Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

В липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивач вказав, що є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] є його сином та зареєстрований у квартирі з 31 березня 2006 року, однак більше року там не проживає, оскільки виїхав на постійне проживання в іншу країну. [PERSON] не має можливості оформити пільги на житло, а тому виникла необхідність у зверненні до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Після відкриття провадження в справі представник позивача [PERSON] подав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позов задоволити та ухвалити рішення у відповідності до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява, з якої вбачається, що позовні вимоги він визнає, просить їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. Суд, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 вищезазначеного Кодексу в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири 05 лютого 1922 року. В квартирі позивача значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], який фактично там не проживає і житлом не користується більше року. Актами про встановлення факту непроживання від 9 червня 2017 року, 10 квітня 2018 року, 12 липня 2018 року встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік. У відповідності до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 704,80 гривень судового збору.

Outcome: approved