Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій суми 5000 грн щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій суми 5000 грн щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей в сумі 1000 грн на кожну щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем 17.11.2007 був зареєстрований шлюб, який рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10.07.2019 у справі №641/4566/19 було розірвано. Під час перебування у шлюбі було народжено двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачкою, матеріально утримує дітей також вона. Позивачка зазначає, що відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги добровільно не надає. При визначенні розміру аліментів позивачка врахувала стан здоров'я дітей. Зазначила, що [PERSON] має проблеми із зором, після досягнення повноліття потребує проведення лазерної корекції зору. Діти потребують лікування у ортодонта. Позивачка зауважує, що відповідач є здоровим, працездатним, має дохід у розмірі близько п'ятидесяти тисяч гривень щомісячно, має у власності автомобіль вартістю біля 405 200 грн, здійснює комерційну діяльність на ринку « Барабашово ». Інших дітей, непрацездатних членів сім'ї відповідач не має. Позивачка повідомляє, що їй відомо про проведення будування нежитлового приміщення відповідачем та проведення дій щодо набуття права власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивачка вважала за потрібне стягнути з відповідача кошти на матеріальне забезпечення додаткових потреб дітей, а саме: проведення оплати гуртків, навчання іноземної мови, забезпечення відпочинком дітей з метою оздоровлення. Розмір додаткових витрат оцінила у 1000 грн щомісяця на кожну дитину. Сторони не досягли згоди щодо способу, порядку та обсягу участі відповідача у матеріальному забезпеченні дітей, договір про сплату аліментів не укладався. Відповідачем у справі 08.05.2020 до суду надано відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що після розірвання шлюбу між сторонами у справі було усно погоджено суму аліментів на утримання дітей у розмірі 4000 грн щомісячно, які з липня 2019 року він сплачує. Також, відповідач повідомив, що проводить час з дочками не менше двох разів на тиждень, витрачає під час зустрічей кошти на розваги, кожного тижня дає дочкам кишенькові кошти по 100 грн кожній, придбав підручники для вивчення англійської та німецької мов, подарував дочкам мобільні телефони, несе інші витрати на дітей. Тим самим відповідач заперечує ухилення від добровільного матеріального забезпечення дітей. Відповідач вказав, що вони з позивачкою провели поділ спільного майна на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 30.05.2019. За кошти, отримані від поділу, відповідачем було придбано автомобіль. Відповідач заперечує факт придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . 17.03.2020 відповідачем було припинено його діяльність як фізичної особи - підприємця. За 2019 року дохід від підприємницької діяльності склав 75 000 грн, за 2020 рік - 10 100 грн. При цьому позивачка за отримані від поділу майна подружжя кошти придбала трикімнатну квартиру [ADDRESS] , де проживає разом з дітьми. Відповідач зазначає, що на даний час офіційно працює в ТДВ «Житлобуд-2» на посаді менеджера із збуту, отримує заробітну плату в середньому у сумі 4451,40 грн на місяць. Також, відповідач стверджує, що позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28.01.2013 та здійснює оптову торгівлю текстильними товарами, має дохід на місяць вище мінімальної заробітної плати. В мережі інтернет є інформація про надання позивачкою косметологічних послуг. Відповідач зазначає, що його майновий стан не дозволяє сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн на кожну дитину, а тому вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач вважає, що позивачка не довела необхідності купівлі речей, які були би пов'язані з розвитком особливих здібностей, спортом, лікуванням, оздоровленням чи реабілітацією дітей, тобто тих витрат, які б могли розцінюватися як додаткові відповідно до ст.185 СК України. Отже не вбачає підстав для відшкодування додаткових витрат на утримання дітей. 19.05.2020 від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив. Вона зазначає, що погодження розміру аліментів між сторонами не здійснювалося, домовленості щодо утримання дітей в добровільному порядку досягнуто не було. Витрати, на які посилається відповідач, (відвідування парків, поодинокі покупки), не забезпечує першочергові потреби дітей. Посилання на поділ майна подружжя, на думку позивача, не стосується предмету спору. Позивач зазначає, що її майновий стан не впливає на рівність прав та обов'язків батьків. Позивач наполягає на тому, що вимога про стягнення додаткових витрат на утримання дітей відповідає положенням ст.185 СК України та підлягає задоволенню. 23.04.2020 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення справи не надавав, за таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за його відсутності. Суд, вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. 17.11.2007 у Комінтернівському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10.07.2019 у справі №641/4566/19 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7-8). Під час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серія [NUMBER] від 08.02.2008 та серія [NUMBER] від 08.02.2008 відповідно (а.с.10,9). Позивачка [PERSON] разом з неповнолітніми дочками [PERSON] та [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с.35, 36,46). Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.47). Відповідач [PERSON] з 06.05.1998 по 17.03.2020 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.11-13). Позивач [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28.01.2013, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] має у власності автомобіль Volkswagen Tiguan, 2012 року випуску, що визнано учасниками справи, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України є обставиною, що не підлягає доказуванню. Позивачем надано чеки щодо купівлі харчів, канцелярських товарів тощо (а.