Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] та просили: усунути їм перешкоди у користуванні та володінні, які чинить [PERSON] , шляхом вселення позивачів, в житловий будинок [ADDRESS] ; виділити [PERSON] , [PERSON] кімнату 1-2 (згідно план-поверху технічного паспорта на будівлю літ. «А»), житловою площею 9,5 кв. м, в житловому будинку [ADDRESS] , кухню 1-5 (площею 10-5 кв. м), ванну (площею 6,1 кв. м), тамбур (площею 3,6 кв. м), господарські будівлі та споруди залишити у загальному користуванні; зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] , [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування виділеною кімнатою у житловому будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований у спірному будинку як член сім`ї співвласника. Відповідач у свою чергу перешкоджає позивачам користування будинком, оскільки самовільно змінив замки у воротах огорожі навколо будинку та вхідних дверях в будинок. Ухвалою суду від 14.11.2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 08.12.2016 року витребувано з КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційну справу на будинковолодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.01.2017 року провадження у справі зупинено до повернення із експертної установи інвентаризаційної справи № 5159 на будинковолодіння по [ADDRESS] , але не пізніше 28.02.2017 року. Ухвалою суду від 28.02.2017 року провадженні у справі відновлено. Ухвалою суду від 28.02.2017 року провадження у справі зупинено до розгляду цивільної справи 127/4126/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва житлового будинку та за позовом третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання позики спільним боргом подружжя та стягнення боргу. Ухвалою суду від 30.10.2018 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 18.02.2019 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу та на вирішення експертів постановлено питання: чи є технічна можливість та які варіанти визначення порядку користування житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] можливо визначити відповідно до часток співвласників будинковолодіння. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 11.10.2019 року провадження у справі поновлено. 12.11.2019 року [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяву про уточнення позовних вимог відповідно до якої просили: усунути [PERSON] перешкоди у користуванні та володінні 5/24 частками житлового будинку [ADDRESS] , які чинить [PERSON] , шляхом її вселення у житловий будинок [ADDRESS] ; усунути перешкоди у користуванні [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] , які чинить [PERSON] шляхом його вселення, в житловий будинок [ADDRESS] ; виділити позивачам у користування кімнату 1-2 (житловою площею 9,5 кв. м) в житловому будинку [ADDRESS] під літ [ADDRESS] » [ADDRESS] , а кухню 1-5 (площею 10-5 кв. м), ванну 1-4 (площею 6,1 кв. м), тамбур 1 (площею 3,6 кв. м), приміщення 1-1 (площею 7,2 кв. м), господарські будівлі та споруди залишити у загальному (спільному) користуванні. Позивачі до судового засідання не з`явились, однак в заяві про уточнення позовних вимог просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову, оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Вимоги [PERSON] є безпідставними, оскільки він взагалі не є власником спірного будинку. Вимоги про визначення порядку користування задоволенню не підлягають, так як обґрунтовані висновком експерта, відповідно до якого варіанти користування [PERSON] не відповідають частці її права власності. Посилаючись на вищевикладене просила суд відмовити в задоволенні позову. Суд критично оцінює в якості доказу постанову про відмову в порушенні кримінальної справи (на 33 а.с. том 1) на підтвердження вимог про усунення перешкод в користуванні майном, оскільки така фіксує лише позицію конфліктуючих сторін, тому не може братися до уваги при вирішенні спору між ними. Акт про неможливість проведення технічної інвентаризації також судом оцінюється як неналежний, так як не містить обставин створення позивачем перешкод в користуванні відповідачами власністю (на 143 а.с. том 1). Докази: рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 26.01.2012 року (на 28 а.с. том 1), постанови про відкриття та закінчення виконавчого провадження (на 29-30 а.с. том 1), ухвала Вінницького міського суду Вінницької області (на 31 а.с. том 1), заперечення проти позову [PERSON] (на 32 а.с. том 1) судом відхиляються як такі, що не стосуються предмета доказування. Суд критично відноситься до висновку експерта про визначення порядку користування житловим приміщенням, оскільки експерт не прийняв до уваги розмір часток кожного з власників на нерухоме майно, вийшов за межі розміру часток та визначив порядок користування майном в інший, ніж визначений правом власності сторін на нерухоме майно спосіб. При цьому питання про сервітут (право користування чужим майном) позивачем [PERSON] не порушувалось і в ухвалі про призначення експертизи не ставилось. Решту доказів суд вважає належними, допустимими та приймає їх. Судом встановлено, що [PERSON] належить 7/12 часток житлового будинку по [ADDRESS] інші 5/12, часток будинку належать [PERSON] (на 145-146 а.с. том 1, 36-48 а.с. том 2). Земельна ділянка садиби 26 по [ADDRESS] перебуває у спільній власності [PERSON] і [PERSON] Працівники БТІ не змогли виконати умови договору, укладеного з [PERSON] , оскільки не мали доступу до нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В порушення вимог ст. ст. 49, 81 ЦПК України позивачі та їх представники не надали доказів того, що перешкоди працівникам БТІ чинить відповідач та не надали інших доказів посилань на перешкоди з боку [PERSON] . Крім того вселення учасника спільної власності на житлове приміщення до іншого при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі якого не забезпечує фактичної можливості проживати та використовувати для житла площу, яка відповідає розміру частки у власності не узгоджується із ч. 3 ст. 358 ЦК України. Порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку. Отже, за наявності у національному праві відповідної норми частини 3 ст. 358 ЦК України, вселення учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності порушує як право на недоторканість житла, гарантоване Конституцією України, так і право на повагу до свого житла, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виходячи із застосування практики Європейського Суду з прав людини при здійсненні правосуддя, термін «житло» в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є «вдома». Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Позивач [PERSON] не є власником спірного житлового будинку тому позбавлений права вимоги з приводу усунення перешкод в його користуванні. Зважаючи на викладене в задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення належить відмовити. Суд критично відноситься до позовних вимог щодо визначення порядку користування житловим будинком, відповідно до якого [PERSON] пропонується виділити приміщення із значним перевищенням її частки в житловому будинку, оскільки це порушує майнові права відповідача на належні йому 7/12 часток житлового будинку. Також дані вимоги є неприйнятними так як площа виділеної [PERSON] кімнати не відповідає соціальним нормам житла, яка відповідно до Постанови КМУ №409 від 06.08.2014 року на даний час складає 13,65 кв.м. Отже проживання позивачки на вказаній житловій площі з дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм не можливе. Суд вважає, що позивач [PERSON] обрала неналежний спосіб захисту свого права. Оскільки земельна ділянка садиби [ADDRESS] перебуває у спільній власності [PERSON] і [PERSON] позивач [PERSON] вправі ставити питання про виділ їй частки нерухомого майна у власність в натурі з правом добудови за умови додержання вимог законодавства містобудування на земельній ділянці, яка перебуває в її та [PERSON] власності. Тому суд вважає, що в задоволенні вимог позивачів належить відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати понесені позивачами відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed