Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

В липні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1316 га, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Крамського, буд. 22. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 20 серпня 2002 року він придбав у відповідача житловий будинок за адресою: м. Дніпро, вул. Крамського, буд. 22, який розташований на земельній ділянці 0,1316 га. Згідно з державним актом про право приватної власності на землю серії ДП № 002734 від 06.06.1997 року вищевказана земельна ділянка перебуває у власності відповідача. При посвідченні договору купівлі-продажу відчуження земельної ділянки, на якій розташований будинок, не відбулося, адже для цього необхідно було укладати та нотаріально посвідчувати окремий договір, тому, у звязку з браком коштів, було вирішено не укладати даний договір. При цьому, в день посвідчення договору купівлі-продажу будинку, відповідачем на імя дружини позивача, а саме на [PERSON], була видана довіреність з правом розпоряджатися вищеназваною земельною ділянкою, щоб надалі була можливість переоформити дану земельну ділянку. Дана довіреність була видана строком на три роки, протягом якого не вдалося переоформити земельну ділянку. У звязку з тим, що контакти з відповідачем були втрачені, отримати ще одну довіреність чи укласти договір відчуження земельної ділянки не виявляється можливим. Тому, він позбавлений можливості вирішити вказане питання у позасудовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги останнього і просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві і зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України (оскільки невідоме її зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи), про причини своєї неявки суду не повідомила. Відзиву на позов не подавала. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: м. Дніпро, вул. Крамського, буд. 22, на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2002 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3773 (а.с.7). Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1316 га, яка належить [PERSON] відповідно до державного акта на право приватної власності на землю Серії ДП № 002734, виданого 06.06.1997 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 260 від 20.02.1997 року (а.с.12). Сама же\~земельна ділянка\~площею 0,1316\~га,\~на якій\~розташований житловий\~будинок за адресою: м. Дніпро, вул. Крамського, буд. 22, що належить позивачеві, не була відчужена відповідачем в день відчуження будинку, тобто 20 серпня 2002 року, а доказів зворотного суду не надано. Позивач вказав, що земельна ділянка не була переоформлена на нього в день продажу будинку, оскільки в нього не вистачало коштів на таке переоформлення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, судом було встановлено, що 20 серпня 2002 року [PERSON] на імя [PERSON], яка є дружиною позивача, було видане доручення, посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], яка посвідчувала й договір купівлі-продажу самого будинку, і зареєстроване в реєстрі за № 3777, з правом продати або подарувати земельну ділянку за адресою: м. Дніпро, вул. Крамського, 22 (а.с.8). Тобто, відповідач дійсно мала намір на відчуження також і земельної ділянки на користь позивача. Проте, доручення було надано строком на три роки і протягом його дії позивач не переоформив вищевказану земельну ділянку, у звязку з чим на теперішній час він не має можливості переоформити земельну ділянку. При цьому, нормами ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. В той же час, Верховний Суд України в своїй постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 (поділ земельної ділянки) виклав правову позицію, згідно якої на відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1316 га, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Крамського, буд. 22. На підставі викладеного,

Outcome: approved