с.18-30). З наданих відповідачем квитанцій вбачається, що за період з липня 2019 по квітень 2020 року ним позивачу [PERSON] здійснювалися кожного місяця грошові переводи із зазначенням призначення платежу «аліменти» та періоду, за який їх сплачено. Згідно з договором про поділ спільного майна подружжя від 30.05.2019, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А., кожному із сторін в особисту приватну власність перейшли грошові кошти у сумі 1 267 300 грн. Дохід [PERSON] за 2019 рік від підприємницької діяльності складає 75 000 грн, що підтверджується податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2019 рік. За 2020 рік дохід від підприємницької діяльності [PERSON] склав 10 100 грн, що підтверджується податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи підприємця за 2020 рік, поданої 18.03.2020. Відповідно до довідки про доходи №144 від 04.05.2020 [PERSON] працює менеджером із збуту у ТДВ «Житлобуд-2» та отримав заробітну плату за період з липня 2019 року по грудень 2019 року у сумі 25 121,85 грн. Відповідно до довідки про доходи №145 від 04.05.2020 [PERSON] отримав заробітну плату за період з січня 2020 року по квітень 2020 року у сумі 17 805,54 грн. Суду не надано достовірних та допустимих доказів отримання позивачем інших доходів, окрім заробітної плати. Згідно з консультативним висновком лікаря магазину «Люксоптика» [PERSON] , [INFO] , спостерігається у офтальмолога з діагнозом гиперметрофія середнього ступеню, складний гиперметрофічний астигматизм (а.с.40). Суд не бере до уваги надану відповідачем роздруківку переписки з мобільного телефону та надану позивачкою роздруківку з інтернету на а.с.15-17, оскільки ці докази не відповідають вимогам належності та достовірності доказів (ст..77,79 ЦПК України). Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд має врахувати обставини, передбачені ч.1 ст.182 СК України. Так, відомості, повідомлені позивачем, щодо наявності у власності відповідача нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, а тому не враховуються судом при вирішенні питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню. Відповідачем було придбано транспортний засіб Volkswagen Tiguan, 2012 року випуску. При цьому ним підтверджено джерело походження коштів на придбання автомобіля, вартість якого не перевищує суму, отриману останнім в результаті поділу майна подружжя за відповідним договором. Тому відповідно до ч.3 ст.182 СК України, наявність у власності зазначеного автомобіля не може бути підставою для призначення аліментів без обмеження розміром заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не довела суду наявність доходу у батька дітей у розмірі 50 000 грн щомісяця. В свою чергу, відповідач надав суду докази, що припинив підприємницьку діяльність, має постійну роботу та постійний дохід на посаді менеджера із збуту в ТДВ «Житлобуд-2» у вигляді заробітної плати , розмір якої коливається від 4641,92 грн до 5800 грн (довідка про доходи за 2020 рік). За таких обставин, суд вважає неможливим стягнути аліменти в сумі, яку заявляє позивач у справі, оскільки сума аліментів вдвічі перевищує дохід платника аліментів. При цьому, суд зауважує, що з врахуванням розміру доходу відповідача, у твердій грошовій сумі можливо лише стягнути аліменти у розмірі мінімального гарантованого розміру, який дорівнює 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час, суд вважає такий спосіб захисту неповнолітніх дітей недостатнім та таким, що не відповідає їх інтересам, а тому дійшов висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в частці від доходу їх батька. Батько дітей працює офіційно, має постійний заробіток, який згодом може збільшуватися, і, як наслідок, буде підвищуватися розмір утримання на дітей, при цьому отримання дітьми мінімального гарантованого утримання в будь-якому разі буде забезпечено. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки відповідач офіційно працевлаштований, має постійний регулярний дохід, підстав для стягнення аліментів в твердій грошовій сумі не вбачається. Тому суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей частково та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 від усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Ст.185 СК України встановлює, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до правової позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №127/16614/15-ц, до таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Суд зауважує, що позивач, заявивши вимогу про стягнення додаткових витрат на дітей, не довела наявність таких витрат. Так, позивачка зазначає, що до додаткових витрат відносить оплату гуртків - танці, художня школа, волейбол, оплату навчання іноземною мовою та забезпечення щорічним відпочинком з метою оздоровлення. Проте, доказів наявності додаткових витрат на вищезазначені заходи, як і обґрунтування визначеного розміру у сумі 1000 грн. на кожну дитину на такі витрати, суду не надано. Надані позивачкою квитанції щодо купівлі нею продуктів харчування, канцелярських товарів, безповоротної фінансової допомоги, не можуть вважатися додатковими витратами, бо є поточними витратами на утримання дітей. Квитанції щодо безповоротної фінансової допомоги також не є підтвердженням понесення витрат, пов`язаних із розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Квитанції оплати за додаткові платні послуги за березень 2020 року не підтверджують щомісячну сплату таких витрат та не дають можливість пов'язати їх з витратами, передбаченими ст.185 СК України. Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахування викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність понесення позивачем додаткових витрат як в майбутньому, так і в періоди, що минули, а тому вимога про стягнення додаткових витрат на дітей задоволенню не підлягає. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач при зверненні до суду звільнений від оплати судового збору на підставіп.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в частині задоволених вимог, в іншій частині судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial