Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

В лютому 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України(надалі - відповідач), в якому просив суд стягнути з останнього на свою користь заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі - 112 739,22 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі - 11 041,47 грн.; матеріальну допомоги на оздоровлення в сумі - 11 041,47 грн.; матеріальну допомогу при звільненні в сумі - 52 301,70 грн.; вихідну допомогу при звільненні в сумі - 104 603,40 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2015 року по 01.02.2016 року в сумі - 162 716,40 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати в зв»язку з порушеннями строків її виплати за період з 06.10.2014 року по 20.04.2015 року в сумі - 353 грн. 22 коп. та за період з 21.04.2015 року по 01.02.2016 року в сумі - 5 277 грн. 90 коп.; а також моральну шкоду у розмірі 300 000, 00 грн. В процесі розгляду справи позивач згідно заяви від 11.04.2016 року збільшив свої позовні вимоги в частині заборгованості середного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в зв'язку з чим просив суд стягнути кошти за період з 21.04.2015 року по 25.04.2016 року у розмірі - 212 112,45 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у зв'язку з укладанням контракту № 49-в/14 від 06.10.2014 року [PERSON] працював на посаді генерального директора у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». На підставі Наказу №52-к/к від 17.04.2014 року повноваження [PERSON] на посаді генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 20.04.2015 року відповідно до п. 5 ст. 41 КЗпП України були припиненні. [PERSON] виконув доручену йому роботу, однак відповідач під час роботи належні йому до виплати грошові кошти не виплатав, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушенного права. Крім того позивач зазначив, що вказаними діями відповідача, йому було завдану моральну шкоду, оскільки позбавлення права на оплату праці негативно вплинуло на його можливість забезпечувати достойне існування своєї родини, її якісне харчування, гідний відпочинок та лікування. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на свої письмові заперечення проти позову. Зокрема, зазначив, що ДП «Вугільна компанія» Краснолиманська» є окремою юридичною особою, що самостійно здійснює свою господарську діяльність та в зв'язку з чим несе відповідальність за невиконання власних зобов'язань з власних активів. Відповідач звертав увагу суду на те, що п. 22 Контракту покладає зобов'язання саме на Керівника підприємства, щодо виплати заробітної плати, таким чином Міністерство енергетики та вульгіної промисловості України не зобов'язано виконувати спірне зобов'язання по виплаті Позивачу заробітної плати, та інших виплат, оскільки це обов'язок третьої особи, а тому є неналежним відповідачем. В зв'язку з чим, на підставі ст. 33 ЦПК України просив суд відмовити до неналежного відповідача та прийняти рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Третя особа у судове засідання не з'явилась, про день та час розгляд справи повідомлявся в установлений законом порядок, між тим в своїх поясненнях від 21.04.2016р. зазначила, що під час перебування [PERSON] на посаді генерального директора ДП «Вугільна компанія» Краснолиманська» з 06.10.2014р. до 20.04.2015р. ним фактично не відпрацьовано жодного робочого дня, а тому будь-яких підстав для нарахування останньому заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у підприємства відсутні, в зв'язку з чим просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 06.10.2014 року між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, в особі Міністра [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з другої сторони було укладено контракт № 49-в/14, відповідно до умов якого останній приймається (призначається) на посаду генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на термін 2 роки з 06 жовтня 2014 року по 05 жовтня 2016 року включно ( а.с. 15-20). Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №149-к/к від 06 жовтня 2016 року [PERSON] з 06.10.2014р. призначено на посаду генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на умовах укладеного контракту. (а.с. 24) про, що в трудовій книжці було зроблено відповідний запис (а.с. 27 зворотна сторінка). Відповідно до Наказу №52-к/к від 17 квітня 2015 року повноваження [PERSON] на посаді генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 20 квітня 2015 року відповідно були припиненні на підставі пункту 5 статтті 41 КЗпП України. (а.с. 29). Відповідно до п. 1 Контракту, за цим контрактом Керівник зобов'язується безпосередньо і через адміністрацію Підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) Підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством державного майна, а Уповноважений орган управління зобов'язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівництва. Відповідно до п. 36 Контракту, цей контракт складено у двох примірниках, які зберігаються у кожної з Сторін і мають однакову юридичну силу. Даний Контракт був підписаний Міністром енергетики та вугільної промисловості України [PERSON] (Уповноважений орган управління) та [PERSON] (Керівник, Генеральний директор ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська»), що свідчить про досягнення сторонами згоди по всіх істотних умовах договору. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У відповідності до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Суд не приймає до уваги посилання відповідача про те, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не є належним відповідачем, а кошти слід стягнути з третьої особи з огляду на наступне. Зокрема, відповідач, на підставі виданого Наказу «Про призначення генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» №149-к/к від 06.10.2014 року, та укладеного трудового контракту №49-в/14 від 06.10.2014 року на період часу з 06.10.2014 року по 20.04.2015 року був по відношенню до Позивача стороною в трудових правовідносинах, тобто уповноваженим державою органом або роботодавцем. На підставі п.