Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

В липні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-5) до відповідача ПАТ «КБ «Надра», третя особа третя особа без самостійних вимог: [PERSON] , в якому просила суд: - визнати договір «Авто пакет» № 76/П/9/2007-840 від 06 липня 2007р. (далі по тексту - договір) між відповідачем та третьою особою з поручительством позивачки, в частині поруки припиненим. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 06 липня 2007р. між сторонами та третьою особою було укладено договір, відповідно до якого третій особі було надано кредит на суму 13643,26 дол. США на умовах щомісячної сплати до 18 числа поточного платежу і повним терміном повернення кредиту до 06 липня 2014р., в свою чергу позивачка, відповідно до п. 3.2 цього договору, як поручитель зобов`язувалася відповідати перед кредитором в повному об`ємі за своєчасне та повне виконання зобов`язань третьою особою за вищезазначеним договором. Згідно з п. 3.2.2 договору відповідальність поручителя і боржника є солідарними. З травня 2012р., третя особа, як позичальник за договором припинив виконувати свої зобов`язання щодо повернення суми кредиту, а тому на думку позивачки відповідач, як кредитором пив неня був пред`явити вимоги до позичальника та поручителя, в межах шестимісячного строку, оскільки банк не звернувся з відповідною вимогою про стягнення заборгованості у строки визначені законом, то на думку сторони позивача, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припинилась. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 31 липня 2017р. відкрито провадження по справі. Розпорядженням від 22 листопада 2017р. за № 01-08-1163 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 листопада 2017р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. 12 квітня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 40-43), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2014р. по цивільній справі № 753/12488/13-ц, було задоволено позов банку і стягнуто з позивачки та третьої особи, як солідарних боржників заборгованість за договором, вказане рішення суду набрало законної сили. При цьому стороною позивача не було враховано, що договором було визначено строк основного зобов`язання, а також те, що банком було змінено ці строки і своєчасно подано позов до суду про стягнення заборгованості. Також стороною відповідача було зазначено, що стороною позивача не обґрунтування зазначених вимог не було подано жодного доказу. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 19 березня 2019р. на адресу суду надійшли витребувані ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018р. матеріали кредитної справи за договором. В судове засідання, 15 лютого 2021р. сторони, третя особа, не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Стороною позивача було подано на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Решта учасників процесу поважності причин неявки не повідомили. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову ( субсидіарну ) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки ( ч.1, 2 ст. 554 ЦК України ). Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 06 липня 2007р. між сторонами та третьою особою було укладено договір, відповідно до п. 1.1. цього договору відповідач надав третій особі кредит у тимчасове платне користування у сумі 13643,56 дол. США строком з 06 липня 2007 р. по 06 липня 2014 р. Третя особа зобов`язана була повертати заборгованість по кредиту та процентах щомісячно рівними частинами у розмірі 268,0 дол. США, безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на відповідний поточний рахунок. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком (позивачем) на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,1% на місяць (п. 1.1.3.1 договору). В свою чергу позивачка, відповідно до п. 3.2 цього договору, виступила, як поручитель, зобов`язувалася відповідати перед кредитором в повному об`ємі за своєчасне та повне виконання зобов`язань третьою особою за вищезазначеним кредитними зобов`язаннями за договором. Згідно з п. 3.2.2 договору відповідальність поручителя і боржника є солідарними. Відповідно до п. 3.2.3 відповідальність поручителя виникає, як у випадку невиконання позичальником будь - якої частини зобов`язань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2014р. по цивільній справі № 753/12488/13-ц, яке набрало законної сили, позов ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором - задоволено. На підставі зазначено рішення суду підлягає стягненню солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість у розмірі 336481,27 грн.; судовий збір в розмірі 3364, 81 грн. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зазначала, що з травня 2012р. третя особа, як позичальник за договором припинив виконувати свої зобов`язання по поверненню суми кредиту, а тому банк повинен був протягом шестимісячного строку пред`явити вимоги до неї та позичальника про стягнення суми заборгованості за договором, оскільки банк не вчинив вказані дії, то в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука є припиненою. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Судом встановлено, що відповідач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у липні 2013р. до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника [PERSON] , та поручителя [PERSON] . Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги кредитора ПАТ «КБ «Надра». Згідно правових висновків, Великої Палати Верховного Суду наведені в постанові від 31 жовтня 2018р. по справі № 202/4494/16-ц, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014р. (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016р. (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості , оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що боржник припинив виконувати свої зобов`язання за договором щодо повернення суми кредиту саме з травня 2012р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed