Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

В квітні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно його малолітніх дітей та стягнення аліментів. В своїй заяві позивач зазначила, що її дочка [PERSON], перебуваючи у шлюбі з [PERSON], народила двох дітей: [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO].. Починаючи з січня 2012 року, біологічні батьки перестали виконувати свої батьківські обов'язки і залишили своїх дітей без нагляду, тому діти проживають у помешканні позивача та знаходяться на її утриманні. В серпні 2014 року мати дітей [PERSON], відповідно до рішення суду, позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей. З січня 2012 року відповідач жодного разу не з'явився за місцем проживання дітей, не бере участі у їх вихованні, не надає матеріальної допомоги та фактично від них відмовився. Відповідач [PERSON] ухиляється від обов'язку виховувати своїх малолітніх дітей, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, уваги дітям не приділяє, наміру забирати дітей не має, їх піклуванням не займається. Прохала позбавити батьківських прав відповідача відносно його малолітніх дітей та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач змінила позов, відмовившись в частині стягнення з відповідача аліментів, в іншій частині позову прохала задовольнити. Відповідач позов визнав, прохав його задовольнити. Представник третьої особи за дорученням проти задоволення позовних вимог не заперечував, прохав задовольнити позов. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Батьками дітей, у свідоцтвах про народження, записані [PERSON] та [PERSON]. Мати дітей [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно дітей, на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 13.08.2014 року. Діти на протязі тривалого часу проживають разом зі своєю бабою [PERSON] та дідом [PERSON] по [ADDRESS]. Як вбачається з акту обстеження матеріально - побутових умов, складений в складі комісії від 16.04.2015 року, санітарно - гігієнічні умови проживання в будинку, де проживають діти, задовільні. Для виховання, розвитку та проживання дітей створені умови: окремі ліжка, шафа для речей. Батьки дітей з ними не проживають, мати позбавлена батьківських прав, а батько проживає на території іншого району та ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Судом встановлено, що батько дітей зареєстрований та проживає в [ADDRESS] разом зі своїм сином [PERSON], [INFO]. По місцю проживання характеризується позитивно. Відповідач працює в ПА «Ватал» тваринником, отримує заробітну плату. На обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра Краснокутської ЦРЛ не перебуває. Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини Краснокутської РДА №14 від 01.12.2014 року, з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей, за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей. В судовому засіданні було встановлено, що дитина [PERSON] навчається в 1 класі Шелестівського навчально-виховного комплексу Коломацької районної ради Харківської області, а [PERSON] є вихованцем Шелестівського НВК Коломацької районної ради. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем та підтвердила, що дійсно малолітні діти проживають разом з дідом та бабою. Батько дітей [PERSON] їх вихованням не займається, проживає окремо від них, матеріальної допомоги не надає. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до принципу шостого Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року малолітня дитина повинна, коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості … Вищезазначена Декларація прав дитини, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Таким чином, суд прийшов до висновку, що батько дітей [PERSON] не піклується про здоров?я своїх малолітніх дітей, не цікавиться їх фізичним, духовним та моральним розвитком, не забезпечує дітей сімейним вихованням та здобуттям освіти, не поважає дітей та не має бажання виховувати дітей. Відповідач, маючи можливість, не проявляє до дітей щонайменшої батьківської турботи. Суд вважає, що розлучення дітей з батьком необхідне в найкращих інтересах дітей, так як він свої обов'язки щодо виховання дітей не виконує. Суд враховує те, що наявність бабусі, дідуся як найрідніших для дітей людей, спільне проживання з ними - це найкраще середовище для розвитку дітей, а малолітні діти мають право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Позов [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає законний, обґрунтований, підтверджений належними доказами та такий, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved