Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

В липні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд: визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з ним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] них з відповідачкою народився син - [PERSON]. З часу народження дитини і по теперішній час позивач постійно піклується про дитину, однак відповідачка відразу після пологів спочатку відмовлялась визнавати позивача батьком дитини, а в подальшому почала постійно створювати йому перешкоди у спілкуванні з сином, зазначаючи сину негативну інформацію про батька. Також на думку позивача. відповідачка вчиняє насилля над дитиною, здійснюючи її моральне травмування, оскільки проживання спільної дитини сторін разом з відповідачкою на думку позивача негативно впливає на її виховання та здоров'я, відповідачка не в змозі забезпечити дитині належні умови проживання, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що висновки дитячого психолога є некваліфіковані, проведені формально. Також, наголошував, що суд не повинен брати до уваги і висновок третьої особи, органу, який на думку позивача, є некомпетентним і не виконує покладені на нього обов'язки та функції, діє не на захист інтересів дитини. В судовому засіданні відповідачка проти позову заперечила, зазначаючи, що на перших місяцях вагітності, у неї припинились шлюбні стосунки з відповідачем, який її залишив. Після народження дитини, відповідач відмовився у здійсненні реєстрації факту народження дитини і визнання свого батьківства, оскільки на той час перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, лише за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016р. він був визнаний батьком дитини. З часу народження сина, він постійно проживав з позивачкою, відповідач періодично навідував дитину в дитячому садочку та школі, при цьому аліменти не сплачував. Також відповідачка звертала увагу суду, що на її адресу та на адресу її родичів постійно надходять погрози від позивача, у зв'язку з чим вона вимушена була звернутись до правоохоронних органів, також наголошувала, що під час зустрічей з сином, позивач погано впливає на дитину, ображуючи його матір. Представник третьої особи, суду повідомила, що третя особа не підтримує позов, надавши відповідний висновок, в якому третя особа не рекомендує, щоб судом було визначено місце проживання дитини разом з батьком, але третя особа вважає, що батько дитини повинен мати можливість вільно спілкуватись з дитиною, приймати активну участь у її вихованні. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016р. по цивільній справі № 761/6084/14-ц, яке набрало законної сили, визнано [PERSON], [INFO] батьком дитини - [PERSON], [INFO]; внесено зміни до актового запису про народження дитини в графу «Батько», зазначивши батьком дитини - [PERSON] Судом достовірно встановлено, що спільна дитина сторін зареєстрована та проживає разом з матір'ю - відповідачкою по справі, при цьому остання наголошувала, що дитина ніколи не проживала з батьком, на спростування чого стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 14 грудня 2016р. № 109/02/40-10198, відсутні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом з позивачем, але батько повинен мати можливість вільно спілкуватись з дитиною, приймати активну участь у вихованні. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Звертаючись до суду, з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачка неналежним чином виконує свої обов'язки, як мати дитини, здійснює моральне травмування дитини, не піклується про неї, однак в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, на обґрунтування зазначених фактів, останнім не було надано суду належних і допустимих доказів. Крім того, в обґрунтування заявлених вимог позивача наголошував, що визначення місця проживання спільної дитини сторін разом з ним, необхідно йому, з метою уникнення йому перешкод у спілкуванні з сином. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed