Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

в листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді від 07.11.2017 року позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 11.12.2017 року позивачем подана уточнена позовна заява. Ухвалою судді від 12.01.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 24.04.2018 року сторонами подано до суду мирову угоду. Ухвалою суду від 24.04.2018 року відмовлено в затвердженні мирової угоди. Позивач свої позивні вимоги мотивує ти, що з відповідачкою з 30 листопада 2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі, однак майже два роки, як подружжя не проживають разом, спільного господарства не ведуть, спільних дітей не мають, до суду подано позов про розірвання шлюбу. До шлюбу позивач працював за кордоном та заробив чималі кошти з метою купівлі житла. 28.04.2015 року ним була придбана квартира [ADDRESS], однак під час укладання договору купівлі-продажу квартири власником була вказана відповідач. Позивач вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та оскільки спільне проживання між ними не можливе, тому він звертається з позовом про поділ даного майна та просить визнати за ним та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири кожному. Позивач у судове засідання не з'явився. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Вислухавши представника позивача, дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 листопада 2013 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 917, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER]. Як встановлено в судовому засіданні за час перебування у шлюбі сторонами було придбане майно, а саме квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.04.2015 року, що посвідчений Другою криворізькою державною нотаріальною конторою, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 101140858 від 23.10.2017 року спірна квартира була зареєстрована лише на відповідачку [PERSON] Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із положенням ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч.1ст.57 СК України). Сумісна власність - це різновид права спільної власності, що належить двом або більше особам одночасно на один і той самий об'єкт без визначення часток кожного з них. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Під час розгляду справи сторонами було подано заяви про затвердження судом мирової угоди від 24.04.2018 року, відповідно до якої сторони обопільно визначили, що вартість квартири за адресою: [ADDRESS], складає 64000 грн. і до моменту підписання даної угоди позивач сплатив відповідачу суму вартості її 1/2 частки у спільному майні у розмір 32000 грн. Після затвердження мирової угоди у [PERSON] виникає право власності на 100 % квартири та визнається власником квартири. Ухвалою суду від 24 квітня 2018 року сторонам відмовлено в затвердженні мирової угоди, з підстав що під видом мирової угоди, сторони бажають укласти інший договір, а саме перехід права власності від відповідача до позивача, а це в свою чергу свідчить, що мирова угода укладена між сторонами суперечить вимогам чинного законодавства. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами відсутній спір з приводу поділу майна подружжя. Крім цього позивачем не представлено, а судом не здобуто доказів того, що він звертався в компетентні органи з метою позасудового вирішення питання про укладення будь-яких правочинів, спрямованих на відчуження частини спільного майна та отримав відмову в укладенні даних договорів. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами у справі, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed