Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

В листопаді 2011 року позивач звернулась до Публічного акціонерного товариства «ЕРСТЕ БАНК», [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнка В.В. про визнання недійсним кредитного договору № 014/1975/2/12141, укладеного 25.03.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» із змінами та доповненнями та визнати недійсним договір іпотеки № 014/1975/2/12141 від 25.03.2008 року укладеного між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» зі змінами внесеними Додатковим договором № 1 від 11.12.2009 року. В січні 2012 року позивач надала до суду заяву про зміну предмету позову, а саме: просила суд скасувати заборону на відчуження квартири [ADDRESS], що належить [PERSON]. Зобов'язати приватного нотаріуса Авдієнка В.В. вилучити запис з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження квартири [ADDRESS]. Скасувати державну реєстрацію іпотеки квартири [ADDRESS] та зобов'язати приватного нотаріуса Авдієнка В.В. виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири [ADDRESS] що належить [PERSON] В серпні 2013 року позивач звернулась з позовом до ПАТ «Фідокомбанк», [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Авдієнко В.В. про визнання недійсним договору іпотеки № 014/1975/2/12141 від 25.03.2008 року укладеного між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» зі змінами внесеними Додатковим договором № 1 від 11.12.2009 року. Крім того, позивач просила скасувати заборону на відчуження квартири [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію іпотеки квартири [ADDRESS], що належить [PERSON]. 17.10.2013 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ «Ерсте Банк», третя особа Приватний нотаріус Авдієнко В.В. про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки об'єднана в одне провадження з цивільною справою за позовом [PERSON] до ПАТ «ФІДОКОМБАНК», [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Авдієнко В.В. про визнання недійсним договору іпотеки зі змінами внесеними Додатковим Договором № 1 від 11.12.2009 року. В судовому засіданні представник позивачки уточнив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним договір іпотеки № 014/1975/2/12141 від 25.03.2008 року укладений між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» зі змінами внесеними Додатковим договором № 1 від 11.12.2009 року, який є невід'ємною частиною договору іпотеки від 25.03.2008 року з підстав порушення, під час укладання Договору іпотеки, положення Закону України «Про іпотеку», зокрема, статті 5 вказаного Закону, в редакції від 12 травня 2006 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, а саме неможливістю передачі в іпотеку майнових прав на квартиру. Представник відповідача ПАТ «Фідобанк», якого було змінено на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ГЛОБАЛ ФІНАНС», в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки вважає, що згідно чинного законодавства майнові права на квартиру могли бути предметом іпотеки, крім того, представник відповідача зазначив, що 03.12.2014 року Верховним судом України було винесено постанову у справі № 6-173цс14 за заявою [PERSON], яка діяла в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], ПАТ «Ерсте БАНК», третя особа ПНКМНО Авдієнко В.В. про визнання договору іпотеки №014/1975/2/12141 від 25.03.2008 року недійсним. На думку представника відповідача, колегією суддів ВСУ були зроблені чіткі висновки щодо законності укладення оспорюваного договору іпотеки та перевірено законність рішень попередніх інстанції, які також визнали договір таким, що не підлягає визнанню недійсним. Відповідач [PERSON] та його представник в судові засідання не з'являлись, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Третя особа ПНКМНО Авдієнко В.В. в судові засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача - ТОВ «Факторингова компанія «ГЛОБАЛ ФІНАНС», дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 березня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ерсте БАНК», правонаступником якого є ПАТ «Ерсте БАНК» та ПАТ «ФІДОКОМБАНК» був укладений кредитний договір з фізичною особою №014/1975/2/12141, за умовами якого ПАТ «ФІДОКОМБАНК» [PERSON] кредит у сумі 127260, 00 доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 24 березня 2038 року включно. В забезпечення виконання взятих на себе [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «ФІДОКОМБАНК» був укладений договір іпотеки № 014/1975/2/12141 від 25 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В., зареєстровано в реєстрі за № 582. Відповідно до пункту 1.2 Договору іпотеки № 014/1975/2/12141 від 25.03.2008 року, предметом договору іпотеки є майнові права на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS], загальна проектна площа складає 88, 38 кв.