Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

В лютому 2014 року позивачка звернулася з позовом до суду, який остаточно збільшила та уточнила 13.05.2014 року, у якому просила зобов'язати відповідача змінити дату її звільнення з 19 серпня 2013 року на фактичний день видачі трудової книжки, зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12 509 грн., а також стягнути моральну шкоду у розмірі 7000 грн. В обґрунтування позовної заяви позивачка вказала на те, що вона з 09 липня 2010 року працювала педагогом на посаді майстра виробничого навчання в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Дніпропетровський цент професійно - технічної освіти». Прийнята на посаду наказом по підприємству від 09 липня 2010 року. 19 серпня 2013 року позивачка подала до відділу кадрів відповідача заяву про звільнення, у зв'язку із переїздом до іншої місцевості (м. Кіровоград), через низьку заробітну плату. 19 серпня 2013 року відділ кадрів відповідача прийняв дану заяву на звільнення. Трудова книжка в день звільнення видана не була. В період з 20 серпня 2013 року по 15 січня 2014 року позивачка неодноразово прибувала з м. Кіровоград до м. Дніпропетровськ у відділ кадрів відповідача намагаючись отримати свою трудову книжку, але кожен раз вона постійно чула незрозумілі відмовки. 16 січня 2014 року позивачка склала заяву на адресу відповідача про видачу їй трудової книжки протягом трьох робочих днів з моменту отримання даної заяви. 22 січня відповідач отримав вказану заяву, але проігнорував її. 27 березня 2014 року на чергову її заяву, відповідачем було видану трудову книжку та довідки про доходи. Позивачка вважає що оскільки існує затримка у видачі трудової книжки то є всі підстави визнати недійсним запис про її звільнення від 19 серпня 2013 року, та змінити його на фактичний день звільнення. У зв'язку з чим, вимушена була звернутися до суду з відповідними позовними вимогами. В судовому засіданні позивачка підтримала свої уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, при цьому посилалася на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення даного позову та просила відмовити позивачці в повному обсязі, посилаючись на законність дій роботодавця щодо звільнення позивачки. Вислухавши позивачку, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У судовому засіданні встановлено, що згідно наказу № 125-КС від 09.07.2010 року [PERSON] з 09.07.2010 року було прийнято на роботу на посаду майстра виробничого навчання в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Дніпропетровський центр професійно-технічної освіти» на підставі заяви про прийняття на роботу (а.с.26). 19.08.2013 року позивачкою на ім`я директора Державного професійно - технічного навчального закладу «Дніпропетровський центр професійно - технічної освіти» була подана заява про звільнення в порядку ст. 38 КЗпП України (а.с.9). Згідно наказу № 294-КС від 19.08.2013 року [PERSON], майстра виробничого навчання, було звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с.29). Однак в день звільнення не була позивачці не була видана належно оформлена трудова книжка. Позивачкою 16.01.2014 року вх. №25 на ім`я директора центру Стрельцу О.І. було подано заяву про видачу їй трудової книжки протягом трьох робочих днів з моменту її отримання заяви (а.с.10). 22.01.2014 року відповідач отримав заву позивачки від 16.01.2014 року, даний факт підтверджується копією поштового рекомендованого повідомлення з відміткою про вручення заяви (а.с.12). Згідно листа директора центру Державного професійно - технічного навчального закладу «Дніпропетровський центр професійно - технічної освіти», вбачається що 04.02.2014 року [PERSON] було направлено повідомлення про необхідність отримати трудову книжку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Алтайська, 6 а та особисто розписатися в журналі реєстрації трудових книжок (а.с.49). Факт отримання даного листа підтверджується копією поштового повідомлення від 07.02.2014 року (а.с.50). 27.03.2014 року позивачка повторно звернулася до Директора ДЦПТО із заявою про видачу їй трудової книжки та копію наказу про звільнення. Із даної заяви вбачається, що копію наказу № 294-КС та трудову книжку [PERSON] отримала 27.03.2014 року (а.с.57). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Згідно з п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідно до п. 4.2 тієї ж Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як вбачається з пояснень представника відповідача у судовому засіданні, позивачка у день звільнення сама відмовилася від отримання трудової книжки, та жодного разу за період з 19.08.2013 року до 16.01.2014 року не зверталася на підприємство з заявою про отримання трудової книжки. