Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Військова частина [NUMBER] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позову зазнається, що відповідач, який проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] з 22 червня 2016 по 15 квітня 2019 року, був призначений на посаду водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти. 09 вересня 2016 року [PERSON] , виконуючи службові обов`язки, скоїв зіткнення з іншим автомобілем. Оскільки автомобіль належав на праві оперативного управління військовій частині [NUMBER] , МТСБУ звернулося до господарського суду з позовом на просило стягнути з військової частини на свою користь сплачене страхове відшкодування та судовий збір. Відповідно до повідомлення про безспірне списання коштів з рахунку боржника, з рахунків військової частини було безспірно списано грошові кошти. У зв`язку з наведеним у позивача виникло право регресної вимоги до винного у ДТП [PERSON] . Представник військової частини, будучи належним чином повідомленим про час та дату судового розгляду, у судове засідання не прибув. У поданій заяві позивач просить проводити розгляд у їх відстіність. В судовому засідання представник відповідача пояснив, що позов визнають частково. Вказав, що стягнення в сумі 17812 грн. 40 коп. є необґрунтованим, оскільки на час виникнення спірних правовідносин діяло Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, згідно якого військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного окладу. Враховуючи це, позов слід задовольнити частково. Заслухавши учасників справи та дослідивши усі наявні матеріали, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 22.06.2019 № 124 солдата військової служби за контрактом [PERSON] призначено а посаду водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти військової частини [NUMBER] (а.с. 8). Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 15.04.2019 № 77 [PERSON] звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с. 9). Встановлено, що 09.09.2016 з вини військовослужбовця в/ч [NUMBER] [PERSON] , який керував автомобілем «УАЗ 31512» ДНЗ 1023 В 6 (що належить В/Ч [NUMBER] ), у місті Одеса була скоєна ДТП, внаслідок чого автомобіль MITSUBISHI ДНЗ [NUMBER] під керуванням [PERSON] отримав пошкодження. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с. 16). Оскільки шкода винним не була відшкодована, а на дату ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] не була застрахована, потерпілий [PERSON] звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з метою отримання відшкодування. У зв`язку із цим МТСБ було відшкодовано 14750,40 грн. Відповідно до рішення Господарського суду Одеської області позов Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено повністю та стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь МТСБ 14750 грн. сплаченого страхового відшкодування, 1300 грн. витрат, 1762 грн. судового збору (а.с. 19). Згідно даних повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 20 березня 2019 року № 35 з рахунку військової частини списано кошти у сумі 17\~812 грн. 40 коп. на виконання Наказу Господарського суду Одеської області від 26.02.2019 № 916/1883/18. (а.с. 28). Надаючи правову оцінку відносинам, що склались, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.1 ст.\~1166\~Цивільного кодексу\~України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1191\~ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п.20 постанови Пленуму ВССУ №14 від 29.12.92 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» - право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019, яким позивач обґрунтовує свій позов, не підлягає застосуванню у даній справі, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання вказаним законом чинності. У даній справі правовідносини регламентуються Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в п. 7. якого передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, обов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. Згідно п.8 Положення, залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність. Відповідно до п. 8 Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення. Як встановлено в судовому засіданні, на виконання судового рішення, 20 березня 2019 року військовою частиною [NUMBER] було сплачено МТСБУ в рахунок відшкодування шкоди загальну суму 17812,40 грн. Згідно витягу з Наказу Командира військової частини [NUMBER] від 22.06.2016, солдата військової служби за контрактом [PERSON] призначено на посаду водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти військової частини [NUMBER] з посадовим окладом 530 грн. на місяць (а.с. 8). Доказів отримання грошового забезпечення у більшому розмірі суду не надано. Дослідивши усі докази, суд приходить до висновку, що позивач має право регресної вимоги сплаченого страхового відшкодування до відповідача, однак позов підлягає задоволенню частково, а саме в сумі посадового окладу 530 грн., враховуючи наведені вище норми законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати по справі становлять 1921 грн. 00 коп., позовні вимоги заявлено у сумі 17812 грн. 40 коп., до стягнення підлягає заборгованість у сумі 530 грн., тобто 3% (530 х 100): 17812,4). За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути 57 грн. 63 коп. судового збору (1921 х 3%) : 100. На підставі викладеного,

Outcome: partial