м, житлова площа 51,94 кв.м, будівництво якої не завершено і яка в майбутньому стане власністю [PERSON] 06 жовтня 2009 року [PERSON] став власником разом із [PERSON], яка була дружиною відповідача, квартири № 19, за адресою: [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності серія [NUMBER] від 01 жовтня 2009 року, видане на ім'я ПАТ «ФІДОКОМБАНК» на квартиру № 19 за адресою: [ADDRESS] оформлене Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. Право власності за відповідачем ПАТ «ФІДОКОМБАНК» зареєстровано 06 жовтня 2009 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про що записано в реєстрову книгу № 300-156 за реєстровим № 9955. 11 грудня 2009 року до договору іпотеки внесено зміни, згідно з Додатковим договором №1, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. Відповідно до Додаткового договору №1, пункт 1.2 Договору іпотеки від 25 березня 2008 року було змінено, а саме - новим предметом іпотеки стала, квартира [ADDRESS] Як вбачається з пояснень позивача, на початку 2011 року їй стало відомо про відкриття виконавчого провадження щодо звернення стягнення на квартиру, в якій проживає [PERSON] та її малолітня донька [PERSON], а також про те, що квартира перебуває в іпотеці і про укладений відповідачем [PERSON] Договір іпотеки. Про цей факт повідомив [PERSON] після отримання листа з відділу державної виконавчої служби Деснянського району м. Києва, з якого вбачається, що Постановою про відкриття виконавчого провадження №24196321 від 03.02.2011 р. було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості за Кредитним договором у розмірі 1 162 773,38 (один мільйон сто шістдесят дві тисячі сімсот сімдесят три гривні 38 копійок) грн. Виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенка Миколи Івановича від 23 грудня 2010 року за реєстраційним №3056, вчиненого на Договорі іпотеки. Позивач вважає, що при укладенні Договору іпотеки були допущені грубі порушення законодавства України, у зв'язку із чим Договір іпотеки разом із Додатковим договором повинен бути визнаний недійним. Так, в судовому засіданні встановлено, що при укладенні Договору іпотеки сторони керувалися положеннями Закону України «Про іпотеку», який був чинний на момент укладення договору (останні зміни - згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3480-IV) (далі - попередня редакція Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 1 попередньої редакції Закону «застава, зокрема, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом». Частина 1 ст. 5: «предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності…; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом». Частина 2 ст. 5: «Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору». Таким чином, на момент укладення Договору іпотеки предметом іпотеки відповідно до попередньої редакції Закону могли бути: - об'єкт незавершеного будівництва, - нерухоме майно, яке в майбутньому стане власністю іпотекодавця, незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. З огляду на вимоги ч. 1 ст. 5 попередньої редакції Закону таке «нерухоме майно» на момент передачі в іпотеку повинно існувати (бути зареєстрованим, оскільки це є невід'ємною характеристикою нерухомого майна) та перебувати у власності іншої особи, ніж іпотекодавець. Таким чином, відповідно до попередньої редакції Закону, яка діяла на момент укладення Договору іпотеки, предметом іпотеки міг бути об'єкт незавершеного будівництва. Майнові права на нерухомість або майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не відокремлювалися як окремий можливий предмет іпотеки. Діюча редакція ч. 2 ст. 5 Закону про іпотеку (в редакції закону України № 800-VI від 25.12.2008 року) встановлює, що «предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього (тобто, майнові права на об'єкт незавершеного будівництва), інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору». З огляду на це, після укладення Договору іпотеки № 014/1975/2/12141 законом України № 800-VI від 25.12.2008 року ст. 3 Закону про іпотеку також була доповнена ч. 3 такого змісту: «Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість». Попередня редакція Закону такої норми не містила. