Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що 30 травня 2013 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладено кредитний договір № 47/5-41/13-980/15, згідно якого останньому було надано кредит в розмірі 600 000,00 грн. терміном повернення 20 липня 2013 року зі сплатою за користування кредитними коштами - 30% річних. 05 травня 2014 року між банком та [PERSON] укладено договір про внесення змін до кредитного договору, відповідно до якого термін повернення кредитних коштів був продовжений до 01 вересня 2014 року. З метою забезпечення зобов'язань, між позивачем та [PERSON] 30 травня 2013 року укладено договір поруки № 47/5-41/13-980/15-01. 05 травня 2014 року між банком та [PERSON] укладено договір про внесення змін до договору поруки, відповідно до якого було продовжено строк виконання зобов'язань до 01 вересня 2014 року. По вказаному кредитному договору періодично здійснювалося часткове погашення заборгованості, останній платіж на погашення відсотків за користування кредитом здійснено 29 лютого 2016 року в сумі 187 509,87 грн. Позивачем на адресу відповідачів направлялися претензії щодо негайного погашення заборгованості, відсотків та пені, проте борг не сплачено. Станом на 16 травня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 537 000,00 грн.; прострочена заборгованість за відсотками за період з березня 2016 року по квітень 2016 року - 26 850,00 грн., пеня за прострочення кредиту із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення - 263 174,78 грн., пеня за прострочення погашення відсотків із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення - 45 490,86 грн., загальна сума заборгованості - 872 515,64 грн., яку банк просить стягнути солідарно з відповідачів. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом надати відзив по суті предмету спору не скористалися. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 13 березня 2018 року, в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2013 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладений кредитний договір № 47/5-41/13-980/15, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 600 000,00 грн. строком на 51 день, строком повернення не пізніше 20 липня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних (а.с. 7-10). 22 липня 2013 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладений договір про внесення змін до кредитного договору № 47/5-41/13-980/15 від 30 травня 2013 року, згідно якого строк повернення грошових коштів продовжено до 05 вересня 2013 року (а.с. 11). 05 вересня 2013 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладений договір про внесення змін до кредитного договору № 47/5-41/13-980/15 від 30 травня 2013 року, згідно якого строк повернення грошових коштів продовжено до 05 травня 2014 року (а.с. 12). 05 травня 2014 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладений договір про внесення змін до кредитного договору № 47/5-41/13-980/15 від 30 травня 2013 року, згідно якого строк повернення грошових коштів продовжено до 01 вересня 2014 року (а.с. 13). З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідачем [PERSON], 30 травня 2013 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений договір поруки № 47/5-41/13-980/15-01, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] зобов'язується нести в повному обсязі солідарну відповідальність перед позивачем за невиконання [PERSON] зобов'язань перед позивачем по погашенню одержаного кредиту відповідно до кредитного договору № 47/5-41/13-980/15 від 30 травня 2013 року в сумі 600 000,00 грн., укладеного між банком та позичальником, кінцевим терміном погашення 20 липня 2013 року, належних за користування відсотків з розрахунку 30% річних, а також штрафів і пені (а.с.14-15). 22 липня 2013 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладено договір про внесення змін до договору поруки № 47/5-41/13-980/15-01 від 30 травня 2013 року, згідно якого кінцевий термін повернення грошових коштів продовжено до 05 вересня 2013 року (а.с. 16). 05 вересня 2013 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладено договір про внесення змін до договору поруки № 47/5-41/13-980/15-01 від 30 травня 2013 року, згідно якого кінцевий термін повернення грошових коштів продовжено до 05 травня 2014 року (а.с. 17). 05 травня 2014 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладено договір про внесення змін до договору поруки № 47/5-41/13-980/15-01 від 30 травня 2013 року, згідно якого кінцевий термін повернення грошових коштів продовжено до 01 вересня 2014 року (а.с. 18). Позивач свої зобов'язання перед відповідачем [PERSON] за укладеним кредитним договором виконав та надав кредит, згідно укладеного кредитного договору № 47/5-41/13-980/15 від 30 травня 2013 року. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у відповідача [PERSON] станом на 15 травня 2016 року виникла заборгованість по договору у розмірі 872 515,64 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 537 000,00 грн., простроченої заборгованості за відсотками за період з березня 2015 року по квітень 2016 року - 26 850,00 грн., заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 6 675,59 грн., пені за прострочення кредиту із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення - 263 174,78 грн. та пені за прострочення погашення відсотків із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення - 45 490,86 грн., загальна сума заборгованості - 872 515,64 грн. 18 вересня 2014 року та 29 січня 2015 року на адресу відповідача [PERSON] направлялися претензії щодо термінового погашення заборгованості, що утворилася внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору (а.с. 55,56). 18 вересня 2014 року та 29 січня 2015 року на адресу відповідача [PERSON] такж направлялися претензії щодо термінового погашення заборгованості, що утворилася внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору (а.с. 52-54). Судом встановлено те, що позивач виконав свої зобов'язання перед відповідачем та надав грошові кошти відповідно до укладеного договору, а відповідачі відмовляються в добровільному порядку погасити суму заборгованості, яка виникла. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до ч. 4 ст. 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі в судове засідання не надали жодного доказу того, що ними виконані зобов'язання за кредитним договором належним чином, тому суд позбавлений врахувати інші докази ніж ті, які є в матеріалах справи. Оскільки, відповідач [PERSON] несе солідарний обов'язок перед позивачем за невиконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, тому, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму заборгованості по кредитному договору в розмірі 872 515,64 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Отже, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 13 087,73 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved