Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), третя особа - [PERSON] , в якому просила суд: визнати право власності на дизельний генератор виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230V AS5, серійний №9103981, зобов`язати [PERSON] , [PERSON] та будь-яких інших осіб не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] дизельним генератором виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230V AS5, серійний №9103981. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 04.10.2013 [PERSON] за договорами купівлі-продажу придбала у [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] , а також земельні ділянки, кадастрові номери: 3221888800:33:034:0055, 30.04.2020 2 3221888800:33:034:0056 та 3221888800:33:034:0065. Відповідно до п. 1.3. вказаного договору купівлі-продажу за даним договором відчужується цілий садовий будинок з усіма кліматичними системами, освітленням та системами енергозабезпечення будинку, в тому числі резервними. Вказаний будинок не газифікований, а обладнаний лише світлом. Тому система опалення у будинку та нагрів води здійснюється виключного електроприладами за допомогою світла Під час продажу садового будинку, продавцем - [PERSON] разом з будинком було також передано [PERSON] , як резервне живлення будинку та всіх його систем - дизельний генератор виробництва «Himoinsa», модель HYW-45Т5 INS50 HZ - 400/230V AS5, серійний №9103981, який забезпечував та повністю забезпечує будинок [PERSON] саме як резервна система енергозабезпечення: освітлення і опалення будинку. З моменту придбання садового будинку (з 04.10.2013) [PERSON] використовувала вказаний дизель-генератор як систему резервного енергозабезпечення будинку, а також її син [PERSON] здійснював його технічне обслуговування. Також, за кошти позивачки над дизель генератором, за рекомендацією технічних спеціалістів з обслуговування, було здійснено зведення накриття від дощу. За вказаний період ніхто з сусідів не заперечував належність дизель-генератора саме [PERSON] , та не здійснював, окрім [PERSON] його обслуговування. 06.04.2020 невідома особа разом з [PERSON] намагалися вчинити крадіжку цього дизель-генератора. У зв`язку з чим, [PERSON] була вимушена звернутися до поліції з відповідною заявою про вчинення злочину, внаслідок чого порушено кримінальне провадження, яке внесено в ЄРДР за №12020110150000451 від 06.04.2020 за ч. 3 ст. 15, ч.1. ст.185 ККУ. Відповідач [PERSON] вважає дизель-генератор його особистим майно, яке він придбав у 2008 р. Крім цього, як зазначає [PERSON] на підставі усної домовленості з [PERSON] він залишив на зберіганні в неї на території вказаний дизельгенератор. Позивач вважає, що відповідачі не визнають права власності на дизель-генератор, який вона придбала у 2013 році разом із будинком, та чинять перешкоди у його користуванні. Вказане стало підставою для звернення до суду. Третя особа подала пояснення, за якими в жовтні 2013 р. він продав [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки. Вказаний садовий будинок не газифікований, обладнаний лише світлом за допомогою резервної системи енергозабезпечення- дизельного генератора виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230V AS5, серійний №9103981. Вказаний дизельний генератор був предметом договору купівлі-продажу судового будинку між ним та [PERSON] . Просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про день та час розгляду справи, своїх представників не направили. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). За умовами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 26.05.2020 р. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 13.07.2020 р.залучено до участі у справі [PERSON] в якості третьої особи. Ухвалою суду від 23.09.2020 р. закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 03.02.2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] від 19.11.2020 року про направлення за підсудністю до Вишгородського міськрайонного суду Київської області цивільної справи №761/12568/20. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши представника позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, 04.10.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу садового будинку з розстроченням платежу, предметом якого є садовий будинок [ADDRESS] , розміщений на земельній ділянці , площею 0,1185 га, кадастровий номер 3221888800:33:034:0055. Згідно п. 1.3 за даним договором відчужується цілий садовий будинок з усіма кліматичними системами, освітленням та системами енергозабезпечення будинку, в тому числі резервними, меблями в кухні, гардеробних і ванних кімнатах. (а.с. 9-10) Право власності на будинок зареєстровано 04.10.2013 р. за [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.02.2020 р. Крім цього, [PERSON] , є власником земельних ділянок кадастрові номери 3221888800:33:034:0056, площею 0,12 га, 3221888800:33:034:0055, площею 0,1185 га, н яких розташований садовий будинок [ADDRESS] , та земельної ділянки 3221888800:33:034:0065, площею 0,1187 га, що за адресою: Київська область, Вишгородський район, сільська рада Хотянівська, «Лагуна», садівницьке товариство. Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна від 17.02.2020 р. (а.с. 13-20) 06.04.2020 р. було відкрито кримінальне провадження №12020110150000451 за ст. 185 ч.1, ст. 15 ч.3 КК України за заявою [PERSON] про те, що 06.04.2020 р. о 15:00 год. з території дачного будинку за адресою: [ADDRESS] , невідома особа намагалась вчинити крадіжку генератора марки «Himoinsa». (а.с. 26) Судового рішення (вироку суду), який встановлені обставини у кримінальному провадженні №12020110150000451 не надано. Судом встановлено, що попередніми власниками садового будинку [ADDRESS] , був [PERSON] , який за договором купівлі-продажу з розстроченням платежу від 09.11.2012 р. придбав його в [PERSON] . Згідно п. 6 договору від 09.11.2012 р. продавець свідчить, що судовий будинок немає недоліків, в тому числі прихованих, що перешкоджають використанню його за призначенням , сантехнічні, елекро (газо)-прилади, вікна, двері, тощо знаходяться у технічному стані, придатному для нормального їх використання, відсутні перепланування, які не оформленні у встановленому порядку. Продавець зобов`язується в день повного розрахунку за цим договором звільнити садовий будинок від речей домашньої обстановки та вжитку, надати ключі від садового будинку та передати їх покупцю. (а.с. 92) Отже, [PERSON] придбав судовий будинок в тому числі з електроприладами, а [PERSON] як продавець зобов`язувалась звільнити будинок від особистих речей. Вказане підтверджується також протоколом допиту свідка [PERSON] у кримінальному провадженні №12020110150000451. В подальшому, [PERSON] 04.03.2013 р. продав [PERSON] цілий садовий будинок з усіма кліматичними системами, освітленням та системами енергозабезпечення будинку, в тому числі резервними. З цього часу, обслуговуванням генератора «Himoinsa» №9103981 займалась сторона позивача в особі [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначив, що в 2013 р. [PERSON] продала будинок, і тому з цього часу вони користувались генератором. В 2020 р. виникли перешкоди в користуванні генератором, [PERSON] почав блокувати доступ до генератора, було викликано працівників поліції. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернулась до суду з позовом в порядку ст. 392 ЦПК України та просила суд визнати право власності на дизельний генератор виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230V AS5, серійний №9103981, зобов`язати [PERSON] , [PERSON] та будь-яких інших осіб не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] дизельним генератором виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230V AS5, серійний №9103981. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). За змістом статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В постанові Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 908/236/18 зазначено, що позов про визнання права власності у порядку статті 392 ЦК України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. За змістом статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у спорах про визнання права власності позивач повинен довести такі факти: наявність спірного майна, тобто його фактичне існування; обставини, що свідчать про набуття позивачем права власності на спірне майно, тобто створення майна позивачем або набуття ним майна на підставі договору тощо; володіння позивача спірним майном. Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, зазначеною нормою закріплено презумпцію правомірності набуття права власності на майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Враховуючи вищевикладене, а також те, що за договором купівлі-продажу [PERSON] стала власником садового будинку з системами енергозабезпечення будинку, в тому числі резервними, беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності на майно, суд дійшов висновку, що [PERSON] стала власником дизельного генератора виробництва « Himoinsa », модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230V AS5, серійний №9103981, який є складовою частиною будинку, за умовами договору. При цьому, судом враховано, що зазначеним дизельним генератором [PERSON] користується з 04.10.2013 р., тобто більше семи років, та обслуговує його. Між тим, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому за змістом вказаних статей позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як роз`яснено у Постанові Пленуму ВСУ України № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст. 16, ст.319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Як зазначено у пункті 37 вищезазначеної постанови, з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем докази на теперішній час не підтверджують факту порушення, не визнання або оспорювання саме відповідачами [PERSON] та [PERSON] права власності позивача на дизельний генератор виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230V AS5, серійний №9103981. Позивач вільно та безперешкодно користувалась вказаним генератором з 04.10.2013 р., судового рішення (вироку суду) у кримінальному провадженні №12020110150000451 не надано. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності та зобовязання нечинити перешкоди у користування майном, суд не вбачає.

Outcome: dismissed