Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

В лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу в сумі 207440 грн. 25 коп. свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до договору позики грошових коштів від 23 вересня 2006 року, відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] , яка є його дружиною, грошові кошти у розмірі 15 000 євро, що на той час складало 99 000 гривень. Відповідно до п. 4 вказаного договору відповідач брав на себе зобов`язання повернути позику у строк до 23.07.2008 року. 24 січня 2020 року уклав з дружиною нотаріально посвідчений договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, на підставі якого набув права вимоги, що належали позикодавцю на підставі договору позики грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Алаєвою Т.А. від 23.09.2006 року та став новим позикодавцем за основним договором позики грошових коштів, укладеним між позикодавцем та [PERSON] . Добровільно відповідач кошти не повернув. Відповідачем відзив не надано. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до договору позики грошових коштів від 23 вересня 2006 року, відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] , яка є дружиною позивача, грошові кошти у розмірі 15 000 євро. Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що відповідач бере на себе зобов`язання повернути позику у строк до 23.07.2008 року. Відповідно до п. 8 вказаного договору, грошові кошти, які були передані в позику, є спільною сумісною власністю подружжя, про що чоловіком позикодавця - [PERSON] складено та підписано відповідну заяву про згоду на передачу в позику вищезазначених грошових коштів. Позивач зазначає, що на початку 2010 року відносини між ним та дружиною повністю зіпсувались, вони стали мешкати окремо, що підтверджується зміною місця реєстрації і жодних стосунків до січня 2020 року не підтримували. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У зв`язку з тим, що позивач має право на Ѕ частину вказаного боргу, а саме 7500 євро то 24 січня 2020 року позивач уклав з дружиною нотаріально посвідчений договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, на підставі якого набув права вимоги, що належали позикодавцю на підставі договору позики грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Алаєвою Т.А. від 23.09.2006 року та став новим позикодавцем за основним договором позики грошових коштів, укладеним між позикодавцем та [PERSON] . Свої зобов`язання за нотаріально посвідченим договором позики станом на день звернення до суду з цим позовом відповідач не виконав і позику не повернув. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України і грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є единим законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначаться в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день звернення до суду з позовом. Частина друга статті 533 ЦК України встановлює, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у і гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок іі визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно витягу з офіційного Інтернет-сайту «Національного банку України», 1 євро станом на 03 лютого 2020 року становить - 27,6587 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 207440 грн. 25 коп. боргу, 2074,41 грн. у відшкодування сплаченого судового збору та 12000 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у відповідності до ст..137, 141 ЦПК України.

Outcome: approved