п. 47 п. 4 Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Указом Президента України №382/2011 від 06.04.2011 року, Міненерговугілля України відповідно до покладених на нього завдань: здійснює внутрішній контроль, у тому числі контроль за фінансово-господарською діяльністю підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міненерговугілля України та господарських товариств, щодо яких Міненерговугілля України здійснює управління корпоративними правами держави. Відповідно до положення Статуту Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» засноване на державній власності згідно з наказом Мінпаливенерго України від 05 листопада 2001 року №535 та належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Таким чином, належним відповідачем є саме Міністерство енергетики та вугільної промисловості України. Як вбачається з заперечень відповідача та пояснень третьої особи, то позивач з часу призначення на посаду директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 06.10.2014 по час звільнення 20.04.2015 - не відвідував жодного дня, обов'язки не виконував, тому підстав для оплати його праці немає. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона, як це передбачено приписами ст. 60 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Протягом усього часу розгляду справи судом, доказів не виконання або неналежного виконання позивачем умов контракту від 06.10.2014 року суду надано не було. Більш того, зважаючи на підстави звільнення позивача, згідно Наказу від 17.04.2015 (п. 5 ст. 41 КЗпП України, п.п. «г» п. 25 Контракту) суд не може погодитись із відповідачем і третьою особою у тому, що позивач протягом усього часу роботи обов'язків директора не виконував. За таких обставин, суд вважає, що увесь період перебування на посаді директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» позивач належним чином виконував свої обов'язки, наслідком чого є дотримання відповідачем своїх обов'язків за Розділом 3 Контракту, щодо оплати його праці. Так, за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, Керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених Керівнику посадового окладу у розмірі 14 850,00 грн. і фактично відпрацьованого часу; надбавки за інтенсивність праці та особливих характер роботи у розмірі 17,4 відсотків посадового окладу (п. 17 Контракту). Між тим, позивачу не була виплачена заробітна плата за час роботи на підприємстві за період з 06.10.2014р. по 20.04.2015р., що не заперечується сторонами в судовому засіданні та вбачається із письмових заперечень відповідача, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру оплати праці, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Однак, всупереч наведеним законодавчим нормам, при звільненні позивача не було здійснено розрахунок в повному обсязі за період його працевлаштування в ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» по день звільнення, тобто з 06.10.2014р. по 20.04.2015р. в розмірі - 112 739, 22 грн. Положеннями ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Оскільки суду не було надано доказів того, що відповідач станом на день звернення до суду і винесення рішення в повному розмірі розрахувався по заборгованості з заробітної плати з позивачем та у відсутність даних про фактичне невиконання своїх службових обов»язків та інших поважних причин не виплати заробітної плати, а тому суд вважає позовні вимоги про стягнення заробітної плати підлягають задоволенню та на користь позивача з Міністерства енергетики та вугільної промисловості Українипідлягають стягненню за період з 06.10.2014р. по 20.04.2015р. кошти заробітної плати за виключенням податків, зборів ті інших платежів в розмірі - 112 739,22 грн. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Оскільки судом встановлено порушення з боку відповідача прав позивача на оплату заробітної плати, суд, перевіривши наданий представником позивача розрахунок на відповідність Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі - 353,22 грн. за період з 06.10.2014 року по 20.04.2015 року та в розмірі 5 277,90 грн. за період з 21.04.2015 року по 01.02.2016 року. Сума компенсації працівникам здійснюється відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. При розрахунку використовується статистична інформація Державного комітету статистики України, опублікована на сайті www.ukrstat.gov.ua. та зазначена у наступному розрахунку. Крім того, відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» , ч. 1 ст. 83 КЗпП України , у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно п. 19 Контракту, Керівникові надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 35 календарних днів. Оплата відпустки проводиться виходячи із його середнього заробітку, обчисленого у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі відпустки Курівникові надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі його середньомісячного заробітку. Керівник визначає час і порядок використання своєї щорічної відпустки (час початок та закінчення, поділу її на частини тощо), за письмовим погодженням з Уповноваженим органом управління. Відповідно до поданого позивачем розрахунок компенсації за невикористану відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення, останій мав право на 35 календарних днів основної відпустки, таким чином перевіривши розрахунки надані позивачем з відповідача підлягає стягненню компенсацію за невикористану відпустку в сумі - 11 041,47 грн.; матеріальну допомоги на оздоровлення в сумі - 11 041,47 грн. При вирішення позовних вимог в частині компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховано наступне. