Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 29.06.2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 08.07.2021 року. Представник позивача [PERSON] - адвокат Газій І.О. звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача Середнянської селищної ради Ужгородського району про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог представник зазначила, що [INFO] померла громадянка [PERSON] , про що Середнянською селищною радою Ужгородського району Закарпатської області 18 березня 1994 зроблено відповідний запис за № 8 в книзі реєстрації актів про смерть та видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 1994, Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.08.2012 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 05.12.2019 року за № 191641853, померла [PERSON] була власницею нерухомого майна - житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами і будівлями загальною площею 29,9 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., який знаходиться за адресою : [ADDRESS] . До моменту смерті [PERSON] разом з нею без укладення шлюбу та без реєстрації за місцем проживання, вів спільне господарство та фактично проживав позивач [PERSON] , [INFO] , про що свідчать видані неодноразово Середнянською сільською радою відповідні довідки: Довідка за № 1460 від 28.11.1995, видана виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області; довідка від 22.12.1999 за № 2142, видана виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області; довідкою від 05.07.2000 року за № 971, виданою виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області; довідка від 25.07.2012 за № 1532, виданою виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області; довідка від 25.10.2019 року за № 3227, виданою виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області. Представник позивача вказує, що постійне проживання та відкрите, добросовісне володіння майном померлої [PERSON] засвідчують і сусіди Позивача, про що написали власноруч заяви. Згідно позовної заяви до моменту смерті та по даний час, [PERSON] постійно проживав у будинку, що належав померлій за адресою даного будинку ( [ADDRESS] ), не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Після смерті власниці житлового будинку, спадкоємці не зверталися за оформленням спадкового майна, про що свідчить витяг зі спадкового реєстру від 16 січня 2020. Довідкою від 25.07.2012 року за № 1551, виданою виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області, підтверджується той факт, що заповіт від імені померлої не складався. Більше того, після смерті [PERSON] рідні брат ( [PERSON] ) та сестра ( [PERSON] ) відмовились від свого права на успадкування майна померлої, про що склали відповідні заяви (Додатки №№ 17,18), підпис на яких був посвідчений Середнянською селищною радою, як органом нотаріату, відповідно до повноважень, наданих ст. 37 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на момент засвідчення заяви. В той же час, Середнянською сільською радою заява про визнання спадщини відумерлою не подавалася. Позивач стверджує, що володіє майном померлої [PERSON] з моменту її смерті і по даний час добросовісно, не порушуючи права третіх осіб. Позивач самостійно утримує будинок, що підтверджується укладеними на його ім`я договорами та сплатою відповідних платежів У березні 2012 року [PERSON] звертався до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до виконавчого комітету Середнянської селищної ради Ужгородського району про визнання його спадкоємцем. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 липня 2012 року йому було поновлено строк на прийняття спадщини та визнано його спадкоємцем майна померлої за законом. 26 червня 2013 року Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області згадане рішення суду першої інстанції було скасовано на тій підставі, що суд першої інстанції застосував під час вирішення судового спору норми нового Цивільного кодексу України. На думку Апеляційного суду Закарпатської області до спірних правовідносин не могли застосовуватися положення норм спадкового права, ,позаяк на час відкриття спадщини ( 1994 рік) діяв ЦК УРСР 1963 року, відповідно до якого [PERSON] не міг вважатися спадкоємцем. У квітні 2017 року [PERSON] знову звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із позовом про визнання за ним права на нерухоме майно за набувальною давністю. 02 жовтня 2019 року дану позовну заяву Ужгородським міськрайонним судом було залишено без розгляду. Разом із тим позивач зазначає, що за весь час судових спорів Середнянська селищна рада не заперечувала проти визнання за [PERSON] оформлення права власності на майно померлої [PERSON] , яким він фактично володіє, що засвідчується наданими листами від 23.08.2018 року та 18 квітня 2019 року. Мотивуючи позовну заяву представник позивача зазначає, що відповідно до спадкового права Цивільного Кодексу Української РСР у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлої [PERSON] , існувала лише друга черги спадкоємців за законом. Але вони спадщину не прийняли. Держава, в особі Середнянської селищної ради, відповідно до положень ст. 524 ЦК УРСР також не набула прав власності на майно померлої [PERSON] , що підтверджується інформацією, розміщеною у відповідних реєстрах нерухомого майна. За твердженням представника позивача, [PERSON] , вважав, що після смерті [PERSON] , фактично прийняв нерухоме майно, тим більше, що на