Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним договір дарування 1/6 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], укладений 22.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений привітним нотаріусом Лісовенко В.В. серія та номер 1739. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2012 року, залишено в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.07.2013 року, вирішено стягнуто із [PERSON] на користь позивача [PERSON] кошти у розмірі 1 801 200,00 грн. В ході виконавчого провадження позивачу стало відомо, що 22.07.2013 року [PERSON] подарував належну йому 1/6 частину житлового будинку дочці [PERSON], іншого майна на яке може бути звернено стягнення за рішенням суду у [PERSON] немає. Позивач вважає, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки був вчинений між відповідачами без наміру створення виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Укладаючи договір дарування відповідачі не мали наміру фактичної передачі майна вказаного у договорі, а отже він укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а з метою уникнення виконання грошових зобов'язань та звернення стягнення на 1/6 частини житлового будинку в примусовому порядку. Позивач, вважає, що вказаним правочином порушені його інтереси, тому звернувся до суду за їх захистом та просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та поясненнях, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач не надав жодних доказів для підтвердження своїх позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В. в судове засідання не з'явилась, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 22.07.2013 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування 1/6 частини житлового будинку. Згідно з умовами договору дарування [PERSON] подарував [PERSON] 1/6 частини житлового будинку з відповідними господарчими та побудовими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Договір був посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В. (а.с. 48). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, виходячи з положення ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами Україи затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов'язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. 13.09.2013 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Святецьким Д.В., на підставі виконавчого листа № 2/2608/1058/12 виданого 06.09.2013 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 1 801 820,00 грн., відкрито виконавче провадження ВП № 39783410 (а.с. 13). З позовних вимог вбачається, що позивач є заінтересованою особою у справі та вимагає відновлення порушеного його права, не вимагаючи повернення йому майна, яке є предметом договору, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів на його користь. Судом достовірно встановлено, що спірний договір був укладений відповідачами після того, як набуло законної сили рішення суду про стягнення грошових коштів у розмірі на користь позивача. При цьому станом на дату укладення договору дарування відповідачу [PERSON] про це було відомо. На даний період часу рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2012 року про стягнення грошових коштів у розмірі 1 801 200,00 грн. відповідачем не виконується. Іншого майна для звернення стягнення в порядку виконання судового рішення у відповідача [PERSON] немає. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно у власність. Договір дарування є різновидом правочинів, за якими відбувається відчуження майна на користь інших осіб та є підставою для припинення права власності дарувальника і виникнення права власності на обумовлену договором річ у обдарованого. Припинення права власності на майно позбавляє попереднього власника здійснювати права, які становлять зміст права власності, тобто, володіти, користуватись та розпоряджатись майном. Судом вставлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач [PERSON] залишається зареєстрованим у спірному будинку, сплачує комунальні платежі, користується та продовжує проживати у ньому, що встановлено актом державного виконавця при виході на місце. В свою чергу відповідач [PERSON] повідомила, що зареєстрована та мешкає за адресою [ADDRESS], у спірному будинку не проживає, знала про те, що її батько уклав зі [PERSON] попередній договір купівлі-продажу частини житлового будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав суду, що в 2013 році дізнався про свою хворобу (онкозахворювання), однак нікому з рідних про неї не сказав, ця обставина слугувала підставою для укладення договору дарування 1/6 частини житлового будинку між ним та його донькою. Свідок [PERSON] показала суду, що 22.07.2013 року між нею та її батьком укладено договір дарування частини житлового будинку, договір був укладений добровільно, без застосування насильства та примусу. Про хворобу батька, а також наявність у нього боргових зобов'язань, на момент укладення вказаного договору, свідку не було відомо. [PERSON] знала про укладення між її батьком ([PERSON]) та позивачем попереднього договору купівлі-продажу будинку, однак причини не укладення основного договору купівлі-продажу їй не відомі. Суд критично оцінює покази свідків, оскільки матеріали цивільної справ не містять доказів про наявність хвороби у [PERSON] на момент укладення договору дарування 22.07.2013 року, на що посилається [PERSON], як на підставу укладення вказаного договору. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірний договір дарування був укладений між відповідачами з метою приховання майна від звернення стягнення в рахунок боргових зобов'язань та уникнення цивільно-правової відповідальності щодо повернення значної суми коштів за рішенням суду, тобто спірний договір є фіктивним правочином, оскільки у сторін був відсутній намір створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином, а тому вказаний договір слід визнати недійсним. Відповідачами не наведено доказів того, що спірний договір був укладений з дотриманням вимог ст.203 ЦК України, та обставина, що спірний договір укладений, нотаріально посвідчений та нотаріусом здійснена його державна реєстрація не є підставою для відмови в позові. Суд вважає повністю доведеними вимоги позивача, про відсутність в учасників правочину (договору дарування) наміру створити юридичні наслідки. За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що знайшли підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню у рівних частинах судовий збір в розмірі 826 грн. 75 коп.

Outcome: approved