Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

В квітні 2018 року уповноважений представник позивача [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила наступне. [PERSON], [INFO] є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідач по справі, колишній власник вищезазначеної квартири, в зазначеній квартирі зареєстрований, однак фактично не мешкає за вказаною адресою з 2014 року і по теперішній час. Зв'язку з відповідачем позивач не має. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, він змушений звернутися до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Уповноважений представник позивача [PERSON] та позивач в судове засідання не з'явились, однак надали до суду заяву в якій просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримуть, наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.04.2018 року, що також підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20848692 від 07.11.2008, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №120169011 від 10.04.2018 (а.с.9, 10). Разом з позивачем зареєстрований колишній власник квартири (відповідач) [PERSON], що підтверджено довідкою №2556 від 19.04.2018 року (а.с.12). Відповідно до Акту обстеження квартири за адресою: [ADDRESS], складеного головою домового комітету [PERSON] від 23.04.2018 року, [PERSON] за вищезазначеною адресою не мешкає з 2014 року. Власником квартири є [PERSON] (а.с.11). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом було встановлено, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні за вказаною адресою з 2014 року. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити.

Outcome: approved