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що відповідачем на день звільнення позивача не було заробітну плату, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у виплаті вказаної суми заробітної плати. Так, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: 5811,30 грн. (оплата за квітень 2015р.) / 10 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за квітень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за травень 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за травень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за червень 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за червень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за липень 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за липень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за серпень 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за серпень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за травень 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за травень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за вересень 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за вересень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за жовтень 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за жовтень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за листопад 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за листопад 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за грудень 2015р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за грудень 2015 року); 17 433,90 грн. (оплата за січень 2016р.) / 30 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за січень 2016 року). 16 852,77 грн. (оплата за лютий 2016р.) / 29 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за лютий 2016 року). 18 015,03 грн. (оплата за березень 2016р.) / 31 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за березень 2016 року). 14 526,25 грн. (оплата за квітень 2016р.) / 25 (кількість робочий днів) = 581,13 грн. (середній заробіток за квітень 2016 року). Таким чином, сума середнього заробітку розрахунку при звільненні за період з 21.04.2015р. по 25.04.2016р. становить - 212 112,45 грн., яка також підлягає стягненню з відповідача. Також, відповідно до положень ст. 44 КЗпП України, При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток Судом встановлено, що вихідна допомога при звільненні, згідно до п. 28 Контракту від 06.10.2014р. у розмірі 104 603,40 грн. ((581,13 середня заробітна плата) * 180 (період нарахування календарних днів)) не виплачена, в зв'язку також підлягає стягненню з відповідача. Крім того, умовами Контракту передбачено, що у разі дострокового припинення контракту з незалежних від керівника причин та на підставі підпункту «б» пункту 27, встановлюються додаткові гарантії та компенсації, такі як матеріальна допомога у розмірі трьох розмірів середньої заробітної плати Керівника, обчисленої за останні три місяці. Таким чином враховуючи те, що середній заробіток складає 581,13 грн. * 90 днів, таким чином матеріальна допомога при звільненні передбачена п. 28 Контракту дорівнює 52 301,70 грн. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Представник позивача зазначає, що у зв'язку із порушенням прав позивача [PERSON] зазнав моральних страждань та в якості компенсації останніх просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 300 000,00 грн. Пояснив суду, що відповідач порушивши права на оплату праці та проігнорувавши його законні вимоги, завдав позивачу значної шкоди людській гідності та професійній репутації. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, оскільки протягом значного періоду часу позивач не отримував заробітну плату, тому був вимушений існувати за рахунок інших джерел, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі - 2000,00 грн. На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, третя особа, що не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору, Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв»язку з порушенням строків її виплати, матеріальної і вихідної допомоги та моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню в загальній сумі - 511 470,83 грн. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 5 114,71 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог. Що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 11 900,00 грн., то вони не підлягають задоволеню, враховуючи наступне. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з вимогами частин 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема й витрати на правову допомогу. Частинами 1 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. На підтвердження надання правової допомоги адвокатом [PERSON] було надано договір №08/02 від 08.02.2016 про надання адвокатських послуг, за п. 2.1 якого визначено плату в розмірі 700,00 га кожну годину участі у судових засіданнях, судів всіх інстанцій та на час підготовки позову та участі в інших процесуальних дія, призначених судом та акт про надання послуг на суму 11 900,00 грн. з урахуванням витраченого часу - 17 годин. Згідно п. 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 799 статтями 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягується лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із надання правової допомоги у конкретній справі (наприклад: складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Між тим, стороною позивача не було доведено та підтверджено оплату вказаних послуг адвоката у визначеному розмірі, а акт про надання послуг не було узгоджено із позивачем (а.с. 87). Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить висновку про відсутність підстав для стягнення коштів правової допомоги. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: partial