Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що між сторонами був укладений кредитний договір. Позичальнику були надані грошові кошти, встановлений термін їх повернення. Однак відповідачка не виконує покладені на неї зобовязання. Тому позивач звернувся до суду, просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачки наявну заборгованість та судові витрати. Представник позивача позов підтримав та пояснив суду, що відповідно до укладеного договору від 31.01.2008 року [PERSON] 31.01.2008 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Проте вона несвоєчасно проводила розрахунки за користування грошовими коштами. Зважаючи на це банк в 2012 році звертався до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості. Однак з того часу жодного платежу не було здійснено. Представник позивача вважає, що доводи відповідачки про те, що її кредитну картку отримала інша особа та в послідуючому користувалася цими грошовими коштами не звільняє відповідачки від обовязку сплатити борг. Адже після підписання договору та зарахування на картковий рахунок грошових коштів відповідачка розпорядилася цими коштами шляхом передачі кредитної картки іншій особі. Крім того, банк не пропустив строки позовної давності звернення до суду, оскільки в 2012 році відповідачка визнала позов, рішення суду про стягнення з неї грошових коштів не оскаржувала. За таких умов просить суд відмовити в задоволенні позову. Відповідачка позов не визнала. Пояснила суду, що вона укладала з банком договір, заповнювала заяву, але в заяві, що є в матеріалах справи, підпис вірогідно не її. Вона також не отримувала кредитну картку. Таку картку отримав її чоловік, який фактично нею користувався. Він обіцяв погашати кредит, що й робив певний час, але згодом припинив виконувати свої обіцянки, в результаті чого утворилася заборгованість. Вважає, що цю заборгованість має погасити її чоловік. За весь час відповідачка не заперечувала проти того, щоб він користувався її кредитною карткою. Також зазначає, що вона не підписувала жодні інші договори, а тому вважає нарахування заборгованості безпідставним. За таких умов просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до укладеного договору № б/н від 31.01.2008 року [PERSON] (далі - Відповідачка) 31.01.2008 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Отриманню даного кредиту перебувало оформлення нею заяви, згідно до якої відповідачка вказала свої анкетні дані, відомості про майновий стан, місце роботи, зазначивши бажану суму грошових коштів. За текстом цієї заяви, заявниця ознайомилася з умовами та правилами надання банківських послуг, та була згідна з ними. Їй також було повідомлено про тарифи банку, умови кредитування в банку; своїм підписом вона ствердила факт отримання вищевказаної інформації у письмовому вигляді. Отже, пояснення відповідачки про те, що їй не було відомо про умови надання кредитних коштів; про порядок нарахування відсотків та пені за користування кредитними коштами; про те, що вона не була ознайомлена з іншими умовами надання банківських послуг - не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідачка пояснила, що вона не отримувала кредитну картку, а її отримав чоловік відповідачки, який нею користувався та обіцяв погашати кредитні кошти, проте ці обіцянки не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість. І це є підставою для відмови в позові. Проте суд не погоджується з такими доводами. Частина 4 статті 319 ЦК України визначає положення про те, що власність зобовязує. А частина перша цієї статті визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За цивільним правом, одним з найвагоміших правил щодо здійснення права власності є положення про здійснення власником тріадних правомочностей своїм майном на власний розсуд. Тобто власник здійснює їх за власною волею і не зобов'язаний отримувати на це дозвіл інших осіб. Отже, отримавши кредитні грошові кошти на картковий рахунок в результаті укладеного з банком договору відповідачка фактично розпорядилася ними, не заперечуючи щодо того щоб цими коштами користувався її чоловік. Після постановленого 06.03.2012 р. судового рішення про стягнення з відповідачки заборгованості на користь банку вона дане рішення не оскаржувала; будь-яких позовів про визнання договору неукладеним чи недійсним, чи про оскарження дій банку не подавала. Та обставина, що 19.06.2015 року відповідачка звернулася з заявою про вчинення злочину її чоловіком не є підставою ні для зупинення провадження у справі (оскільки доказів наявності кримінального провадження не було надано), ні для відмови в позові. За положеннями ч.3 ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 06.03.2012 р. у справі № 1716/45/2012 були встановлені обставини щодо факту укладання кредитного договору; відповідачка даний позов визнала, тим самим підтвердивши невиконання взятих на себе зобовязань. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. В порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором Відповідачка станом на 31.11.2014 року має заборгованість 4110,15 доларів США, яка складається з наступного: - 1 210,27 доларів США - заборгованість за кредитом; - 2 173,98 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; - 725,9 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 2857, 31 доларів США, яка була задоволена рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 06.03.2012 р.; різниця становить 1 252,84 доларів США, а також штрафи відповідно до умов договору: - 33,42 доларів США - штраф (фіксована частина). - 62,64 доларів США - штраф (відсоткова складова). Розрахунок суми заборгованості додається банком. Отже, заборгованість становить 1348, 90 доларів США, що за курсом 14,96 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.11.2014 року складає 20 179, 61 грн. Банком не був здійснений перерахунок заборгованості відповідно до курсу НБУ станом на час розгляду справи, та про це представник банку не просив суд; а тому суд визначає еквівалент такої суми станом на 30.11.2014 року. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, враховуючи положення ст.ст. 525, 526, 530, 1050, ч.1 ст. 1054 ЦК України суд вважає, що позов є обґрунтованим та доведеним. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved