Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

В липні 2021 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в якому просив: а) визнати не законними, таким, що порушують право споживача на отримання інформації дії ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] , що полягали у не наданні відповіді на заяву за № 2-3(Т) від 15.07.2021 року; б) зобов`язати ФІЗИЧНУ ОСОБУ ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] вчинити певні дії, що полягають у наданні позивачу інформацію відповідно до поданої заяви 2-3(Т) від 15.07.2021 року; в) визнати незаконними, таким, що порушують право споживача дії відповідача ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] у продажу споживачу товару складна побутова техніка «Ел. Плита диск. «Адлер» AD 6503» без гарантій зобов`язання виробника (продавця); г)визнати не законним, такими, що порушують право споживача дії відповідача, що полягали у продажу товару складна побутова техніка «Ел. Плита диск. «Адлер» AD 6503» без видачі споживачу фіскального чека встановленої форми; д) визнати незаконними, такими, що порушують право споживача на повернення товару продавцю та відповідне повернення коштів від продавця покупцю ді, що полягали у не прийнятті заяви про повернення товару, не прийняття товару та не повернення коштів; е) зобов`язати ФІЗИЧНУ ОСОБУ ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] вчинити певні дії, що підлягають у прийнятті позивачу товару - «Ел. Плита диск. «Адлер» AD 6503» 2шт. на суму 1150, 00 гривень та повернути споживачу кошти готівкою у сумі 1\~150, 00 гривень; ж) стягнути з ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] на корить позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, спричиненої порушенням споживача на інформацію, кошти в сумі 9\~200, 00 гривень. Мотивує свою заяву тим, що за його проханням громадянка [PERSON] купила в магазині « [INFO] », що розташована за адресою: ринок «Босфор» на мкрн. 5-й Зарічний товар, відповідно до товарного чеку ««Ел. Плита диск. «Адлер» AD 6503» 2шт. на суму 1150, 00 гривень», повна назва настільна плита ADLER AD 6503. Коли оглянув товар, зрозумів, що має місце помилка зі споживчим вибором, оскільки він не є спеціалістом в електротехніці, а продавець в магазині не змогла пояснити споживачеві характеристики товару. Звернув увагу, що ціни по Україні на товар настільна плита ADLER AD 6503 коливається в межах 417 гривень 473 гривень, однак він фактично придбав товар за ціною 575 гривень за одиницю товару. В установлений законом строк ( 14 днів) він 15.07.2021 року особисто разом з [PERSON] прийшов до магазину із заявою про повернення товару до магазину та повернення грошових коштів в розмір 1150 гривень, однак продавець відмовила йому в прийомі та реєстрації заяви та відповідно відмовила в поверненні товару. Вважає, що його права як споживача були порушені, а тому звертається до суду за їх захистом. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представник відповідача ФІЗИЧНА ОСОБА ПІДПРИЄМЦЬ Товстоляк Віктор Анатолійович скористався правом подання відзиву в якому зазначив, що він не визнає позов в повному обсязі, оскільки позивач не є споживачем послуг у розумінні п.22 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки він за умовами усного договору, укладеного з фізичною особою [PERSON] 09.07.2021 року купив у неї дві електроплити дискові «Адлер» AD 6503, які вона в свою чергу на підставі товарного чеку придбала у той же день в крамниці суб`єкта господарювання. Позивачем [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив, в якому наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Додатково звернув увагу суду, що придбаний товар в експлуатації не був, а тому він має право повернути його в 14-ти денний термін, причина повернення: причина споживчого вибору товару. На адресу суду надійшли заперечення від відповідача ФОП [PERSON] в яких наполягав на відмові в позову, вказавши, що споживачем товару є [PERSON] , вона не пред`являє претензій до відповідача у справі та відповідної заяви про надання інформації про придбаний товар не надавала. В судовому засіданні 21 вересня 2021 року позивач [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо позовних вимог в повному обсязі. Судове засідання призначене на 07 грудня 2021 року просили проводити без їх участі. Представником третьої особи Літошко С.В. через канцелярію суду було подано заяву про розгляд справи без участі представників ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖПРОДСПОЖИВСЛУЖБИ В ДНІПРОПЕТРОВСЬКІЙ ОБЛАСТІ. В судове засідання призначене на 07 грудня 2021 року позивач не з`явився просив відкласти судове засідання у зв`язку із пандемією. Вирішуючи клопотання про відкладення розгляду справи, суд враховує наступне. Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії»). Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» та «Нун`єшДіаш проти Португалії»). Судом приймається до уваги те, що межі відкладення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд враховує, що провадження у справі за цим позовом відкрите 27 липня 2021 року. При цьому, суд звертає увагу, що представником відповідача [PERSON] вже подавалося клопотання про відкладення розгляду справи, яке було судом задоволено. Беручи до уваги викладене та вимоги закону щодо строків розгляду справ, враховуючи, що сторони у судовому засіданні надали пояснення по справі та досліджено докази на підтвердження обставин зазначених сторонами, а також те, що сторона позивача вдруге подає клопотання про відкладення судового засідання, суд розцінює подану позивачем заяву про відкладення, як затягування розгляду справи, оскільки учасники судового процесу у разі виявлення бажання не бути присутнім в судовому засіданні не позбавлені можливості за необхідності надати суду письмові пояснення та/або докази по суті спору на підтвердження позовних вимог чи їх спростування, приймати участь у режимі відеоконференції, суд вважає необхідним відмовити у відкладенні розгляду справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи справи,суд дійшов наступного висновку. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту\~6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. За правилами ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що 09.07.2021 року в магазині за адресою: [ADDRESS] у ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] громадянкою [PERSON] було придбано дві електроплити дискові «Адлер» AD 6503 за ціною 575 гривень 00 копійок 1 штука, на загальну суму 1150 гривень 00 копійок ( а.с. 12). [PERSON] звернувся до ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] 15 липня 2021 року із заявою № 2-3(Т) про надання інформації про придбаний товар та надані послуги, в якій зазначив, що мав право повернути товар до магазину у зв`язку із помилкою споживчого вибору, однак йому відмовили та у зв`язку з чим він просить надати йому право установлюючи документи ФОП [PERSON] , сертифікат відповідності на товар, технічний паспорт на товар, документи на підтвердження легального походження товару, дати гарантійні документи на товар. Однак станом на день звернення до суду відповіді від ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] не отримав. Позивач стверджував, що оскільки [PERSON] діяла з ним на підставі усної домовленості, за його кошти та в його інтересах, то саме його права як споживача порушено. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від\~18 серпня 2021 року у\~справі № 305/1468/16-ц (провадження № 61-9087св21) зазначено, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).\~У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (пункт 3 частини першої статті 208 ЦК України).\~Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.\~Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (абзац 1 частини першої статті 218 ЦК України). Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 частини першої статті 218 ЦК України). Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 218 ЦК України).\~Визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України норми допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми без нотаріального посвідчення зумовлює їх нікчемність).\~Конвалідація, згідно частини другої статті 218 ЦК України, можлива за наявності таких умов: 1) вчинення однією стороною правочину дії, зокрема спрямованої на виконання правочину; 2) підтвердження вчинення цієї дії іншою стороною, зокрема шляхом прийняття виконання. Визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України є окремим способом захисту і висновок суду про визнання дійсним має міститися і як в мотивувальній, так і в резолютивній частині судового рішення». Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також право чинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином позивачем [PERSON] не доведено, що [PERSON] діяла з ним на підставі усної домовленості, за його кошти та в його інтересах, то саме його права як споживача порушено, а отже підстав для задоволення позовних вимог немає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Таким чином позивачем [PERSON] не доведено, що [PERSON] діяла з ним на підставі усної домовленості, за його кошти та в його інтересах, то саме його права як споживача порушено, а отже підстав для задоволення позовних вимог немає, а отже суд не розглядає доведеність інших аргументів заявника.

Outcome: dismissed