Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

В листопаді 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позивач вказує на те, що 22 жовтня 2003 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 2340 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 28 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 12 місяців. Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 5 вересня 2014 року існує заборгованість перед Банком в сумі 18722 грн. 49 коп. Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 526,527,530, 1054 ЦК України, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 18722 грн. 49 коп., а також сплачені позивачем судові витрати. В судове засідання сторони не зявилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника. Позовні вимоги позивач підтримав, просив позов задовольнити, погодився на заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ст.ст.224, 225 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2003 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 553/2003, згідно якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 2340 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 28 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 12 місяців. Згідно п. 2.1 кредитного договору позичальник зобовязався погашати отриманий кредит згідно графіку погашення. Відповідно п. 2.6 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення основного боргу позичальник зобовязався сплачувати 56 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості Пунктом 2.7 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення термінів погашення відсотків по кредиту, позичальник зобовязався сплачувати Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 5 вересня 2014 року існує заборгованість перед Банком. Згідно наданого позивачем розрахунку відповідачу нарахована заборгованість в сумі 18722 грн. 49 коп., яка складається із: заборгованості по процентам за користування кредитом 3356 грн. 69 коп., пені 15365 грн. 80 коп.. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України\~розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року\~дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який більш ніж вдвічі перевищує заборгованість відповідача за кредитом, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Враховуючи вимоги норм цивільного, конституційного та міжнародного законодавства, суд вважає можливим зменшити розмір\~пені, нарахованої Банком\~ з 15365 грн. 80 коп. до 500 грн. 00 коп.. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов Банку на підставі ст.ст.526, 536, 549, 610, 611 ЦК України підлягає частковому задоволенню. З відповідача на користь Банку слід стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом 3356 грн. 69 коп., пеню - 500 грн. 00 коп., а всього 3856 грн. 69 коп. В іншій частині в позові слід відмовити. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial