Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства « [PERSON] 1» про припинення договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що є власником земельної ділянки розміром 4,9128 га, розташованої на території Левківської сільської ради Ізюмського району з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку одержав за заповітом від своєї матері [PERSON] За життя спадкодавця між [PERSON] і відповідачем було укладено договір оренди землі від 10.12.2007 року строком на 7 років. Вважаючи що строк дії договору оренди закінчився і він не бажає продовжувати строк дії договору, а має намір самостійно обробляти земельну ділянку, тому просить суд визнати припиненим з 10 грудня 2014 року договір оренди від 10.12.2007 року на земельну ділянку, зобовязати відповідача повернути земельну ділянку № 666, контур № 69, розміром 4,9128 га, яка розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Крім цього представник позивача пояснив, що при письмовому зверненні до відповідача про припинення договору оренди, відповідач в своїй письмовій відповіді пояснив, що строк дії договору оренди землі до 13.02.2019 року. Представники відповідача позов не визнали, надали до суду письмові заперечення і пояснення, в яких вказали, що спірний договір оренди землі набрав чинності саме з моменту його державної реєстрації, а не з моменту його підписання сторонами. За відсутності державної реєстрації договір оренди землі не породжував для сторін жодних прав та обовязків, тому початок перебігу строку дії цього договору розпочався з моменту його державної реєстрації з 13.02.2012 року. Отже спірний договір діє до 13.02.2019 року, а не до 10.12.2014 року. Судовим розглядом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Ізюмською державною нотаріальною конторою належить земельна ділянка, розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, площею 4,9128 га, кадастровий номер 6322886500:05:000:0148, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в реєстрі 2-1511 ( а.с.5). Належність позивачу спірної земельної ділянки підтверджується і копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 18276 виданого 04 квітня 2012 року (а.с.7). 10 грудня 2007 року між орендодавцем, [PERSON] і орендатором, ПП «[PERSON] Нива-1», укладено договір оренди землі. У відповідності до пункту 8 договір укладено на 7 років. Пунктом 43 зазначеного договору передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Договір зареєстрований в Ізюмському міськрайонному відділі реєстрації Харківської регіональної філії ДП « Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельним ресурсам» про, що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13 лютого 2012 року ( а.с.8-11). Відповідно до ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі є Закон України « Про оренду землі». За змістом статей 18,20 Закону України « Про оренду землі» ( у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Відповідно до п. 43 спірного договору оренди земельної ділянки договори набирають чинності після підписання сторонами та державної реєстрації. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Отже сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності ( набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору. При таких даних суд вважає, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки і підписали її 10.12.2007 року, що є моментом укладення договору. Безпідставними є твердження представників відповідача про те, що спірний договір діє до 13.02.20019 року, оскільки волевиявленння на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Крім цього суд вважає безпідставним твердження представників відповідача, що позивач невірно обрав спосіб захисту, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Outcome: approved