Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

В квітні 2020року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Вточнивши позовні вимоги, в остаточній редакції, посилалася на те, що з лютого 2011 року у неї та відповідача [PERSON] склались фактичні шлюбні відносини. 05 вересня 2013 року між ними було укладено шлюб, від сумісного життя мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 16 серпня 2019 року шлюб між нею та [PERSON] розірваний. У період спільного сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі за договором купівлі-продажу від 04 червня 2014 року, ними було придбано квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована на ім`я відповідача. В лютому 2018 року вони припинили шлюбі відносини з [PERSON] , відповідач переїхав мешкати окремо, а вона залишилася з сином проживати у вказаній квартирі. Проте в січні 2019 року відповідач став створювати такі умови за яких в березні 2019 року вона залишила квартиру та переїхала мешкати до своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Тобто на теперішній час квартирою ніхто з них не користується, але вона має намір повернутися та мешкати в квартирі разом з сином. У зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з позовом і просить визначити квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі ордеру, до суду надала заяву про підтримку позовних вимог, справу просила розглянути у її відсутність та у відсутність відповідача, який зловживає своїми правами, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи до суду не з`явився, відзиву на позов не надав, всьоме надав заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку з Covid19, яку суд не визнає поважною, та з метою дотримання розумних строків розгляду справи розглядає справу на підставі наявних доказів у справі. 12.05.2020 р. ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя вказану позовну заяву залишено без руху. 26.05.2020 р. позивачка до суду надала заяву на усунення недоліків. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.05.2020 р. провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено у загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 17.02.2021р. підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. В судові засідання призначені на 27.10.2020 р., 07.12.2020 р., 23.12.2020 р., 29.01.2021 р., 17.02.2021 р., 15.03.2021 р., 02.04.2021 р. відповідач надав суду заяви про перенесення розгляду справи у зв`язку з Covid19. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Однак, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім`я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівні. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Як передбачено ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Як передбачено ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно до розділу 4 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 11.07.2017 р. Приморським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, батьками [PERSON] , [INFO] , записано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). Згідно з рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 16.08.2019р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 05 вересня 2013 року, розірвано (а.с. 15-16). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04 червня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Саховою М.А., [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 53,8 кв.м, житловою площею 35,9 кв.м. Згідно з п. 8 договору, покупка квартири за цим договором проводиться за письмовою заявою про згоду, посвідченою Саховою М.А. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області 04.06.2014 року за реєстровим № 2599 дружини покупця - [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , яка відповідно до ст. 60, 74, 97 Сімейного кодексу України має право на частку в спільному майні подружжя, щодо згаданої квартири (а.с. 18-20). За таких обставин, оскільки спірне майно було набуте у власність під час шлюбу сторін, воно є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] незважаючи на те, що право власності зареєстровано за останнім, а їх частки є рівними. Наявність правових підстав для відступу від рівності часток подружжя, визначених ч. ч. 2, 3 ст.70 СК України не вбачається. В зв`язку з цим, з огляду на відсутність доводів відповідача, які б спростовували докази надані позивачем, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved