Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

В квітні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-5 т.1) до відповідачки [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Астаніна Ю.О., в якому просив суд: - визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь відповідачки, посвідчений 22 лютого 2017р. третьою особою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка за життя 06 жовтня 2000р. склала на його користь заповіт. Після смерті спадкодавця, позивач, як спадкоємиць за заповітом звернувся з заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Після отримання державним нотаріусом заяви позивача про прийняття спадщини, позивач дізнався, що третьою особою вже відкрито спадкову справу після смерті його матері на підставі заяви про прийняття спадщини, яка була подана відповідачкою, як спадкоємцем за заповітом, який було складено спадкодавцем на користь відповідачки [INFO] . На думку позивача зазначений заповіт повинен бути визнаний судом недійсним, з тих підстав, що його матір в силу наявних в неї хронічних захворювань та віку не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, з квартири за станом здоров`я не виходила, і взагалі потребувала стороннього догляду, при цьому лише позивач надавав їй таку допомогу, а тому на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 225, 1257 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним заповіт. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017р. відкрито провадження по справі. 16 листопада 2017р. на адресу суду, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України надійшли від відповідачки письмові заперечення на позов (а.с. 59, 60 т.1), в яких відповідачка заперечувала проти позову, зазначаючи, що за своїм психічним станом та віком спадкодавець абсолютно розуміла значення своїх дій та могла ними керувати. За життя остання самостійно звернулась до громадської організації, яка допомагає особам похилого віку, засновником якої є відповідачка, з проханням надати їй допомогу та юридичні консультації з оформлення спадкових справ після смерті дітей, та перерахунку заборгованості за житлово - комунальні послуги. В подальшому спадкодавець самостійно звернулась до третьої особи за складанням і оформленням заповіту. 30 листопада 2017р. третьою особою було подано на адресу суду письмові заперечення на позов (у вигляді доводів і міркувань а.с. 75, 76 т.1), в яких третя особа проти позову заперечила, зазначивши, що перед посвідченням заповіту, вона досить тривалий час спілкувалась з [PERSON] , яка чітко зазначила про свій намір скласти заповіт на користь відповідачки, при цьому ознак психічного розладу остання не виявляла. В судовому засіданні, 09 листопада 2020р. представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача просив суд залишити позов без задоволення, з підстав, наведених у письмових запереченнях. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, в судове засідання 09 листопада 2020р. не з`явилась, поважності причин неявки не повідомила. Допитаний, в якості свідка, в судовому засіданні 05 червня 2018р., позивач [PERSON] суду пояснив, що його мати [PERSON] народила п`ятьох дітей, з яких два її сина вже померли. Крім позивача, залишилися ще є брат та сестра. За життя мати позивача мала складний характер, постійно з усіма сварилась, і спілкувалась виключно лише з однією сусідкою. Їй було важко ходити, у зв`язку з хворобою ніг, вона постійно потребувала допомоги по господарству, яку свідок надавав, відвідуючи її не рідше один - два рази на тиждень, придбавав продукти харчування, прибирав у житлі, організовував здійснення обстежень та лікування в медичних закладах. Свідок пояснив, що за життя матір була занадто економною та бережливою, що навіть не викидала продукти, які зіпсувались, а також постійно робила різноманітні записи, як побутового змісту, так і про свої плани на майбутнє. За життя мати позивача на обліку у лікаря психіатра не перебувала, а скаржилась лише на болі в суглобах, головний біль, та підвищення артеріального тиску. В силу «важкого» характеру, за життя [PERSON] не була задоволена курсом лікування зі сторони лікарів, і часто викликала невідкладну медичну допомогу. У зв`язку з постійними скаргами [PERSON] на болі в суглобах, свідок організував медичну консультацію матері в ДУ Інституті травматології та ортопедії НАМН України. Вдома у матері свідка зберігалися лише паспорт, медична картка з районної поліклініки та пенсійне посвідчення. За життя правовстановлюючі документи на квартиру мати віддала на зберігання свідку. Крім свідка, померлу також відвідувала племінниця свідка, яка здійснювала оплату за житлово - комунальні послуги, прибирала в квартирі, в разі несправностей викликала відповідних фахівців. Востаннє свідок відвідував матір приблизно за тиждень до її смерті. За життя матері свідок бажав, щоб квартира його матері дісталась племінниці, яка тривалий час опікувалась над померлою. Допитана в судовому засіданні 29 березня 2018р., в якості свідка відповідачка [PERSON] , зазначила, що вона є засновником громадської організації, яка допомагає малозабезпеченим людям, в тому числі літнім людям. Допомога полягає у наданні продуктів харчування, допомоги по господарству, консультацій з юридичних питань. Так за життя [PERSON] звернулася до громадської організації «Фонд допомоги Олени Орєхової» для отримання допомоги, оскільки потребувала харчування, а також консультацій щодо оформлення спадкових справ після смерті своїх дітей та перерахунку заборгованості за житлово - комунальні послуги. З зазначених питань є аудіо записи розмов представника організації з померлою. За життя померлу неодноразово відвідували волонтери організації, і надавали їй допомогу за потребою. Особисто під час посвідчення оспорюваного заповіту свідок присутня не була, і не здійснювала оплату вартості послуг нотаріуса. Допитана в судовому засіданні 30 листопада 2017р. третя особа [PERSON] суду пояснила, що за життя [PERSON] особисто звернулась до неї з приводу складення саме заповіту на користь відповідачки. Перед посвідченням заповіту 22 лютого 2017р. свідком, як нотаріусом було визначено обсяг цивільної дієздатності останньої, більше однієї години вони разом розмовляли, будь-яких сумнівів щодо волевиявлення, дійсності наміру, обсягу цивільної дієздатності [PERSON] у свідка не викликала. Померлою власноручно було написано відповідний текст та підписано оспорюваний заповіт, оплата вартості послуг нотаріуса померла здійснювала самостійно. Свідок [PERSON] суду пояснила, що була волонтером в громадській оганізації «Фонд допомоги Олени Орєхової», допомагала [PERSON] , після її звернення до організації. Свідок зазначила, що востаннє відвідувала померлу наприкінці місяця, коли вона зробила довіреність. Вперше вона зустрілась з [PERSON] в лютому 2017р. В обов`язки свідка входило допомога останній, грошові кошти на оформлення довіреності [PERSON] не давала. Свідок [PERSON] , суду пояснила, що працює на посаді дільничного терапевта надавала [PERSON] амбулаторну медичну допомогу приблизно з 2014 по 2015рр. Проте, в силу складного характеру, приблизно за півроку до її смерті, змінила своє ставлення до свідка та почала з нею сваритись. За життя [PERSON] страждала гіпертонічною хворобою, хронічною анемією, у зв`язку з чим свідок назначила їй «гіпотензивні та кровоспинні» лікарські засоби. Будь-які психотропні ліки не призначала. Також, [PERSON] страждала хворобою суглобів, що виникла в неї в силу похилого віку. Внаслідок хронічних захворювань, свідок, як лікар не призначала [PERSON] будь-які психотропні та наркотичні знеболюючі засоби. Стан здоров`я померлої та призначений їй курс лікування свідок здійснювала в медичній картці [PERSON] , яка зберігалась у неї вдома. Так свідок, зазначала, що [PERSON] не бажала лікування в медичному стаціонарі, були випадки, коли остання лаяла та погрожувала ножем лаборанту, який разом із свідком прибув до квартири з метою забору крові. З зазначених обставин свідок не повідомляла компетентні органи, та консультацій психіатра не призначала, а повідомляла про це лише її рідним. На думку свідка, [PERSON] до сторонніх осіб загалом відносилась негативно; мала складний характер. Побут в квартирі був належно налагоджений, [PERSON] мала продукти харчування. При відвідування [PERSON] , остання скаржилась свідку на поганих сусідів. Востаннє свідок бачилась з [PERSON] приблизно за чотири - шість місяців до її смерті. Свідок [PERSON] , суду пояснив, що в якості волонтера в ГО «Фонд допомоги Олени Орєхової» декілька разів в 2016р. привозив до будинку [PERSON] , де вона проживала, інших волонтерів. Тоді свідок до квартири не заходив та жодного разу [PERSON] не бачив. Свідок [PERSON] засвідчив, що з метою надання юридичної допомоги [PERSON] , восени 2016р. спілкувався з нею по телефону та один чи два рази відвідував її за місцем її проживанні, у супроводі волонтерів на прізвище « [PERSON] » та « [PERSON] ». Дана юридична консультація, була зафіксована записом, зокрема йшла мова про складання довіреностей та договору довічного утримання, а мови про заповіт не було. При спілкуванні і отримання юридичної консультації, [PERSON] вела себе цілком адекватно. В подальшому свідок [PERSON] більше не бачив та ні з ким про неї не спілкувався. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. У відповідності з ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 225 ЦК України, визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, приблизно [INFO] померла [PERSON] (а.с. 7 т.1), після смерті якого відкрилась спадщина. Згідно заповіту від 22 лютого 2017р. складеного [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астаніною Ю.О., усе майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі те, що буде належати [PERSON] на час смерті, а також все те, що вона за законом матиме право, було заповідано відповідачці (а.с. 94 т.1). Судом встановлено, що 06 жовтня 2000р. [PERSON] також складався заповіт на користь позивача, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори (а.с. 10 т. 1). У відповідності з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч.1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу (ч. 3, 4 ст. 1254 ЦК України). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач вважав, що заповіт його матері повинен був визнаний недійсним, оскільки остання не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 57 від 25 січня 2019р. (а.с. 202-205 т.1) [PERSON] , на момент укладення заповіту від 22 лютого 2017р. страждала психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з емоційно-вольовою нестійкістю (F07.8); на момент укладення заповіту від 22 лютого 2017р. остання за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Допитані в судовому засіданні експерти, які входили до складу комісії, яка проводила зазначену експертизу підтвердили висновки експертизи, зазначивши, що при проведенні зазначеної експертизи, судовими експертами були враховані не тільки витребувані судом медична картка, а і покази допитаних в судових засіданнях за заявами сторін свідків, як і покази самих сторін. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні представник позивача заперечував проти висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, яка була проведена за ухвалою суду про задоволення клопотання сторони позивача про призначення цієї експертизи, при цьому стороною позивача не було заявлено протягом всього часу розгляду справи в суді клопотання про призначення по справі повторної експертизи, про таке право було роз`яснено стороні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає, при цьому позивачем не були спростовані покази, допитаних в судових засіданнях, свідків, а також не було подано до суду заяву про призначення по справі повторної експертизи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачки не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed