Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

в листопаді 2016 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у якій просили: 1.«визнати свідоцтва про право на спадщину за законом видані Козівською державною нотаріальною конторою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що їм (кожному) належить по 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] , яке належало померлій [PERSON] недійсними»; 2.«визнати за [PERSON] право власності на 6/20 частку колгоспного двору, яке складається з житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] ; 3.«визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку колгоспного двору, яке складається з житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] ; 4.«визнати за [PERSON] право власності на 1/4часткуколгоспного двору, яке складається з житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] ; 5.«визнати за [PERSON] право власності на 1/20 частку житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] ; 6.«визнати за [PERSON] право власності на 1/20 частку житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] ; 7.«визнати за [PERSON] право власності на 1/20 частку житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] ; 8.«визнати за [PERSON] право власності на 1/20 частку житлового будинку та господарських будівель [ADDRESS] ». В обґрунтування своїх вимог покликалися на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка була власником будинковолодіння [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] її дітям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину зазначеного будинковолодіння кожному. 21.07.2016 року зі слів позивачів їм стало відомо, що зазначене будинковолодіння належало до колгоспного двору. Відтак, на переконання позивачів, так як вони станом на 15.04.1991 року проживали фактично з померлою [PERSON] та вели з нею господарство, то вони, на думку самих позивачів, є членами колишнього колгоспного двору. Крім них, членом колгоспного двору, на переконання позивачів, була також і матір позивача [PERSON] [PERSON] .. На підставі зазначеного, позивачі вважають, що кожному із них належить по ј частини колишнього колгоспного двору (разом ѕ), а інша ј частина такого належала померлій [PERSON] .. У зв`язку з цим, вказують, що, на їхню думку, нотаріусом при видачі оскаржених свідоцтв про право на спадщину за законом помилково визначено частки відповідачів у розмірі 1/5, адже до складу спадщини повинна було б входити лише ј частина спірного будинковолодіння, яка належала [PERSON] .. Покликаючись на зазначені обставини, позивачі просили задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 31.03.2017 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено попереднє судове засідання. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 04.09.2017 року постановлено справу призначити до розгляду у судовому засіданні. 11.02.2019 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області постановлено у клопотанні позивачів про зупинення провадження у даній справі залишити без задоволення. 11.03.2019 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області витребувано у Першої тернопільської державної нотаріальної контори, яка знаходиться за адресою: 46001, м. Тернопіль, вул. Коперника, 1, матеріли належним чином засвідченої спадкової справи щодо померлого [INFO] [PERSON] . 16.07.2019 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області залучено [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , як правонаступника відповідача [PERSON] , який помер [INFO] до участі у цій справі. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Інші учасники справи у судові засідання жодного разу не з`являлися, повідомлені належним чином згідно із ст.128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляли. Заслухавши представника позивача, позивачів, відповідачів, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1-3 ст.12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази, відповідно до положень параграфу 1 Глави 5 Розділу І ЦПК України повинні бути: належними, допустимими, достовірними та достатніми. При цьому, належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування, яким є усі обставини, що підтверджують заявлені позовні вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України). Системно проаналізувавши усі позовні вимоги позивачів та матеріали справи, суд вважає, що предметом доказування у цій справі є: 9.законність/незаконність видачі свідоцтв про право на спадщину за законом дітям померлої [PERSON] , а саме: позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; 10.належність позивачів до членів колгоспного двору, якому належало будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] та відповідно наявність у них права на майно такого колгоспного двору і розмір частки, яка належала у майні такого колгоспного двору [PERSON] .. Відтак, до спірних правовідносин слід застосувати ті норми матеріального права, які діяли на той момент, коли такі правовідносини виникли та існували. Як встановлено судом, законність/незаконність свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих після смерті [PERSON] усім відповідачам була вже предметом спору у 2007 році ініційованим позивачем [PERSON] .. Зокрема, рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 14.09.2007 року та додатковим рішенням цього ж суду від 16.11.2007 року ухвалено відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв на право власності на спадкове майно за законом та визнання права власності на спадкове майно за законом на весь житловий будинок з надвірними будівлями, що в [ADDRESS] . Вказане рішення Козівського районного суду Тернопільської області залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10.01.2008 року. При цьому, судами у зазначеній справі встановлено законність видачі відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] у розмірі 1/5 частини спадкового майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Більше того, судами у межах вказаного спору надавалася оцінка також і законності свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого позивачу у тій справі [PERSON] , який, як встановлено, першим подав заяву про прийняття спадщини до Козівської державної нотаріальної контори. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, на переконання суду, перша позовна вимога позивачів (про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом виданих Козівською державною нотаріальною конторою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що їм (кожному) належить по 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] , яке належало померлій [PERSON] недійсними) вже була предметом судових розглядів, щодо такої ухвалено рішення суду, яке набрало законної сили, а тому такі обставини не підлягають доказуванню у межах цього спору. Щодо позовних вимог позивачів №2-8, які серед іншого є похідними від позовної вимоги №1 суд вважає за необхідне зазначити наступне. Правова категорія «майно колгоспного двору» та «власність колгоспного двору» була визначена, серед іншого, ст.120 ЦК УРСР (зокрема в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.1 цієї статті майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Таким чином, усі члени колгоспного двору є власниками майна такого двору без визначення у ньому часток. Згідно з вимогами ст.123 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. При цьому, частиною 3 цієї статті передбачено, що частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділення зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Правозастосування зазначених норм роз`яснено також у п.6 постанови пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», згідно якого спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). При цьому, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Обґрунтовуючи позовні вимоги №2-8 позивачі вказують, що були, на їхню думку, членами колгоспного двору, якому належало спірне будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , адже проживали на той час із померлою [PERSON] , вели з нею спільне господарство і т.д., а відтак вважають, що вони мали право на частку у майні такого колгоспного двору. При цьому, позивачами, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження свого членства у зазначеному колгоспному дворі. Більше того, як встановлено судом та стверджують самі ж позивачі у тексті позовної заяви (т.1 а.с.2, абз.5), єдиним членом колгоспного двору станом на 15.04.1991 року (згідно з копією виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року, яка є документом щодо первинного обліку, та копією відповіді №130/02-14 Городищенської сільської ради Козівського району Тернопільської області від 21.07.2016 року на адвокатський запит представника позивачів) (т.1 а.с.9, 10-11) та, відповідно, єдиним власником спірного майна була [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Городищенської сільської ради 25.09.2000 року за реєстром №37. Таким чином, суд вважає такими, що суперечать одні одним доводи позивачів про те, що власником спірного майна була [PERSON] та те, що вони були членами колгоспного двору, і відповідно мають право на частку у майні такого. При цьому, суд вкотре наголошує, що позивачами не надано жодних доказів на підтвердження такого членства, а копії згаданих вище документів, які подані позивачами на підтвердження своїх вимог, навпаки спростовують доводи щодо їхнього членства у колишньому колгоспному дворі. Крім того, суд вважає за необхідне вказати на те, що позивачі зазначаючи про те, що були членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року не заявляють жодних позовних вимог щодо членства у такому та не оспорюють, як вбачається із змісту їхньої позовної заяви, факту належності спірного майна [PERSON] та, відповідно, її одноосібності як власника майна і члена колгоспного двору, в тому числі станом на 15.04.1991 року. Заявляючи позовні вимоги №2-8 позивачі обрали такий спосіб захисту свого, на їхню думку, порушеного права власності як «визнання права». Водночас, ч.1 ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відтак, виходячи із системного аналізу зазначеної норми та обраного позивачами способу захисту, необхідним, на переконання суду, є встановлення того факту, що позивачі є/були власниками спірного майна, адже право звернення до суду з позовом про визнання права власності має лише власник того чи іншого майна. Підтвердженням обґрунтованості такої позиції суду є роз`яснення, викладені в абзаці 2 п.37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого, виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності, як визнання права, виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку, що позивачі не були членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року та не мали права на частку у майні такого колгоспного двору, не були співвласниками такого майна, а відтак позовні вимоги №2-8 є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, щодо позовної вимоги позивачів №8, суд вважає за необхідне також зазначити, що така є, окрім вказаного, безпідставною, ще й тому, що під час розгляду справи відповідач [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла [PERSON] , яка була залучена правонаступником цього відповідача, однак позивачами не було внесено зміни до зазначеної позовної вимоги та не відредаговано її і тим самим заявлено позовну вимогу до померлої особи. Зважаючи на все вищезазначене, враховуючи преюдиційність рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 14.09.2007 року, додаткового рішенням цього ж суду від 16.11.2007 року та ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 10.01.2008 року у справі №2-232/2007 і відсутність будь-яких доказів щодо членства позивачів у колгоспному дворі та відповідно їхнього права на частку у майні такого двору, а також обрані позивачами способи захисту, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість усіх заявлених позивачами позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed