Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

В липні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та третіх осіб про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що вона з 1974 року працювала на посаді лаборанта в підприємстві «Новоселицька харчосмакова фабрика», у зв`язку із чим їй та членам її сім`ї було надано в користування квартиру [ADDRESS] забудовником якого було вказане підприємство. З 26 вересня 1986 року вони стали проживати у вищевказаній квартирі, де були зареєстровані з 10 грудня 1986 року. У зв`язку із зверненням мешканців вказаного будинку яким також видавалися в користування квартири про їх викуп, було створено оціночну комісію та на підставі рішення загальних зборів «Новоселицької харчосмакової фабрики» від 30 листопада 1992 року, підприємство вирішило передати у приватну власність зазначений чотирьох квартирний будинок всім його мешканцям до числа яких входила [PERSON] та зазначено, що вона має сплатити 17794 карбованців на рахунок фабрики. Вказані кошти були перераховані нею підприємству, однак оформити право власності вона не встигла. В 1996 році підприємство змінило організаційно-правову форму на ВАТ «Новоселицька харчосмакова фабрика» та 25 грудня 2009 року припинило свою діяльність без правонаступництва. Після припинення діяльності вказаного підприємства вона продовжувала володіти нерухомим майном залишаючись бути зареєстрованою в ньому. Зважаючи на добросовісне, відкрите, безперервне володіння квартирою [ADDRESS] , просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги. Додатково пояснила, що на момент видачі позивачу ордеру на вселення до спірної квартири, до складу її сім`ї входили чоловік [PERSON] та діти. В той же час, останні періодично виїжджали на постійне місце проживання в іншу місцевість, у зв`язку із чим, вони не користувалися квартирою безперервно більше 10 років, а тому не можуть набути право власності на квартиру за набувальною давністю. Представник відповідача Новоселицької міської ради Чернівецької області позов визнав. Залучений по справі як третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] , який був чоловіком позивача, під час підготовчого судового засідання 08 листопада 2018 року позов визнав в повному обсязі. Під час судового розгляду справи [INFO] [PERSON] помер. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов визнали та не заперечували щодо його задоволення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подавши до суду нотаріальну завірену заяву, в якій позов визнала та просила розглянути справу у її відсутності. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилася без поважних для суду причин. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 26 від 26 вересня 1986 року виданого Новоселицькою міською радою Чернівецької області, [PERSON] було надано в користування квартиру [ADDRESS] забудовником якого була «Новоселицька харчосмакова фабрика». З 26 вересня 1986 року [PERSON] та члени її сім`ї почали проживати у вищевказаній квартирі, де були зареєстровані з 10 грудня 1986 року. В подальшому за зверненням мешканців будинку, який розташований по [ADDRESS] щодо викупу квартир, які також видавалися в користування, «Новоселицька харчосмакова фабрика» видала наказ № 32 від 15 жовтня 1992 року яким було створено оціночну комісію. З архівного витягу № 1/34 від 13 травня 2015 року вбачається, що «Новоселицька харчосмакова фабрика» відповідно до наказу № 35-а від 01 грудня 1992 року на підставі рішення загальних зборів фабрики від 30 листопада 1992 року було передано у приватну власність квартиру [ADDRESS] [PERSON] вартістю 17794 карбованців та зазначено, що вказану суму необхідно сплатити в касу фабрики. Згідно архівної довідки № 23 від 05 червня 2018 року первинні бухгалтерські документи були знищені відповідно до акту № 1 від 02 червня 2011 року як такі, що не підлягають зберіганню, а тому інформація щодо сплати коштів [PERSON] на рахунок фабрики відсутня. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ВАТ «Новоселицька харчосмакова фабрика» припинила свою діяльність без правонаступництва 25 грудня 2009 року. Право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 131903444 від 24 серпня 2018 року та довідкою Новоселицької КБТІ № 950 від 21 листопада 2018 року. Право власності інших мешканців квартир в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровано, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Звертаючись до суду позивач вказала на те, що протягом тривалого часу відкрито, добросовісно та безперервно користується вказаним нерухомим майном, проводить час від часу поточні й капітальні ремонти, вчасно вносить плату за комунальні послуги, однак жодних правовстановлюючих документів не оформляла, оскільки не розуміла як саме це можна зробити, а тому просила визнати за нею право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Розглянувши даний позов, суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Статтею 328 ЦК України передбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як вже зазначалось вище, однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Судом встановлено, що вказане нерухоме майно ні за ким не рахується, право власності на нього не зареєстроване, на балансі ні в кого не перебуває. Крім цього, позивач була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі на підставі ордеру виданого Новоселицькою міською радою Чернівецької області. Суд вважає, що вказане свідчить про те, що позивач не знала та не могла знати, що з початку її реєстрації та проживання, вона володіє вказаною квартирою, яка перебувала на балансі ВАТ «Новоселицької харчосмакової фабрики» без законних на те підстав, тобто володіє чужим майном. При цьому факт газифікації будинку на ім`я [PERSON] та поясненнями третіх осіб які проживають з нею в одному будинку свідчать про відкритість та безперервність володіння позивачем чужим майном, а саме квартирою [ADDRESS] , яка в даному випадку є безхазяйною нерухомою річчю, оскільки ВАТ «Новоселицька харчосмакова фабрика» припинила свою діяльність без правонаступництва, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше 30 років, починаючи з 26 вересня 1986 року, а саме квартирою [ADDRESS] , яка перебувала на балансі ВАТ «Новоселицької харчосмакової фабрики», в зв`язку із чим набула право власності на вказане майно на підставі ст. 344 ЦК України. Одночасно, із урахуванням пояснень членів сім`ї позивача [PERSON] та [PERSON] , суд вважає доведеним посилання позивача про те, що члени її сім`ї періодично виїжджали на постійне місце проживання в іншу місцевість, у зв`язку із чим, вони не користувалися квартирою безперервно більше 10 років, а тому не мають право набуття право власності на квартиру за набувальною давністю. Слід зазначити, що із спадкової справи відкритої після смерті чоловіка позивача [PERSON] вбачається, що спадщину по закону прийняла тільки позивач, тому визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в цілому за набувальною давністю не суперечить закону, не порушує права та інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 328, 335, 344, 356, 357 ЦК України, суд

Outcome: approved