Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

В липні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначила наступне. [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з нею у квартирі зареєстрований її син [PERSON] Відповідач мешкає на території Російської Федерації та не планує повертатися за місцем реєстрації. Витрат, пов'язаних зі сплатою комунальних послуг він не несе, участі в утриманні житлового приміщення не приймає. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, вона змушена звернутися до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена надежним чином. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав, не заперечував щодо їх задоволення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності 1/3 частка - [PERSON], 1/3 частка - [PERSON], 1/3 частка - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25.05.2000 року, що також підтверджено Реєстраційним посвідченням від 12.06.2000 року (а.с.9, 10). На теперішній час квартира повністю належить позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.12.2009 року, договору дарування 1/2 частки квартири від 07.07.2018 року, що також підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24940419 від 28.12.2009 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №130069373 від 07.07.2018 року (а.с.11,12,13,14). Разом з позивачем зареєстрований її син [PERSON], [INFO], що підтверджено довідкою №642 від 19.06.2018 року (а.с.15). Відповідно до Акту, складеного Головою вуличного комітету вул.Підстанція 330 м.Залізне м.Торецька від 20.07.2018 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не мешкає з 2014 року (а.с.16). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом було встановлено, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні за вказаною адресою з 2014 року, оскільки проживає у Російській федерації. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов'язав його вчинити цю дію.

Outcome: approved