Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

В квітні 2015 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30.01.2015 між ним та відповідачем було укладено договір - заяву №300937/9182/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» в національні валюті відповідно до умов якого позивач вніс на вкладний рахунок, відкритий в банку грошові кошті в розмірі 175000,00грн, строком з 30.01.2015 по 30.04.2015. Зазначає, що в силу життєвих обставин, 23.03.2015 він звернувся до відповідача із заявою про розірвання депозитного договору та повернення коштів за депозитом. Однак, відповідач, в усній формі, відмовив позивачу у видачі депозиту посилаючись на відсутність у договорі пункту про дострокове розірвання договору. Такі дії відповідача позивач вважає незаконними та такими, що порушують його права, оскільки, п.5 депозитного договору передбачено право вкладника вимагати дострокового повернення суми вкладу. Вказані обставини зумовили позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, в якому позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму за депозитним договором у розмірі 175000,00грн., 43,15грн - проценти за користування коштами, 863,01грн. - пеню за несвоєчасне виконання банком зобов'язань. Крім того, позивач вказував, що у зв'язку із неправомірним діями відповідача щодо неповернення суми депозиту, він зазнав моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10000,00грн., яку просить стягнути з відповідача на його користь. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.01.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - відповідач/Банк) та [PERSON] (далі - позивач/вкладник) було укладено договір - заяву №300937/9182/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» в національній валюті (далі - договір) за яким вкладник вніс, а банк прийняв грошові кошти в національні валюті на вкладний рахунок [NUMBER] у сумі 175000,00 грн., на строк з 30.01.2015 по 30.04.2015, із виплатою процентів за ставкою 25% річних (а.с.8). Факт внесення вкладником коштів на вкладний рахунок підтверджується копією меморіального ордеру № 207102191 від 30.01.2015 (а.с.9). З пояснень позивача у судовому засіданні встановлено, що в силу життєвих обставин, 23.03.2015 він звернулася до банку з письмовою заявою про розірвання договору та повернення коштів, яка була отримана відповідачем, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції за №42-12/342 (а.с.12). Однак, відповідачем, в усній формі, було відмовлено у задоволенні його заяви з посиланням те, що умовами договору не передбачено його дострокового розірвання. Так, частиною 1 ст.1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Отже, з наведених норм Закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.1060 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Відповідно до п.5 договору вкладник має право вимагати дострокового повернення суми вкладу протягом строку, визначеного п.1 цього договору. Як вже було встановлено судом, позивач звернувся із заявою до відповідача 23.03.2015, що не суперечить п.5 договорута ст. 1060 ЦК України. Однак, кошти банком не було повернуто. Відповідно до виписки по особовому рахунку позивача, за період з 27.05.2015 по 28.05.2015, залишок коштів на вкладному рахунку позивача становить 175000,00грн. (а.с.25). Доказів зворотного суду не надано. Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен, має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст.64 Конституції України, конституційні права не можуть бути обмежені. Частиною 1 ст.526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що з ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] підлягає стягненню сума вкладу за договором №300937/9182/3-15 від 30 січня 2015 року у розмірі 175000,00грн. При цьому, доводи позивача щодо розірвання договору у зв'язку зі зверненням останнього до відповідача про повернення суми вкладу не приймаються до уваги, оскільки, п.5 договору передбачено право вкладника вимагати дострокового повернення суми вкладу протягом строку, визначеного п.1 цього договору, а не його розірванням у зв'язку з цим. Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з банку відсотків у сумі 43,15грн. та пені у розмірі 863,01 грн., то ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки, в матеріалах справи відсутні належні допустимі докази, у порядку ст.ст.57-59 ЦПК України, щодо розрахунку вказаних сум. Крім того, вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходить з наступного. Позивач вказує, що відповідач своїми протиправними діями щодо неповернення йому грошових коштів, завдав йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які довелося йому перенести, а, відтак, оцінює завдані моральні страждання у розмірі 10000,00грн. Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Стаття 23 ЦК України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних прав. Спори про відшкодування заподіяної моральної (немайнової шкоди) розглядаються судами, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачено нормами Конституцією України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються Книгою п'ятою Цивільного Кодексу України - «Зобов'язальне право», зокрема, ст.526, 536 ЦК України, нормами яких стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. При цьому, законодавець передбачив, що відшкодування моральної шкоди може бути закріплено умовами договору, навіть якщо таке право не передбачено спеціальними нормами, що регулюють конкретні відносини. За умовами ст.611 ЦК України у випадку порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди. З огляду на положення ст.611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в зобов'язальних правовідносинах можливе у разі встановлення такого правового наслідку порушення зобов'язання безпосередньо в договорі. Умовами договору не передбачено такого правового наслідку, як відшкодування моральної шкоди, а тому, зважаючи, що між сторонами існують договірні правовідносини, суд дійшов висновку, про необґрунтованість та незаконність такої вимоги.

Outcome: partial