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Однак як вбачається з матеріалів справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач здійснив якісь небудь заходи для своєчасного отримання позивачкою трудової книжки, а саме за весь період з 19.08.2013 року до 16.01.2014 року жодного разу не направив поштове повідомлення із вказівкою позивачці про необхідність отримання трудової книжки, або надання її згоди у разі неможливості прибуття до підприємства щодо пересилки трудової книжки поштою. Тільки після подачі письмової заяви позивачки 16.01.2014 року про отримання трудової книжки, відповідачем на ім'я [PERSON] 04.02.2014 року було направлено повідомлення про необхідність отримати трудову книжку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Алтайська, 6 а та особисто розписатися в журналі реєстрації трудових книжок. Таким чином, суд дійшов висновку, що саме з вини відповідача була затримка у видачі трудової книжки, відповідач в день звільнення не видавав позивачеві трудової книжки, чим порушив його законні права на працевлаштування та отримання заробітної плати в іншому місця, а тому позовні вимоги позивачки про зобов'язання відповідача змінити їй дату звільнення з 19 серпня 2013 року на фактичний день видачі трудової книжки, підлягають задоволенню, оскільки позивачкою було доведено той факт, що саме 27.03.2014 року вона отримала свою трудову книжку у відповідача. Згідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як роз'яснено у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. В силу абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Оскільки в судовому засіданні встановлено вина саме відповідача в затримці видачі трудової книжки, то суд вважає, що з відповідача варто стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в період з 19.08.2013 року (день звільнення) по 27.03.2014 рік (день видачі трудової книжки). Розрахунок середнього заробітку здійснюється наступним чином: заробітна плата за останні два місяці коли позивачка працювала0 а саме за березень - квітень 2013 року: 2 234 грн. 55 коп. (з/п за березень 2013 р.) + 2036 грн. 61 коп. (з/п за квітень 2013 р.) = 4 271 грн. 16 коп. Отримана сума заробітку ділиться на кількість робочих днів у березні та квітні 2013 року (42 дні). 4 271 грн. 16 коп. / 42 = середньоденний заробіток у розмірі 101 грн. 69 коп. Виходячи з того, що фактично трудову книжку [PERSON] отримала 27.03.2014 року, кількість днів вимушеного прогулу становить з 20.08.2013 року по 26.03.2014 року включно, а саме: 153 дні х 101 грн. 69 коп. = 15 558 грн. 57 коп. Але позивачка просить стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 12 509 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тобто з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 12 509 грн. Що стосується посилань представника відповідача щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, оскільки позивачкою пропущено безпідставно тримісячний строк звернення до суду, то дані посилання є безпідставними та необґрунтованими, та такими що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Невидача в день звільнення працівникові належно оформленої трудової книжки - це тривале порушення. Як вбачається з матеріалів справи дане порушення почалося саме 20.08.2013 року та закінчилося у день видачі трудової книжки, а саме 27.03.2014 року. Таким чином і тримісячний строк на звернення позивачки до суду про вирішення трудового спору не закінчився, а навпаки лише почався з 28.03.2014 року, коли вже позивачкою було подано даний позов до суду. А тому у суду не має підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за пропуском строку звернення до суду. Що стосується позовних вимог позивача в частині сплати йому моральної шкоди в розмірі 7 000 грн., то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з несвоєчасним поверненням позивачці трудової книжки, вона втратила спокій та нормальні життєві зв'язки, був порушений її звичайний уклад та ритм життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивачки та глибину її душевних страждань, з урахуванням порушення звичайного укладу життя позивачки, суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та стягнути з Державного професійно - технічного навчального закладу «Дніпропетровський центр професійно - технічної освіти» на користь [PERSON] суму моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 243 грн.60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial