Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

В липні 2015 року представник позивача ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначав, що між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем 26 листопада 2011 року, був укладений кредитний договір № 002-14531-261111. Відповідно до умов договору, позивачу був наданий кредит у розмірі 6059 грн грн. на строк 12 місяців з терміном повернення до 25 листопада 2012 року. Відповідач згідно договору зобовязався щомісяця у строки, передбачені договором, здійснювати погашення суми заборгованості та сплачувати всю суму процентів, нарахованих за користування кредитними коштами. Посилаючись на те, що відповідач порушив умови кредитного договору, а саме виконував свої зобовязання неналежним чином, внаслідок чого станом на 26.06.2015 року утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 5031,89 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 4002,08 грн., заборгованість за відсотками 210 грн., заборгованість за комісіями 819 грн. представник позивача просив позов задовольнити. В судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Позивач проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ Дельта Банк та [PERSON] 26 листопада 2011 року, був укладений кредитний договір № 002-14531-261111. Відповідно до умов договору, позивачу був наданий кредит у сумі 6059 грн. Строком на 12 місяців. Відповідно до п.2.3. договору за користування кредитом відповідач сплачує позивачу проценти, виходячи зі ставки 24% в рік. Також сторони обумовили, що за обслуговування кредитної заборгованості відповідач сплачує позивачу плату в розмірі 1,49 % в місяць. У відповідності зі ст.1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до умов договору. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. В судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що позивач свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 6059 грн, про що свідчить меморіальний ордер № 42122405 від 28.11.2011 року, в свою чергу відповідач [PERSON] порушила умови кредитного договору, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості. Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 26.06.2015 року утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 5031,89 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 4002,08 грн., заборгованість за відсотками 210 грн., заборгованість за комісіями 819,81 грн. Однак нарахування позивачем комісії в розмірі 819,81 грн. суд вважає безпідставним з огляду на наступне. Відповідно до п. 17 \~ст. 1 Закону України № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІІ) послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч. 4 ст.11 Закону № 1023-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки,\~комісії,\~платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною. З\~ рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 11 Закону № 1023-ХІІ, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Як вбачається з розрахунку заборгованості позивачем нарахована комісія у вигляді нарахування щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості (п.2.5), яка складає 1,49% в місяць грн. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, які саме послуги надаються позивачу за цією комісією. За таких обставин, суд вважає, що нарахування банком комісії не відповідає умовам кредитного договору та суперечить положенням ч. 4 ст.11 Закону № 1023-ХІІ, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи встановлені судом обставини, а також відсутність доказів, які б спростовували наявність кредитної заборгованості у відповідача, суд вважає позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, яка включає заборгованість за сумою кредиту 4002,08 грн. та заборгованість за відсотками 210 грн. обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України судовий збір в розмірі 243,60 грн. стягується на користь держави.

Outcome: partial