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що попередня редакція Закону не врегульовувала іпотеку майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, натомість детально регламентувала передачу в іпотеку об'єктів незавершеного будівництва (ст. 16). В зв»зку з чим Договір іпотеки № 014/1975/2/12141 від 25.03.2008 року укладений з грубим порушенням законодавства України, та має бути визнаний недійсним, що тягне за собою визнання недійсним Додаткового договору № 1 від 11.12.2009 року до Договору іпотеки № 014/1975/2/12141, який згідно п.4 є невід'ємною частиною Договору іпотеки № 014/1975/2/12141, посвідченого 25.03.2008 року Приватним нотаріусом Авдієнком В.В. за реєстровим номером 582. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України. Так, в Постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі №6-8цс13 вказано наступне: «Статтею 5 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) указаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Крім того, аналогічна справа розглядалася 26 листопада 2014 року у Вищому спеціалізованому суді України (справа № 6-36660св14 за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»). У вказаній справі з аналогічними фактичними обставини, Суд дійшов до висновку, що іпотечний договір є недійсним, оскільки в іпотеку передавалися саме майнові права, а відповідно до ЗУ «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла з 12 травня 2006 року по 14 січня 2009 року) указаний вичерпний перелік об»єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин пр. передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VІ «про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку». Вказана правова позиція згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Щодо заперечень представника ТОВ «ФК «ГЛОБАЛ ФІНАНС» з приводу того, що 03.12.2014 року Верховним судом України було винесено постанову у справі №6-173цс14 за заявою [PERSON] яка діяла в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], ПАТ «Ерсте БАНК», третя особа ПНКМНО Авдієнко В.В. про визнання договору іпотеки № 014/1975/2/12141 від 25.03.2008 року недійсним. На думку представника відповідача, колегією суддів ВСУ були зроблені чіткі висновки щодо законності укладення оспорюваного договору іпотеки та перевірено законність рішень попередніх інстанції, які також визнали договір таким, що не підлягає визнанню недійсним. Суд вважає заперечення представника необґрунтованими, оскільки дійсно 03.07.2013 року Деснянським районним судом м.Києва була розглянута справа за позовом [PERSON], що діяла через законного представника [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «ЕРСТЕ БАНК», треті особи: ПНКМНО Авдієнко В.В., орган опіки та піклування Деснянського району м. Києва про визнання недійсним правочину, а саме: договору іпотеки № 014/1975/12141 від 25.03.2008 року та Додаткового договору № 1 від 11.12.2009 року. Зазначений позов було обґрунтовано тим, що під час укладання договору іпотеки та Додаткового договору були порушені права дитини - [PERSON], яка і звернулась з позовом до суду через свого представника - [PERSON]. У задоволенні даного позову було відмовлено та 12.11.2013 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін. 03.12.2014 року Верховним Судом України винесена постанова, відповідно до якої у задоволенні заяви [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] відмовлено. У заяві про перегляд Верховним Судом України судового рішення суду касаційної інстанції [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] просила скасувати судове рішення касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 5 Закону України «Про іпотеку», що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. В зазначеній Постанові суд не надав оцінку рішенням попередніх інстанції за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON], як в своїх запереченнях зазначив представник Банку,а тільки засвідчив той факт, що справа за позовом [PERSON] та справа, яку надали як приклад неоднакового застосування закону - не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України). В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», аналізуючи зміст ч. 3 ст. 61 ЦПК України в пункті 4 суд доходить до такого висновку: «За змістом частини третьої статті 61 ЦПК…суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними». Таким чином, преюдиційність стосується лише обставин справи (певних фактичних даних), а не правової оцінки таких обставин. В тому випадку, якщо в іншій справі у рішенні судом надана певна кваліфікація правовідносинам (обставинам), така кваліфікаціє не є обов'язковою при розгляді інших справ (навіть якщо в них беруть участь ті самі особи). Згідно з ч. 3 ст. 14 ЦПК України обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» за змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved