Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

В липні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Київської міської ради, третя особа: Державна реєстраційна служба України, в якому просив суд: визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - сарай площею 69,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1973р. його родинна користується зазначеним нежитловим приміщенням, оскільки з цього часу проживає в [ADDRESS] яку в 2008р. набули у власність, шляхом безоплатної приватизації. Так як, позивач продовжує користуватися вищезазначеною будівлею по теперішній час, просив на підставі ст. 344 ЦК України визнати за ним право власності на спірну нежитлову будівлю. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача, в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначаючи, що на думку сторони відповідача зазначене майно було побудовано самочинно без відповідних дозволів та погоджень, без цільового відведення земельної ділянки, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також представник звертала увагу суду, що письмові пояснення про визнання позову, сторона відповідача не підтримує. Представник третьої особи, в судовому засіданні при вирішенні позову покладалась на розсуд суду. Допитані в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача свідки: [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що вони знайомі з позивачем. Так, свідок [PERSON] суду пояснив. Що є сусідом позивача, разом проживають в [ADDRESS]. В 1978р. свідок заселився до цього будинку і родина позивача вже користувалась сараєм, хто його побудував свідку невідомо, як і не знає свідок кому він належав. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він є батьком позивача. В 1971р. родиною було отримано у користування квартиру [ADDRESS] навпроти будинку знаходився сарай, який родина вирішила використовувати у власних потребах, і по теперішній час його використовує. Хто є власником зазначеного приміщення свідку не відомо, як і не знає свідок хто його побудував. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціонів. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що здійснює користування нежитловим приміщенням - сараєм, загальною площею 69,2 кв.м. по [ADDRESS] що позивачем фактично здійснюється відновлення та ремонт зазначеного приміщення, а враховуючи час, протягом якого останній користується цим майном, у нього вникло право на набуття власності на це майно за набувальною давністю (ст. 344 ЦК України). Згідно листа з Департаменту комунальної власності м. Києва від 16 червня 2015р. за № 062/12/08-6660 вищезазначена будівля за вказаною адресою не належить до об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України, зокрема статтею 119. З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Разом з тим, як встановлено судом, жодного рішення щодо передачі позивачу з боку Київської міської ради вищезазначеної земельної ділянки у користування чи у власність прийнято не було. Вказані обставини не оспорювались і позивачем в судовому засіданні, при цьому сторона не могла пояснити суду, хто є власником зазначеного майна. В судовому засіданні представник відповідача звертав увагу суду, що згідно витягу з бази даних державного земельного кадастру, земельна ділянка на [ADDRESS] має цільове призначення для обслуговування розташованого на ній житлового будинку, землекористувачем зазначеної земельної ділянки є відокремлений структурний підрозділ Дарницька дистанція колії Південно - західної залізниці, відповідачем не здійснювались дії, щодо надання земельної ділянки з метою будівництва та обслуговування вищезазначеного нежитлового приміщення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що спірне нежитлове приміщення було збудовано самочинно, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача, що сторона позивача добросовісно заволоділа спірним майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно - сарай площею 69,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS].

Outcome: dismissed