Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

В лютому 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , у якій, позивач прохала суд визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , яка є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування\~позову позивач\~зазначає,\~що 07.06.1975 року між сторонами укладено шлюб та за час шлюбу сторонами за сумісні кошти було набуто спільне майно вищевказане домоволодіння. Наразі сторони через постійні сварки фактично припинили шлюбні відносини та проживають окремо. Оскільки домоволодіння хоча і оформлене на відповідача, в дійсності належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 24.03.2021 року задоволено клопотання представника позивача та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, у зв`язку з чим, суд розглядає справу за наявними матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07.06.1975 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (повторне) Серії [NUMBER] , виданого 27.07.2020 року Чечелівським районним у м.Дніпрі ВДРАЦС, актовий запис № 647. 14 лютого 1985 року Красногвардійським районним відділом комунального господарства, на підставі рішення Красногвардійської районної Ради народних депутатів №26/5 від 25.01.1985 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок (домоволодіння), розташований за адресою [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] . Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.11.2006 року № 4222, змінено назву [ADDRESS] та змінено адреси існуючих домоволодінь що на ній розташовані, внаслідок чого, адреса домоволодіння була змінена на [ADDRESS] . Згідно листа КМ «ДМБТІ» ДМР, право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та записано в реєстрову книгу№436 за реєстровим №134. Отже спірне майно сторони набули у період шлюбу. Вказаний факт підтверджується витягом з реєстру нерухомого майна.? Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За положенням ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 69-71 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (п.23). Крім того, в п. 25 постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4,5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності. При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах в постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06.02.2018 року 61-2446св18, 07.02.2018 року у справі 61-524св18, 19.06.2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірне домоволодіння є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбане ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що оформлене та зареєстроване за відповідачем. Відповідач презумпцію спільності майна подружжя, що є його прямим обов`язком, належними та допустимими доказами не спростував. Обставин, які б свідчили про те, що спірне домоволодіння є особистою власністю відповідача, судом не встановлено. Таким чином, спірне домоволодіння належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не встановив. Також суд виходить з того, що спірне домоволодіння є неподільним, позивач вимог про отримання грошової компенсації замість своєї частки на даний час не заявляє. А відтак, розглядаючи справу відповідно до ст. 13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про визнання за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частку спірного домоволодіння. Враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору ухвалою суду, з відповідача підлягають стягненню 5002 грн. судового збору на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved