Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

В листопаді 2019 року представник позивача Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання в кімнаті № 103/3 гуртожитку [ADDRESS] та виселити їх без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що 26.12.2003 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до Київського національного університету імені Тараса Шевченка із проханням поселити в гуртожиток № 19 університету в.о. начальника кафедри РХБЗ [PERSON] з його сім`єю: дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 10.02.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання в тимчасове користування житлового приміщення в гуртожитку [ADDRESS] Київського національного університету імені Тараса Шевченка, строк дії договору із 10.02.2004 р. по 01.07.2004 р. 24.05.2004 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка знову звернувся до університету з проханням продовжити термін проживання відповідача із 01.07.2004 р. по 01.07.2005 р., а також 20.07.2011 р. начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся із проханням продовжити термін проживання на наступний рік та переселити відповідача із членами сім`ї із гуртожитку [ADDRESS] університету . Впродовж наступних років були аналогічні листи із проханням продовжити термін проживання відповідачів в гуртожитку. З 30.08.2017 року відповідач [PERSON] не працює у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка, та в зв`язку із закінченням терміну проживання в гуртожитку відповідач був належним чином повідомлений про це, про що відповідач власноруч 30.06.2018 року підписав відповідне повідомлення. Позивачем неодноразово були складені акти попередження про виселення відповідачів із гуртожитку, в зв`язку із закінченням терміну дії договору, однак, відповідач належним чином на ці повідомлення не реагує. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач разом зі своєю дружиною є сторонніми особами, термін дії договору закінчився, останні, втратили законні підстави на проживання в студентському гуртожитку, та ігнорують законні вимоги університету щодо звільнення та виселення із кімнати, а тому позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року, було вирішено перейти від розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відзив на позов та будь-які клопотання до суду не надходили. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що гуртожиток [ADDRESS] належить Київському національному університету імені Тараса Шевченка, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та наказом МОН України № 1195 від 01.11.2018 року. Крім того, відповідно до п. 66 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, усі будівлі, житло, навчальне і наукове обладнання, інвентар, інше майно належать університету на правах повного господарського відання і використовуються ним самостійно. Положенням про студентське містечко та студентський гуртожиток Київського національного університету імені Тараса Шевченка передбачено, що проживання в студентських гуртожитках сторонніх осіб забороняється. 26.12.2003 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до Київського національного університету імені Тараса Шевченка із проханням поселити в гуртожиток № 19 університету в.о. начальника кафедри РХБЗ [PERSON] з його сім`єю: дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] , що підтверджується копією листа від 26.12.2003 р. № 18/2379. Відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 10.02.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання в тимчасове користування житлового приміщення в гуртожитку [ADDRESS] Київського національного університету імені Тараса Шевченка, строк дії договору із 10.02.2004 р. по 01.07.2004 р. 24.05.2004 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка знову звернувся до університету з проханням продовжити термін проживання відповідача із 01.07.2004 р. по 01.07.2005 р., а також 20.07.2011 р. начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся із проханням продовжити термін проживання на наступний рік та переселити відповідача із членами сім`ї із гуртожитку [ADDRESS] університету . Впродовж наступних років були аналогічні листи із проханням продовжити термін проживання відповідачів в гуртожитку (а.с.25-32). З 30.08.2017 року відповідач [PERSON] не працює у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка, та продовжує проживати у гуртожитку. Уповноваженими особами позивача були складені акти від 03.09.2018 року, від 07.09.2018 року та від 01.11.2019 року, відповідно до яких було встановлено, що відповідача було попереджено про виселення із гуртожитку, в зв`язку із закінченням терміну дії договору, однак, [PERSON] відмовився від виселення. Судом встановлено, та стороною відповідача не спростовано те, що відповідачі були поселені в гуртожиток тимчасово без спеціального ордеру, термін проживання відповідачів в кімнаті гуртожитку закінчився, відповідачі не перебувають в трудових відносинах із позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, та відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає, що стороною позивача доведено, а стороною відповідачів не спростовано те, що, останні, втратили право на проживання в гуртожитку, а відтак позовна вимога про визнання їх такими, що втратили право на користування кімнатою є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. В частині позовної вимоги про виселення слід зазначити наступне. Відповідно до статті 127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Частина друга статті 128 ЖК України передбачає, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Стаття 129 ЖК України встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частинами першою та другою статті 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Згідно правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року по справі № 320/1941/16-ц, при вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). У пункті 27 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садовяк проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( пукти 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Як вбачається із матеріалів справи, відповідач разом зі своєю сім`єю не отримував ордер на проживання у кімнаті гуртожитку, який належить позивачу, не перебуває з позивачем в трудових відносинах, будь-яких пояснень щодо правомірності свого проживання в кімнаті стороною відповідача суду не надано, як і не надано доказів відсутності іншого житла. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача наведено достатньо обґрунтувань позовних вимог, та останні стороною відповідача не спростовані, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення відповідачі є також обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частинах судовий збір в сумі 1921,00 грн., тобто по 960,50 грн. з кожного.

Outcome: approved