нього, до складу якого (домоволодіння) входять споруди, які є самочинним будівництвом, збудовані в 2013 році, що підтверджується технічним паспортом на спірне домоволодіння, хоча саме домоволодіння, як встановлено судом, збудоване у період з 1954 року по 1961 рік під час дії положень Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, але позивачі в своєму позові посилаються на чинний ЦК України, який набрав чинності лише з 01 січня 2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачам в задоволенні їхніх позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed