Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

В квітні 2012 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 10.01.2011 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної кантори, а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що 31 серпня 2010 року її дядько по материнській лінії, [PERSON], заповідав їй квартиру [ADDRESS]. [INFO] він помер. Після його смерті позивачка та її мати, [PERSON], звернулись до державного нотаріуса Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та від державного нотаріусу дізналися, що 05.01.2011 року [PERSON] скасував даний заповіт за заявою № 50565464 та заповів усе належне йому майно [PERSON]. Заповіт на його ім'я був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 10.01.2011 року та зареєстрований у реєстрі за № 2-71 і позивачка вважає його недійсним. Так, на час складання заповіту [PERSON] виповнився 81 рік. З 1981 року [PERSON] постійно звертався до Дніпропетровської обласної державної адміністрації комунального закладу «Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні» Дніпропетровської обласної ради зі скаргами на безсоння, тривожний стан, зниження апетиту, неспокій та просив допомоги, що підтверджується епікризами з історії хвороби. Після лікування хворому були поставленні діагнози, а саме: з 05.04.1981 року по 14.05.1981 року після лікування лікар хворому поставив діагноз - інохондрічеський невроз. Надана рекомендація: спостереження у райпсіхіатра; з 26.06.1981 року по 10.07.1981 року після лікування лікар хворому поставив діагноз - інволюційна іпохондрія. Надана рекомендація: спостереження у райпсіхіатра протягом б місяців; з 24.08.1981 року по 02.10.1981 року після лікування лікар хворому поставив діагноз - атеросклероз, склероз судин головного мозку, діенцефальніс параксизми, астеноїнохондрічеський синдром. Надана рекомендація: спостереження у райпсіхіатра за місцем проживання. 19 січня 2009 року та 04 грудня 2009 року [PERSON] звертався до Дніпропетровської міської лікарні № 15 до лікаря терапевта з приводу ішемічної хвороби серця: кардіосклерозу атеросклеротичного, церебрального атеросклерозу, остеохондрозу поперекового відділу, що підтверджується відповіддю за № 774 від 12.08.2011 року на адвокатський запит. 25 грудня 2010 року [PERSON] звертався до Гейківської обласної психоневрологічної лікарні обласного комунального закладу зі скаргами на безсоння, тривожний стан, зниження апетиту, неспокій, просив допомоги. Тому, позивачка вважає, що він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати під час підписання спірного заповіту. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги позивачки підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позовній заяві. Також зазначив, що [PERSON] помер внаслідок самогубства через повішання, що є підтвердженням його психічного розладу, оскільки здорова людина не вчинила би самогубства. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки, при цьому пояснила, що їх вимоги є безпідставними, що підтверджується свідченнями свідків. Крім того, стверджувала, що [PERSON] почував себе пригнічено після смерті дружини, з якою вони прожили разом майже 50 років. Йому було сумно та погано без рідної людини, ймовірно тому він й вкоротив собі віку, але психічно він був повністю здоровий. Крім того, пояснила, що відповідач є хрестником померлого, а позивачка є далекою родичкою дружини померлого. Представник Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вислухавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 07 квітня 2011 року відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 2564 (а.с.7). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Ще за життя, а саме 31 серпня 2010 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1557, номер у спадковому реєстрі 49851188. Проте, заявою від 05.01.2011 року за № 50565464, він скасував вказаний заповіт. Скасування заповіту посвідчене 05.01.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 22 (а.с.68-69). Також, 10 січня 2011 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений завідувачем Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-71, в якому заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося [PERSON] (а.с.72). Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі вищевказаного відповідач [PERSON] звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на його ім'я (а.с.67). У зв'язку з вищевказаним Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 418/2011 року після смерті [PERSON], померлого [INFO] (а.с.66-73). В судовому засіданні свідок [PERSON], яка є дільничним терапевтом за місцем проживання померлого, пояснила, що знає померлого та його дружину, яка також вже померла. Вказала, що частіше вона приходила за викликом до дружини [PERSON] - [PERSON], а сам [PERSON] був повністю здоровою людиною. Вказала, що [PERSON] вів себе повністю адекватно та розсудливо. Свідок [PERSON], який є сусідом померлого приблизно з 1970 року вказав, що вони з померлим працювали разом на одному заводі, але в різних цехах. При спілкуванні з [PERSON], останній не виявляв ніяких психічних розладів. Свідок [PERSON], яка є знайомою відповідача на протязі тридцяти років, в судовому засіданні пояснила, що вперше побачила [PERSON] на похоронах батька відповідача десять років тому. Вказала, що як їй відомо батько відповідача та [PERSON] були родичами. Востаннє вона бачила [PERSON] в лютому 2011 року, коли його дружина вже померла, при цьому [PERSON] не виявляв ніяких психічних розладів та вів себе повністю нормально. Свідок [PERSON], яка є співробітницею дружини відповідача, вказала, що вперше побачила [PERSON] на похоронах батька відповідача десять років тому. Та вказала, що коли вона востаннє бачила [PERSON] він не виявляв ніяких психічних розладів. До пояснень свідка [PERSON] про те, що [PERSON] з початку вісімдесятих мав психічне захворіння, про яке знали не всі, оскільки [PERSON] приховував це та в останній час в нього буле загострення, оскільки коли [PERSON] приїздив до неї, то він вів себе незрозуміло, а саме йому постійно марилося, що йому хтось дзвонить та залякує, йому чулись голоси, суд ставиться критично, оскільки даний свідок є свекрухою позивачки. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За клопотанням представника позивачки, по даній справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза спадкодавця [PERSON], 1930 року народження, померлого [INFO], на вирішення якої були поставлені питання: чи страждав померлий [PERSON] будь-яким психічним розладом в момент укладання 10.01.2011 року заповіту?; в якому психічному стані знаходився [PERSON] під час посвідчення 10.01.2011 року заповіту?; чи міг [PERSON] за своїм психічним станом у зазначений час розуміти значення своїх дій та керувати ними? (а.с.101-102). За результатами проведеної експертизи відділенням судово-психіатричних експертиз був складений Акт № 22 амбулаторної (посмертної) судово-психіатричної експертизи, згідно з яким комісія прийшла до висновку, що відсутність оригінальних примірників медичної документації, протиречність свідчень, які знаходяться в матеріалах даної справи про психічний стан [PERSON] на період складання та підписання їм заповіту 10 січня 2011 року виключає можливість оцінити характер та ступінь розладів, які були у нього на той період, та вирішити у відношенні нього експертні питання на період часу, який цікавить суд (а.с.119-120). В судовому засіданні була опитана судовий експерт [PERSON], яка вказала, що такі експертизи проводяться на підставі наявної медичної документації, що й було зроблено та складений відповідний акт. На питання суду чи могли вплинути свідчення свідків на результати експертизи, судовий експерт вказала, що ні, а вплинути на результат експертизи могли додаткові медичні документи. Так, позивачка та її представник, як на підставу своїх позовних вимог посилаються на діагнози, які були поставлені [PERSON] в вісімдесятих роках, на звернення [PERSON] в 2009 році до Дніпропетровської міської лікарні № 15 до лікаря терапевта з приводу ішемічної хвороби серця: кардіосклерозу атеросклеротичного, церебрального атеросклерозу, остеохондрозу поперекового відділу, та на звернення [PERSON] в 2010 році до Гейківської обласної психоневрологічної лікарні обласного комунального закладу зі скаргами на безсоння, тривожний стан, зниження апетиту, неспокій. Проте, згідно медичної картки амбулаторного хворого б/н з ПНД на ім'я [PERSON], він востаннє оглядався психіатром в січні 1986 року та лікарем було рекомендовано зняти його з обліку в другому кварталі 1986 року по одужанню. Що стосується звернення [PERSON] в 2009 році до Дніпропетровської міської лікарні № 15, то згідно листа Дніпропетровської міської лікарні № 15 від 12.08.2011 року за № 774 - вказано, що [PERSON], 1930 року народження, звертався до поліклініки: 19.01.2009 року та 04.12.2009 року до лікаря терапевта з приводу ішемічної хвороби серця: кардіосклерозу атеросклеротичного, церебрального атеросклерозу, остеохондрозу поперекового відділу; а 13.01.2011 року - з приводу гострої респіраторно-вірусної інфекції. [PERSON] було призначено з приводу ішемічної хвороби серця: кардіомагніл, фезам, вабадин; а з приводу гострої респіраторно-вірусної інфекції: гроприназин. Вищезазначені ліки не відносяться до психотропних засобів. Також зазначено, що перебування [PERSON] на диспансерному обліку у психіатра - не є компетенцією лікарні (а.с.23). Крім того, що стосується звернення [PERSON] в 2010 році до Гейківської обласної психоневрологічної лікарні обласного комунального закладу, то згідно листа ОКЗ «Гейківська обласна психоневрологічна лікарня» від 20.03.2013 року за № 288, зазначено, що [PERSON] в них на лікуванні не перебував і не перебуває (а.с.107). А також листом від 15.04.2013 року за № 430 КЗ «Гейківська обласна психоневрологічна лікарня» повідомила, що [PERSON] на лікуванні в КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» не перебував і не перебуває в архівних книгах не значиться, проте 25.12.2010 року [PERSON] в супроводі своєї племінниці звернувся за консультацією до чергового лікаря Дудніченко Т.М. Під час огляду показань для невідкладної госпіталізації не було, надані усні рекомендації звернутися до дільничного психіатру по місцю проживання. Медичні документації по цьому випадку не заводились (а.с.110). Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з вищевказаним, твердження позивачки та її представника щодо не можливості померлого [PERSON] в момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та те, що він не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності під час підписання заповіту не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає за необхідне відмовити позивачці в задоволенні її вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed