Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником земельної ділянки по [ADDRESS]. Ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі (витяг за номером НВ-5602006502016) та їй присвоєний кадастровий номер [NUMBER]. Згідно кадастрового плану та опису меж земельної ділянки, від точок Б до В межа проходить з землями відповідача. Відповідач самовільно збудував бетонну огорожу, яка займає частину земельної ділянки відповідача. Погодження на таке будівництво позивач не надавав. Факт порушення відповідачем прав позивача стверджується письмовими доказами. Зважаючи на це позивач просить суд постановити рішення, яким зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні позивачеві належною земельною ділянкою шляхом знесення самовільно побудованої бетонної огорожі. Також просить стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав даний позов та пояснив суду про обставини, що описані вище. Додав, що раніше не звертався до суду, оскільки вважав, що у відповідача є совість, і він усуне допущені ним порушення. Позивач неодноразово звертався до Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, яка розглядала заяви позивача. Також звертався до інших державних органів. Але ситуація за ці роки не змінилася. Тоді він вирішив звернутися до суду. Зазначає, що відповідач почав будувати паркан близько п'яти років тому. Вже при дослідженні матеріалів справи позивач зазначив, що йому було відомо про протокол земельної комісії Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 01.12.2011 року, згідно якого зазначається, що паркан був збудований понад 10 років тому. Позивач визнав, що «запізно» звернувся до суду, але попри це просить задоволити його позов. Представники відповідача не визнали позов. Було усно заявлено про застосування наслідків порушення строків давності при зверненні до суду. Також зазначили, що будівництво паркана відповідач розпочав після того, як впевнився що своїми діями не порушуватиме межу позивача. Крім того, позивач обґрунтовує свій позов тим, що після уточнення меж власної ділянки з'ясувалося, що огорожа відповідача перебуває на ділянці позивача. Отже, визначення меж первинного землеустрою могло відбутися з вини землевпорядних організацій, оскільки після уточнення цих меж було виявлене їх зміщення. Таким чином належним відповідачем має виступати не [PERSON], а підприємства чи установи, які й допустилися помилок. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, є власником земельної ділянки по [ADDRESS]. Ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі (витяг за номером НВ-5602006502016) та їй присвоєний кадастровий номер [NUMBER]. Згідно кадастрового плану та опису меж земельної ділянки, від точок Б до В межа проходить з землями відповідача [PERSON] Згідно висновку експерта № 170404/1 від 16.06.2017 року, на земельній ділянці, що розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] та належить [PERSON], по межі від Б до В, позначеної в Державному акті на право власності на землю тат технічній документації (сусідство з земельною ділянкою [PERSON]) перебуває кам'яна огорожа. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. При розгляді цивільних справ підлягає з'ясуванню, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Отже, при розгляді справи було встановлено, що на земельній ділянці, що розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] та належить [PERSON], по межі від Б до В, позначеної в Державному акті на право власності на землю та технічній документації (сусідство з земельною ділянкою [PERSON]) перебуває кам'яна огорожа. Сторони не заперечують, що з часу початку будівництва паркану позивач пред'являв претензії до відповідача щодо недопустимості такого будівництва, оскільки паркан порушував, як на думку позивача, межу його земельної ділянки. Згідно протоколу перевірки дотримання земельного законодавства № 133 від 16.08.2010 року, не було виявлено порушення вимог земельного законодавства [PERSON] (сусідом позивача). Позивач неодноразово звертався до Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області з приводу даної ситуації. Рішенням Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 05.12.2011 року № 440 був затверджений протокол земельної комісії від 01.12.2011 року стосовно обстеження земельних ділянок позивача та відповідача. А згідно протоколу земельної комісії Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 01.12.2011 року, паркан був збудований понад 10 років тому. Проміри земельної ділянки [PERSON] відповідають його Державному акту на право на землю. За наведеного, маючи постійні конфліктні ситуації з позивачем, відповідач мав би розпочати будівництво паркану за письмовою згодою позивача, чого не було зроблено. Суд вважає що, незважаючи на те, що представники позивача надали письмові докази того, що паркан побудований в межах земельної ділянки відповідача, проте перевагу слід надати висновку експерта (який є фахівцем у відповідній галузі та був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку) і який встановив порушення меж земельної ділянки позивача діями відповідача. Адже з наданих стороною відповідача доказів не вбачається, виходячи з чого був отриманий висновок про те, що [PERSON] здійснює будівництво правомірно, та не порушує при цьому межу земельної ділянки позивача. Отже, якщо позивач вважав, що його право порушене діями відповідача, який розпочав зводити паркан, то він протягом трьох років мав би звернутися до суду з відповідним позовом про захист своїх прав. Позивач визнав, що «запізно» звернувся до суду, але попри це просить задоволити його позов. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Така заява була зроблена усно, що є прийнятної формою такої заяви. Отже, наявні підстави для задоволення заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності з відповідними наслідками (ч.4 ст. 267 ЦК України). Суд вбачає підстав для відмови в позові з огляду на ч.4 ст. 267 ЦК України. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, і вони покладаються на позивача.

Outcome: dismissed