його користь братом і сестрою померлої було складено відповідні заяви і про те, що в силу законодавства, чинного на дату смерті останньої, він не входив до кола спадкоємців померлої [PERSON] , дізнався лише з рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26.06.2013 року. Вказане, на переконання представника позивача, свідчить про те, що [PERSON] не знав та не міг знати, що з моменту смерті його співмешканки, він володіє належним їй будинком без законних підстав, тобто володіє чужим майном. Враховуючи вище наведене, представник позивача просить суд визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер платника податку № [NUMBER] , право власності за набувальною давністю на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві строк для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.02.2020 постановлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Газій Ірини Олександрівни про звільнення, розстрочення або відстрочення сплати судового збору - відмовлено, клопотання представника позивача про зменшення розміру судового збору задовольнити частково, зменшено розмір судового збору до 4000 гривень, позовну заяву залишити без руху. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.03.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2020 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача залучено [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] . 07.09.2020 від [PERSON] , на адресу суду надійшли письмові пояснення. В яких вона зазначає, що твердження позивача про його проживання до смерті її сестри та проживання в подальшому у спірному будинку та про безперервне ним володіння є безпідставними, а довідки селищної ради надані позивачем на підтвердження доводів позовної заяви вважає такими, що видані з грубим порушенням чинного законодавства. Окрім того [PERSON] , стверджує що не відмовлялася від спадщини, а надала дозвіл на проживання у спірному будинку позивачу. За твердженням [PERSON] , нею в приміщенні Середнянської селищної ради, одноразово були підписані ще деякі документи зі змістом яких її не ознайомлювали та чисті аркуші паперу, нібито для необхідності оформлення документів права користування житловим будинком. Наявну в матеріалах справи друковану заяву, на якій міститься її підпис, про відмову від спадщини від 22.04.1994 р. вважає недійсною оскільки така нею в нотаріуса не підписувалася, справжність підпису не встановлено, поштою до нотаріуса не направлялася, у заяві відсутні її анкетні дані. [PERSON] ,у своїх поясненнях зазначає, що заява яка була написана власноручно та подана раніше її братом [PERSON] від 06.04.94 року зареєстрована за вхідним № 39, а заява яка викликає, на її думку великий сумнів надрукована від її імені пізніше 22.04.1994 р., але зареєстрована раніше за вхідним № 37. На переконання [PERSON] , вказане підтверджує те, що її заява написана власноручно була знищена, а використаний-чистий листок з підписом отриманим шахрайським шляхом де було надрукований інший текст заяви нібито від її імені. [PERSON] вказує на те, що відповідач взагалі не являється будь яким спадкоємцем померлої сестри [PERSON] . За твердженням [PERSON] , позивач, після смерті її сестри [PERSON] користувався будинком з її дозволу приблизно до осені 1997 року, після чого переїхав на постійне місце проживання до другої своєї цивільної дружини в [ADDRESS] де і постійно проживав з нею. [PERSON] просить суд: постановити рішення яким за позовом [PERSON] до Середнянської селищної ради Ужгородського району, треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити в повному обсязі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 25.06.2021 року від представника позивача по справі надійшли письмові пояснення. Так, представник позивача стверджує, про наявність у даному спорі двох складових, а саме безтитульності, а також добросовісності та відкритості. Безтитульність на переконання представника позивача підтверджується тим, що в позивача відсутній титул спадкоємця, про що йдеться в рішенні суду апеляційної інстанції у справі про визнання [PERSON] , спадкоємцем за законом. Щодо добросовісності та відкритості то в поясненнях вказано, що позивач з дня смерті [PERSON] , продовжує добросовісно утримувати зазначене майно у підтвердження чому до суду було надано відповідні докази (письмові заяви сусідів, оплата комунальних послуг, довідки Середнянської селищної ради). Вказуючи, що висновки наведені в постановах ВС по справі №910/17274/17 від 14.05.2019 року та по справі №752/16311/16 від 05.03.2020 року не є аналогічними в даній справі. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявна письмова заява представника позивача, за якою вона просила розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшли листи за підписом голови Середнянської селищної ради Ужгородського району Р.Чорнак, про визнання позову та про розгляд справи за відсутності їх представника, просять прийняти рішення за наявними у матеріалах справи документами. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, приходить до наступного висновку. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до положення ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання . Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом з матеріалів справи встановлено, що [INFO] померла громадянка [PERSON] , про що Середнянською селищною радою Ужгородського району Закарпатської області 18 березня 1994 зроблено відповідний запис за № 8 в книзі реєстрації актів про смерть та видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1994, Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.08.2012 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 05.12.2019 року за № 191641853, померла [PERSON] була власницею нерухомого майна - житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами і будівлями загальною площею 29,9 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., який знаходиться за адресою : [ADDRESS] . До моменту смерті [PERSON] разом з нею з 09.03.1993 без укладення шлюбу та без реєстрації за місцем проживання, вів спільне господарство та фактично проживав позивач [PERSON] , [INFO] , про що свідчать видані Середнянською сільською радою відповідні довідки: довідка за № 1460 від 28.11.1995, видана виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області; довідка від 22.12.1999 за № 2142, видана виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області; довідкою від 05.07.2000 року за № 971, виданою виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області; довідка від 25.07.2012 за № 1532, виданою виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області; довідка від 25.10.2019 року за № 3227, виданою виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області. Суд вважає, що доводи [PERSON] що зазначені нею в поясненнях, щодо того, що вказані довідки видані у невідповідності Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21,05.1997 року; «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 року; «Про адміністративні послуги» № 5203-VI від 06.09.2012 року з порушенням вимоги Постанови Кабінету Міністрів України № 1242 від 30.11.2011 року « Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» та зокрема Наказу МВС України № 1077 від 22.11.2012 року «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», що були чинними на день видачі вказаної довідки, є необґрунтованими та недоведеними. Згідно заяви [PERSON] , [INFO] що проживає за адресою [ADDRESS] , від 11.01.2019, вона підтверджує факт проживання позивача із [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , доглядав за нею, робив косметичний ремонт будинку. На час написання заяви позивач проживав у спірному будинку. Згідно заяви [PERSON] , що проживає за адресою [ADDRESS] , від 10.01.2019 також підтверджує факт проживання позивача із померлою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , до її смерті, доглядав за нею, підтримував будинок у справному стоні. На час написання заяви позивач проживав у спірному будинку. Аналогічні відомості містяться і в заяві [PERSON] , мешканця [ADDRESS] та [PERSON] , мешканця [ADDRESS] . Разом з тим, вказані письмові пояснення не були відібранні в порядку передбаченому ЦПК України, не були нотаріально засвідченими. Судом встановлено, що після смерті власниці житлового будинку [ADDRESS] , спадкоємці не зверталися за оформленням спадкового майна, про що свідчить витяг зі спадкового реєстру від 16 січня 2020. Довідкою від 25.07.2012 року за № 1551, виданою виконкомом Середнянської селищної ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області, підтверджується той факт, що заповіт від імені померлої не складався. Після смерті [PERSON] рідні брат ( [PERSON] ) та сестра ( [PERSON] ) відмовились від свого права на успадкування майна померлої, про що склали відповідні заяви, підпис на яких посвідчений Середнянською селищною радою, як органом нотаріату, відповідно до повноважень, наданих ст. 37 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на момент засвідчення заяви. В той же час, Середнянською сільською радою заява про визнання спадщини відумерлою не подавалася. [PERSON] у своїх письмових поясненнях вказує на те, що вона як спадкоємиця надала будинок, що належав її покійній сестрі [PERSON] як вона розуміла у користування Позивачу- [PERSON] , однак підтвердження того що вона прийняла спадщину у матеріалах справи відсутні. [PERSON] категорично заперечує написання нею заяви від 22.04.1994 про відмову від належній їй частини спадщини за померлою сестрою на користь [PERSON] , 1945 р.н. Разом з тим, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи в судовому засіданні не заявлено сторонами. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. З матеріалів справи встановлено, що позивач після смерті [PERSON] , із якою він проживав з березня 1993 р та до її смерті без реєстрації шлюбу, та з якою вів спільне господарство, залишився проживати в її будинку. Згідно позовної заяви, позивач вважав, що фактично прийняв нерухоме майно, за наявності відмови рідного брата та сестри [PERSON] , і про те, що він в силу законодавства, чинного на дату смерті останньої він не входив до кола спадкоємців померлої, позивач дізнався лише з рішення Апеляційного суду Закарпатської області. Позивачу було відомо, хто був власником спірного житла, більше того саме із попереднім власником позивач пов`язував виникнення в нього права власності на житловий будинок належний [PERSON] .. Позивач, з метою отримання права власності на будинок звертався до суду із позовом про поновлено строку на прийняття спадщини та визнання його спадкоємцем майна померлої за законом. Так, у березні 2012 року [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до виконавчого комітету Середнянської селищної ради Ужгородського району про визнання спадкоємцем, продовження строку для прийняття спадщини. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 липня 2012 року заявлений позов задоволено, визнано [PERSON] спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та таким, що фактично прийняв спадщину : будинок [ADDRESS] . Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2013 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 липня 2012 року - скасовано, ухвалено нове рішення. У позові [PERSON] до виконавчого комітету Середнянської селищної ради Ужгородського району про визнання спадкоємцем, продовження строку для прийняття спадщини - відмовлено. Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що підставою відмови в позові вказано на те, що на час відкриття спадщини (1994 рік) діяв ЦК УРСР (1963 року), та невірно застосовано до спірних правовідносин норми ЦК України (2004року). Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями за законом є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) онуки і правнуки померлого (перша черга), а також брати і сестри, дід та бабка померлого (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. ЦК 1963 р. не було встановлено право на спадкування за законом особами, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. До кола осіб, що є спадкоємцями [PERSON] за законом відповідно до цього Кодексу позивач [PERSON] не належить, а належать до них сестра померлої - [PERSON] та брат померлої - [PERSON] . При цьому, позивачу було відомо і про існування інших спадкоємців, таким чином сам позивач вважав, що він має право на спірне житло в якості спадкоємця за померлою. Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття права власності за набувальною давністю є можливим лише за наявності усіх вказаних умов. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За твердження позивача, він, не знав та не міг знати, що з моменту смерті його співмешканки, він володіє належним їй будинком без законних підстав, тобто володіє чужим майно. При цьому вважав що фактично прийняв нерухоме майно. Разом з тим, позивачу був відомий власник житлового будинку, і саме із попереднім власником він пов`язує право набуття за ним права власності на житловий будинок. При цьому звертаючись із даним позовом [PERSON] , зазначає про спільне проживання із померлою до її смерті в належному їй будинку, та про те що і надалі продовжує там проживати. Слід зазначити, що позивачу було відомо і про померлого власника і про спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини. З огляду на вказане, не можна вважати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті [PERSON] , добросовісним. Смерть [PERSON] , та відмова спадкоємців від спадщини, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Крім цього, відповідно до ст..1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом або за законом, неприйняття ними спадщини, а також неприйняття спадщини, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу, в редакції 2004р., правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовується також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Інформаційним листом ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року визначено, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася у 1994 році і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадщину яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР, тому до спадщини повинні застосовуватися норми ст.555 ЦК України , в редакції 1963 року і спадщина не може бути визнана відумерлою. Відповідно до ст.555 ЦК УРСР, спадкове майно за правом спадкування переходить до держави якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. Слід зазначити, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, була [PERSON] , а тому не можна вважати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті такої, добросовісним. Смерть [PERSON] та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої, не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Суд вважає за необхідне вказати на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові ВП ВС від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що одним із обов`язкових складових для визнання права власності за набувальною давністю є добросовісність. Вказане поняття передбачає, що володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Разом із тим, на момент заволодіння житловим будинком позивач вважав, що фактично прийняв нерухоме майно після смерті [PERSON] . Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач, є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України,правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК або раніше, тобто до 1 січня 2001 року. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається на підставі рішення суду. Згідно з позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі №465/6560/15-ц, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. У постанові КЦС ВС від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, вказано, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20). Таким чином суд дійшов висновку, що позивач знав і міг знати про неправомірність заволодіння чужим майном, що незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном виключає давність володіння, як правову підставу встановлену статтею 344 ЦК України, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. З огляду на викладене, приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено добросовісність набуття ним спірного житла, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed