Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

В квітні 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила звільнити з-під арешту нерухоме майно - 53/100 частин квартири [ADDRESS] , що накладений ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.06.2006 року та зареєстрований Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою. В обґрунтування позову вказувала, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.06.2006 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову і накладено арешт на 53/100 частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2000 р. Разом з тим, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.09.2006 року позов [PERSON] залишено без розгляду, а забезпечення позову залишилось не скасованим. Представник позивача - адвокат Кащенко С.О. надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив проти позову суду не надав. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи у справі, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником 53/100 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2000 року, посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим номером 2717. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2006 року на підставі заяви [PERSON] накладено арешт на 53/100 частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2000 р. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2006 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу залишено без розгляду. Згідно з відповіді Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2020 р., в провадженні суду перебувала цивільна справа № 3-4110/2006 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.09.2006 року позов [PERSON] залишений без розгляду. Відповідно до довідки архіваріуса від 25 лютого 2020 року зазначена цивільна справа знищена у зв`язку з закінченням строків зберігання. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. На підставі вимог ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження майном. Відповідно до висновку Верховного суду України у справі №6-26цс 13 від 15 травня 2013 року вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Так, за ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частиною першою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved