Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку крім позивачки зареєстрований ще й [PERSON] . Відповідач хоч і зареєстрований за вказаною адресою, проте фактично з 2015 року там не проживає. Місце проживання відповідача позивачці не відоме. На зв`язок відповідач не виходить, тому добровільно вирішити питання щодо зняття його з реєстраційного обліку вона не має можливості. У зв`язку із вищевикладеним, [PERSON] має складнощі у оформленні субсидії та пільг на житло, тому змушена звернутися до суду. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася. Просить справу розглядати у її відсутності, про що зазначила у своїй позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, на адресу суду повернувся конверт з відміткою пошти «За вказаною адресою адресат відсутній». У відповідності до ст.128 ЦПК України відповідач являється таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки поштова кореспонденція направлялася відповідачу за місцем його реєстрації. Заяв та клопотань не надав, відзиву не надіслав, про причини неявки не повідомив, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 248 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності [NUMBER] від 29.03.2013 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВА №561165 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1800458 від 29.03.2013 року (а.с.14-17). Згідно довідки №1050, виданої ТзОВ «Житловик-Дубно 24.06.2021, у будинку [ADDRESS] зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Як зазначено в актах №41 від 09.06.2021 року та №30 від 19.05.2021, громадянин [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] не проживає з 2016 року (а.с.6-7). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 71 ЖК України право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом 6 місяців з часу вибуття. За ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд враховує, що будинок [ADDRESS] перебуває у власності позивача [PERSON] . Відповідач у зазначеному будинку не проживає, спільного господарства з позивачем не веде, а тому має бути позбавлений права користування житлом позивача.

Outcome: approved