Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та по-силається на те, що з 22 вересня 2015 року він працював в ТОВ «Автосервіс» на посаді водія. За позивачем був закріплений автобус марки «Iveco Pegaso», номерний знак [NUMBER]. 22 жовтня 2015 року о 9 годині 50 хвилин відбулась дорожньо-транспортна пригода, внас-лідок якої цьому автобусу та автомобілю марки «Chevrolet Evanda», номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], були спричинені механічні пошкодження. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2015 року [PERSON] був визна-ний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. В лютому 2016 року [PERSON] пред'явив до Дарницького районного суду м. Києва позов про стягнення з ТОВ «Автосервіс» матеріальної шкоди в розмірі 96873 гривень 12 копійок та моральної шкоди в розмірі 100000 гривень. 18 квітня 2016 року в кабінеті директора ТОВ «Автосервіс» [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ще п'ять невстановлених чоловіків, по-грожуючи застосуванням насильства до позивача та членів його сім'ї, примусили [PERSON] скласти розписку, за якою він ніби-то позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 100000 гривень. Водночас, позивач не отримував грошові кошти. Ця обставина свідчить про те, що розписка була складена без наміру створення правових наслідків. Тому [PERSON] просить суд визнати фіктивним договір позики, укладений 18 квітня 2016 року між ним та [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] під-тримують позов та наполягають на його задоволенні. [PERSON] не визнає позов та просить суд відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] також не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] був стягнутий борг за договором позики в розмірі 100000 гривень. Ця обставина свідчить про те, що вказаний договір був укладений з метою створення реальних правових наслідків. Крім того, розписка датована 10 березня 2016 року. Це спростовує доводи пози-вача про те, що розписка ніби-то була складена ним 18 квітня 2016 року під примусом [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ще п'яти невстановлених чоловіків. Тому представник відпо-відача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник ТОВ «Автосервіс» не з'явився у судове засідання. Він завчасно у встанов-леному порядку повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина під-тверджується рекомендованим повідомленням про вручення йому судової повістки (а.с.136). Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши позивача як свідка та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 10 березня 2016 року [PERSON] позичив у відповідача грошові кошти в розмірі 100000 гривень. Позивач зобов'язався повернути [PERSON] грошові кошти в такому ж розмірі до 1 червня 2016 року. Ці обставини підтверджуються копією розписки (а.с.15). Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійс-ними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сто-рін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину не-дійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З мотивувальної частини рішення Бориспільського міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року (а.с.78-81) вбачається, що 10 березня 2016 року [PERSON] передав позивачу гро-шові кошти в розмірі 100000 гривень. На підставі ч.4 ст.82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Натомість, передача [PERSON] грошових коштів красномовно свідчить про те, що договір позики був укладений з метою створення реального правового наслідку, який обумовлювався цим договором. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання фіктивним договору позики, укла-деного 10 березня 2016 року між позивачем та [PERSON], відсутні. Тому у задоволенні позову [PERSON] належить відмовити. Дійсно, на підставі наказу директора ТОВ «Автосервіс» №335 від 18 вересня 2015 року (а.с.8) з 22 вересня 2015 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Автосервіс» на посаду водія. За ним був закріплений автобус марки «Iveco Pegaso», номерний знак [NUMBER]. З мотивувальної частини постанови судді Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року (а.с.9-10) вбачається, що 22 жовтня 2015 року о 9 годині 50 хвилин [PERSON], керуючи вказаним автобусом, рухався по вул. Бориспільське шосе в м. Києві. В порушення п.13.1 ПДР України позивач не дотримався дистанції та допустив зіткнення з автомобілем марки «Chevrolet Evanda», номерний знак [NUMBER], під керуван-ням [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам були спричинені механічні пошкодження. 3 лютого 2016 року [PERSON] пред'явив до Дарницького районного суду м. Києва позов (а.с.11-13) та просив стягнути з ТОВ «Автосервіс» матеріальну шкоду в розмірі 96873 гривень 12 копійок та моральну шкоду в розмірі 100000 гривень. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заяв-лені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.4 цієї ж статті суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Встановлено, що наведені вище письмові докази не містять відомості з приводу пере-дачі позивачу грошових коштів. Ця обставина свідчить про те, що вони жодним чином не стосуються предмета доказування. З огляду на це суд вважає, що копія наказу директора ТОВ «Автосервіс» №335 від 18 вересня 2015 року, копія постанови судді Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року та копія позовної заяви тощо є неналежними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України. Крім того, у судовому засіданні [PERSON], допитаний як свідок, показав, що 18 квітня 2016 року приблизно о 22-23 годині в кабінеті директора ТОВ «Автосервіс» [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ще п'ять невстановлених чоловіків, погрожуючи застосуван-ням насильства до позивача та членів його сім'ї, примусили [PERSON] скласти роз-писку, за якою він ніби-то позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 100000 гривень. Водночас, позивач не отримував грошові кошти. В той же день [PERSON] подав до Бориспільської місцевої прокуратури заяву про вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свід-ків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Встановлено, що договір позики грошових коштів в розмірі 100000 гривень підлягає укладенню виключно в письмовій формі. Ця обставина свідчить про те, що безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на показаннях [PERSON] В такому випадку його показання є недопустимим доказом в розумінні ст.78 ЦПК України. Крім того, розписка про отримання позивачем грошових коштів датована 10 березня 2016 року. Це спростовує показання [PERSON] про те, що він склав розписку 18 квітня 2016 року. З сайту Бориспільської місцевої прокуратури вбачається, що графік її роботи становить з 9 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин. Ця обставина спростовує показання позивача про те, що він подав до Бориспільської місцевої прокуратури заяву про криміналь-не правопорушення 18 квітня 2016 року після 23 години 00 хвилин. З огляду на це суд критично оцінює показання [PERSON] на предмет допусти-мості та достовірності цього доказу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропор-ційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 640 гривень. Ця об-ставина підтверджується квитанцією (а.с.57). Водночас, у задоволенні пред'явленого ним позову відмовлено в повному обсязі. З огляду на це суд вважає, що підстави для відшкодування позивачу витрат на оплату судового збору відсутні.

Outcome: dismissed