Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-30 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] у якому просить визнати недійсним договір дарування ј частки на житловий будинок ( літера А), що розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 07.10.2012, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ревою Н.І., реєстровий номер 377. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що 09 серпня 2012 року надав позику відповідачу [PERSON] у розмірі 25000,00 доларів США, про що була складена відповідна розписка, строк повернення позики становив 14.08.2012. Відповідач [PERSON] зобов`язання не виконав, позику не повернув. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, він був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення з останнього на свою користь 512 500 грн в підтвердження чого послався на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14.04.2016 по справі №760/22163/15-ц відповідно до якого на його користь було стягнуто 512 500грн. Вказує, що відповідачем у добровільному порядку вищевказане рішення не виконано, тому з метою його примусового виконання він звернувся до Солом`янського районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Київ у зв`язку із чим було в примусовому порядку відкрито виконавче провадження № 5680425, яке станом на день звернення з позовом перебуває на виконанні, сума боргу становить 512500 грн. Позов мотивований тим, що 06.03.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] , маючи заборгованість, 07.10.2012 уклав Договір дарування ј частки житлового будинку, яка належала йому на праві спільної часткової власності. Відповідно до отриманої інформації відомо, що рідний син відповідача [PERSON] прийняв у дар ј частки у справі спільної часткової власності на житловий будинок (літера А), що розташований за адресою: [ADDRESS] , яка належала відповідачу. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після спливу строку на повернення позики, діяв недобросовісно та зловживає правами стосовно нього, оскільки уклав договір дарування, який порушує його майнові права як кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням та з метою його приховання 22 липня 2020 року відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. Після усунення позивачем недоліків 07 вересня 2020 року ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва відкрито спрощене провадження в цивільній справі; відповідачам в справі направлено копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів та визначено строк на подання відзиву на позов. 24.12.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов у якому він просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву посилається на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14.04.2016 про стягнення з нього на користь позивача заборгованості відповідно до якого встановлено, що 09.08.2012 між позивачем та ним було укладено Договір позики, відповідно до якого позивач надав йому в борг 45 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути ці кошти. Кінцева дата повернення коштів сторонами не була погоджена. Вказує, що судом було встановлено, що відповідач виконав свої зобов`язання перед позивачем частково, повернувши добровільно до пред`явлення вимоги, суму боргу у розмірі 20 500 доларів США. 11.12.2015 позивач направив відповідачеві вимогу про повернення залишку позики у розмірі 20 500 доларів США, тому вважає, що за таких умов строк виконання зобов`язань за вказаним договором позики виник у нього після 19.12.2015, фактично через три роки після укладення спірного договору дарування. Відповідач вважає, що посилання позивача на уникнення зобов`язань за Договором позики, оскільки на час укладення Договору дарування жодних зобов`язань у нього перед позивачем не існувало; загроза звернення стягнення на його майно виникла наприкінці квітня 2016 року. Посилається також і на те, що після укладення договору дарування у його власності залишилося право спільної часткової власності на ј частину спірного будинку та земельної ділянки, а тому він не мав прихованого умислу на відчуження нерухомості. На підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу згідно з виконавчим провадженням № 42836123, яке було відкрито ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А. від 26.03.2014 у позивача виникло право власності на вказані об`єкти нерухомості. Відповідач у відзиві вказав, що доводи позивача про те, що правочин укладено між близькими родичами на безоплатній основі, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки укладення договорів між близькими родичами не заборонено, частина спірної нерухомості була відразу прийнята [PERSON] , він вступив у фактичне володіння нею, почав проживати у подарованій частині будинку, про укладення договору позики із позивачем, його синові нічого не було відомо, а тому відповідач вважає, що доводи позивача щодо наявності умислу з обох сторін спірного правочину є надуманими та не підтверджуються будь-якими доказами. При цьому також від відповідача [PERSON] 24.12.2020 надійшла заява про застосування строків позовної давності. Відповідач вважає, що оскільки 11.12.2015 позивач направив відповідачеві вимогу про повернення залишку позики у розмірі 20 500 доларів США, а тому за таких умов строк виконання зобов`язань за вказаним Договором позики виник у нього після 19.12.2015, тобто через три роки після укладення договору дарування. Починаючи з січня 2013 року позивач законодавчо мав можливість отримати будь-яку інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і дізнатися про наявність спірного Договору дарування і звернутися до суду із відповідним позовом, а відтак відповідач вважає, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності. 24.12.2020 відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки для спростування доводів позивача щодо фіктивності договору дарування потрібно подання значного обсягу доказів, надання сторонами пояснень по справі, виклику свідків, а тому просив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з обов`язковою участю сторін. 28.12.2020 від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позов у якому вона просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Послалась на те, що твердження позивача про те, що спірну нерухомість було відчужено [PERSON] по договору дарування після спливу строку для повернення позики з метою уникнення своїх зобов`язань за договором позики не відповідають дійсності, адже на час укладення договору дарування жодних зобов`язань у [PERSON] перед позивачем не існувало; загроза звернення стягнення виникла наприкінці квітня 2016 року, після постановлення судового рішення про стягнення коштів. Частина спірної нерухомості була відразу прийнята [PERSON] , він ступив у фактичне володіння нею, почав проживати у подарованій йому частині будинку; про укладення договору позики із позивачем [PERSON] нічого не було відомо. Інші доводи, викладені у відзиві повторюють доводи, що викладені у відзиві відповідача [PERSON] . Також 28.12.2020 представником відповідача [PERSON] подана заява про застосування строків позовної давності та заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 28.12.2020 відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва в задоволенні клопотань відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. 30.12.2020 відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва в задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази виходить із наступного. Встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли відносини, що обумовлені укладеними Договорами позики від 09.08.2012, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] в борг 25 000 доларів США строком повернення до 14.08.2012 року включно. Також 09.08.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 45 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти. Зобов`язання відповідача [PERSON] належним чином і своєчасно не виконано, у зв`язку із чим 16.12.2015 позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до заочного рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 14.06.2016 року позов [PERSON] задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 512 500 грн. 25.07.2018 приватним виконавцем Кісельовою В.В. відкрито виконавче провадження з примусового стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 512500 грн. 12.12.2018 в порядку виконання рішення суду, на підставі акту про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу згідно виконавчого провадження № 42836123, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. було видано свідоцтво на право власності на ј частки земельної ділянки, площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного свідоцтва, оскільки електронні торги не відбулись, непродане майно, що належало [PERSON] залишено за [PERSON] . Судом встановлено, що 07.10.2012 між [PERSON] та його сином [PERSON] було укладено договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ревою Н.І., реєстровий номер 377 відповідно до якого [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] ј частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок ( літера А), сарай з погребом ( літера Б) та споруди ( 1-5), розташовані за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] не виконано. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність ( пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідального правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудатарного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд (постанова у справі № 405/1820/17 від 24.07.2019, № 910/8357/18 від 28.11.2019). Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора ( постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року по справі № 922/1903/18). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] відчужив належну йому на праві спільної часткової власності ј частину житлового будинку (літера А), що розташований за адресою: [ADDRESS] своєму рідному сину [PERSON] після виникнення зобов`язань по поверненню позики відповідно до наданих позивачу розписок про отримання коштів у борг; відповідач розумів свій обов`язок по поверненню таких коштів; ј частина житлового будинку була відчужена на безоплатній основі та на користь близького родича. Такі обставини у сукупності дають суду підстав вважати, що вказаний правочин, що укладений між близькими родичами, був вчинений відповідачем [PERSON] з метою уникнення боргу, на шкоду позивачу, а відтак він діяв недобросовісно. Посилання відповідачів на те, що інша частина будинку та земельної ділянки залишилась у власності [PERSON] суд вважає неспроможними, оскільки перехід права власності на ј частину будинку до [PERSON] внаслідок отримання в дар частки нерухомості, створило перешкоди до звернення стягнення на майно в порядку примусового виконання рішення суду, оскільки право власності обдаровуваного відповідача [PERSON] на дарунок виникло з моменту його прийняття. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач діяв недобросовісно по відношенню до позивача, вчиняючи відчуження належної йому частки у справі власності на будинок, даний договір дарування набув ознак фіктивності, а відтак підлягає визнанню недійсним, та як наслідок позовні вимоги підлягають задоволенню. Заяви відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд вважає необґрунтованими з наступних підстав. Для визначення строку перебігу позовної давності, є встановлення дати обізнаності позивача про укладення відповідачем договору дарування частки будинку. Позивач вказує, що про відчуження частки будинку відповідачем, він дізнався з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. З матеріалів справи вбачається, що Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформований 06.03.2020, іншого судом не встановлено. В суд з вимогами про визнання недійсним договору дарування позивач звернувся 17.07.2020. Відповідно до ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, враховуючи те, що позивач дізнався про укладення договору дарування 06.03.2020 та доказів протилежного відповідачами не надано, суд вважає, що за захистом свого порушеного права він звернувся в межах трирічного строку позовної давності, встановленого законом. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов є доведеним, обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Виходячи з приписів ст.141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. З підстав викладеного,

Outcome: approved