Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Військова частина [NUMBER] Національної гвардії України (далі по тексту ВЧ [NUMBER] ) звернулась з позовом до [PERSON] , вказавши, що [PERSON] проходила військову службу у ВЧ [NUMBER] в період часу з 07.06.2005 року по 06.03.2015 року, займаючи посади помічника начальника фінансової служби та начальника фінансової служби. За висновками ревізії фінансово-господарської діяльності від 19.11.2013 року було виявлено, що в період час з 01.01.2012 року по 31.08.2013 року проводилось нарахування грошового забезпечення особам, виключеним зі списків особового складу ВЧ [NUMBER] , в загальній сумі 44163,95 гривень. Відповідно до акту ДФІ ВЧ [NUMBER] було зайво сплачено кошти за найм житла в сумі 10000 гривень. Наказом командира ВЧ [NUMBER] від 29.10.2014 року [PERSON] була визнана винною у вчиненні зайвих нарахувань та притягнуто до матеріальної відповідальності в розмірі 33282,59 гривень. 06.03.2015 року [PERSON] була відрахована з ВЧ [NUMBER] , але до моменту її відрахування з її заробітку було утримано 2506,83 гривень. Позивач просив стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 30775,76 гривень, а також судовий збір. 10.08.2015 року позивачем подано заяву про зміну ціни позову (а.с. 115-117), в якій позивачем уточнено вимоги. Так, позивач вказував на те, що [PERSON] були складені та підписані розрахункові відомості за травень, червень, липень та серпень 2013 року, за якими зайво нараховане грошове забезпечення військовослужбовцям [PERSON] та [PERSON] в загальній сумі 14457,47 гривень. Також ВЧ [NUMBER] було зайво сплачено 1000 гривень за найм житла, з яких 1000 гривень була повернута в ході претензійної роботи. Загальна сума невідшкодованих коштів складає 23457,47 гривень, але до звільнення [PERSON] з військової служби з неї було утримано 3085,71 гривень, тож просили стягнути з [PERSON] 20371,76 гривень на користь Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, вважати грошові кошти в сумі 3085,71 гривень законно стягнутими з [PERSON] відповідно до наказу командира військової частини від 29.10.20134 року № 163. В судовому засіданні представники позивача уточнили, що сума, про стягнення якої заявлено вимоги, є матеріальною шкодою, спричиненою [PERSON] . ВЧ [NUMBER] , тож це є підставою для позову. Також представник позивача вказав, що з приводу дій [PERSON] було відкрите кримінальне провадження, яке надалі припинено у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Стягнути з військовослужбовців, на платіжні картки яких надходили зайво перераховані кошти, Військова частина [NUMBER] не намагалась. До дисциплінарної відповідальності [PERSON] не притягувалась, договору про повну матеріальну відповідальність з нею не укладалось. На акт перевірки ДФІ від 09.11.2013 року ВЧ [NUMBER] були подані заперечення, коштів за актом не сплачено. В судовому засіданні 16.09.2015 року представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись, що наказом командира ВЧ [NUMBER] від 27.06.2014 року [PERSON] притягували до матеріальної відповідальності, однак, такий наказ був згодом скасований. При перевірці державною фінансовою інспекцією та в ході ревізії було визначено, що кошти, зайво перераховані військовослужбовцям, належить стягнути з них. Вина [PERSON] у вчиненні якихось порушень не доведена, підстав для стягнення з неї коштів немає. В наступні судові засідання після відновлення провадження у справі відповідач або її представник не з`являлись, про місце та час розгляду справи відповідач повідомлялась в установленому порядку, причини неявки суду не повідомлені. Оскільки відповідач [PERSON] в якості адреси свого проживання зазначала [ADDRESS] , що також відповідає і зареєстрованому її місцю проживання, про зміну місця проживання суд не повідомляла, тож у відповідності до ст. 74 ч. 5 ЦПК України вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене відповідачеві належним чином. В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке. Відповідно до листа Запорізької об`єднаної державної фінансової інспекції від 12.12.2013 року (а.с. 8-12) Запорізькою об`єднаною ДФІ було проведено ревізію за період з 01.07.2011 року по 12.12.2013 року щодо правильності нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям. Зокрема за результатами ревізії ДФІ вказувала, що в грудні ВЧ [NUMBER] за договором найму квартири, укладеного між ВЧ [NUMBER] та [PERSON] були зайво сплачені кошти за найм житла в сумі 10000 гривень, у зв`язку з чим зі [PERSON] належить стягнути такі кошти. Також ревізією встановлено, що у період часу з 01.01.2012 року по 31.08.2013 року особам, виключеним зі списків особового кладу ВЧ [NUMBER] , було незаконно нараховано грошове забезпечення на загальну суму 44163,95 гривень, в тому числі у січні-серпні 2013 року [PERSON] 10637,50 гривень, [PERSON] 10637,50 гривень. Вказано на необхідність проведення претензійно-позовної роботи з вказаними особами щодо повернення зайво виплачених коштів. Відповідно до копії наказу командира ВЧ [NUMBER] НГ України № 163 від 29.10.2014 року (а.с. 22-24) заступником командира частини на підставі наказу командира частини від 25.07.2014 року № 290 було проведено службове розслідування за фактами зайвих нарахувань грошового забезпечення та зайвої сплати за найм житла. За висновком командира ВЧ [NUMBER] в період часу з 01ю07.2011 року по 31.08.2013 року відповідальною особою за нарахування грошового забезпечення та складання відомостей на перерахування грошового забезпечення була помічник начальника фінансової служби [PERSON] , однак, у період часу з 12.01.2013 року по 31.07.2013 року [PERSON] була відсутня з [PERSON] слідує стягнути шкоду, заподіяну державі в сумі 18061,27 гривень за період з квітня по серпень 2013 року. а також у грудні 2012 року було зайво сплачено кошти за найм житла в сумі 7803,59 гривень. Таким чином, у висновках акту перевірки та висновках за результатами службового розслідування містяться розбіжності у сумах. Зокрема, в акті за результатами ревізії вказано, що сума зайво перерахованої плати за наймане житло становить 10000 гривень, а в акті службового розслідування зазначено, що така сума становить 7803,59 гривень. За актом службового розслідування, на думку начальника ВЧ [NUMBER] , з [PERSON] належить стягнути 18061,27 гривень, які становлять суму зайво виплаченого грошового забезпечення певним особам, між тим як в позовній заяві зазначено, що сума безпідставно отриманих [PERSON] та Погоорілим ІС. Коштів становить 14457,47 гривень, що знов же не співпадає з висновками ДФІ, відповідно до яких сума зайво сплачених вказаним особа коштів становить 21275 гривень. З копії наказу про притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності взагалі неможливо зрозуміти підстави для покладення саме на неї такої відповідальності, оскільки не описані її повноваження та службові обов`язки як начальника фінансової служби. При цьому за висновками наказу № 163 [PERSON] слід притягнути до матеріальної відповідальності в сумі 33282,59 гривень, що взагалі не узгоджується з сумами коштів, зазначеними в тексті наказу. З такими саме суперечливими відомостями затверджений і висновок за результатами службового розслідування від 23.10.2014 року (а.с. 25-27). Таким чином, позивачем не доведено підставність та правильність нарахувань таких коштів, які позивач вважає зайво виплаченим іншим особам, оскільки будь-яких інших доказів щодо фактичного перерахування таких коштів (зокрема, договорів оренди, відомостей про нарахування грошового утримання з підписом [PERSON] , наказів про звільнення військовослужбовців) позивачем суду не надано. Також позивачем не доведено будь-якими достатніми та допустимими доказами того факту, що [PERSON] мала обов`язки щодо перевірки правильності складення розрахункових відомостей, наявності підстав для перерахування коштів за договорами найму житла. Також позивачем до позову додано частини невідомих документів (а.с. 30-36, 158-160), які суд позбавлений можливості оцінити в якості письмового доказу за відсутністю будь-яких відомостей щодо його назви, реквізитів, відомостей про затвердження, ознайомлення, підписів, тощо. Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2015 року [PERSON] , яка виконувала обов`язки бухгалтера фінансової служби ВЧ [NUMBER] , засуджена за скоєння злочинів, передбачених ст. 366 ч. 2, ст. 410 ч. 2 КК України (а.с. 73-111). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статті 10,60 ЦПК України покладають обов`язок доведення обставин, які є підставою для вимог або заперечень, на сторони. Представниками позивача в якості підстави для стягнення заявленої суми зазначено спричинення майнової шкоди з вини відповідача. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Оцінюючи в сукупності пояснення сторін та надані ними суду документи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено як наявність підстав для стягнення шкоди саме з [PERSON] , так і сама сума спричиненої майнової шкоди. Так, вина [PERSON] у спричинені майнової шкоди ВЧ [NUMBER] у встановленому порядку не підтверджена ані вироком суду, ані будь-яким іншим документом. Натомість, зі слів представника позивача, кримінальне проведення щодо [PERSON] закрите у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину. Крім того, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Позивач в позовній заяві вказував на те, що грошові кошти, про стягнення яких з [PERSON] заявлено позов, фактично є грошовими коштами, які були безпідставно нараховані та сплачені різним особам, зокрема, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Натомість позивачем не здійснено будь-яких заходів для повернення цих коштів вказаними особами, натомість заявлено про стягнення їх з [PERSON] , яка їх не отримувала. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги підстави звернення з позовом та ненадання позивачем достатніх та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх вимог, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed