Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом та обґрунтовувала його тим, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» був стягнутий борг за кредитним договором в розмірі 39079 гривень 43 копійок. 22 грудня 2016 року у виконання цього судового рішення Бориспільський МР ВДВС ГТУЮ у Київській області реалізував на електронних торгах квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON] Цей обєкт нерухомого майна був відчужений у власність [PERSON] Однак ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року було скасовано заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року, а цивільна справа була призначена до розгляду в загальному порядку. Ця обставина свідчить про те, що спірна квартира вибула з власності позивача безпідставно та поза його волею. Тому [PERSON] просила суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь квартиру [ADDRESS]. В ході розгляду цивільної справи [PERSON] подала заяву про зміну предмета позову: просить визнати незаконними та скасувати протокол проведення електронних торгів №222513 від 22 грудня 2016 року, акт головного державного виконавця Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області про проведені електронні торги №47358000/528/13 від 8 лютого 2017 року, свідоцтво про право власності на квартиру, видане 23 лютого 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за №307, рішення №34002935 від 23 лютого 2017 року про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на цей обєкт нерухомого майна та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримують позов та наполягають на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що його довіритель цілком законно придбав квартиру [ADDRESS]. За правилом, передбаченим ч.2 ст.388 ЦК України, вказана квартира взагалі не може бути витребуваний від [PERSON], оскільки цей обєкт нерухомого майна був проданий у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, [PERSON] дізналась про звернення стягнення на її квартиру ще у вересні 2015 року та допускала реалізацію цього обєкту нерухомого майна на електронних торгах. Ця обставина свідчить про те, що продаж квартири позивача відбулось з його волевиявлення. Тому представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. Представники ДП «Сетам», Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області, ПАТ КБ «Приватбанк» та приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] не зявились у судове засідання. Вони неодноразово у встановленому порядку повідомлялись про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина підтверджується численною судовою кореспонденцією, що міститься в матеріалах цивільної справи. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, а також дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року (а.с.7-9 т.1) з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» був стягнутий борг за кредитним договором в розмірі 39079 гривень 43 копійок та витрати на оплату судового збору в розмірі 390 гривень 79 копійок. 11 жовтня 2014 року судове рішення набрало законної сили. 16 жовтня 2014 року Печерський районний суд м. Києва видав виконавчий лист №757/17389/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу за кредитним договором в розмірі 39079 гривень 43 копійок та витрат на оплату судового збору в розмірі 390 гривень 79 копійок (а.с.85-86 т.1, а.с.5-6 т.2). 27 квітня 2015 року старший державний виконавець ВДВС Бориспільського МРУЮ виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №47358000 з виконання цього виконавчого документа (а.с.10 т.2). З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.21-22 т.2) та копії листа директора КП БРР Бориспільського районного «Бюро технічної інвентаризації» №211 від 24 березня 2016 року (а.с.62 т.2) вбачається, що позивачу належала квартира [ADDRESS]. В подальшому вул. П. Морозова була перейменована на вул. Щасливу, а номер будинку був змінений з №11 на №1. 21 вересня 2015 року старший державний виконавець ВДВС Бориспільського МРУЮ склав акт опису й арешту майна (а.с.93-94 т.1, ст.192 т.2), на підставі якого він наклав арешт на вказану квартиру. У такий спосіб розпочалась процедура звернення стягнення на цей обєкт нерухомого майна. 22 грудня 2016 року ДП «Сетам» провело електронні торги з реалізації квартири [ADDRESS]. [PERSON] став переможцем цих електронних торгів та набув право на придбання цього обєкту нерухомого майна. Ці обставини підтверджується копією протоколу проведення електронних торгів №222513 від 22 грудня 2016 року (а.с.14 т.1, а.с.123 т.2). 27 грудня 2016 року відповідач сплатив вартість реалізованої квартири в повному обсязі. Це підтверджується копією листа головного державного виконавця Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області №812 від 9 лютого 2017 року (а.с.132 т.2). 8 лютого 2017 року головний державний виконавець Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області склав акт про проведення електронних торгів №47358000/528/13 (а.с.13 т.1). 23 лютого 2017 року приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] видала свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с.11 т.1). В той же день на підставі цього правовстановлюючого документа приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] прийняла рішення №34002935 про державну реєстрацію за позивачем права власності на вказаний обєкт нерухомого майна. Ця обставина підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №81721762 від 3 березня 2017 року (а.с.12 т.1). Водночас, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року (а.с.10 т.1) було скасовано заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року, а цивільна справа була призначена до судового розгляду в загальному порядку. Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року (а.с.65-66 т.1) у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором було відмовлено взагалі. Як розяснила [PERSON] Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у цивільній справі №725/3212/16-ц (провадження №14-3цс18), правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів. Вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором. [PERSON] Верховного Суду також наголосила на тому, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Встановлено, що заочне рішення, яким з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягувався борг за кредитним договором, набрало законної сили 11 жовтня 2014 року та було чинним до 30 червня 2017 року. Однак електронні торги з реалізації квартири [ADDRESS] відбулись ще 22 грудня 2016 року, а результати проведення цих електронних торгів були оформлені протягом лютого 2017 року. Аналіз цих обставин свідчить про те, що продаж спірної квартири у власність [PERSON] відбувся в період часу, коли вказане заочне рішення було чинним. Зокрема, цивільним процесуальним законодавством не передбачено того, що скасоване заочне рішення вважається таким, що не набуло законної сили з моменту його постановлення. У звязку з цим суд критично оцінює посилання представника відповідача [PERSON] на те, що заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року ніби-то не було чинним станом на день продажу квартири позивача. Крім того, з мотивувальної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року вбачається, що підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» стала не відсутність у [PERSON] боргу за кредитним договором, а лише сплив строку позовної давності. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання незаконними та скасування протоколу проведення електронних торгів №222513 від 22 грудня 2016 року, акту головного державного виконавця Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області про проведені електронні торги №47358000/528/13 від 8 лютого 2017 року, свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 23 лютого 2017 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №307, а також рішення №34002935 від 23 лютого 2017 року про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цих вимог [PERSON] належить відмовити. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добро-совісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ч.2 цієї ж статті майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Встановлено, що протягом грудня 2016 року лютого 2017 року Бориспільський МР ВДВС ГТУЮ у Київській області та ДП «Сетам» мали законне право на реалізацію квартири [ADDRESS]. [PERSON] придбав цей обєкт нерухомого майна за відплатним договором та обєктивно не міг передбачити, що через півроку заочне рішення буде скасовано. Ці обставини переконливо свідчать про те, що відповідач є добросовісним набувачем. Спірна квартира відчужена в його власність саме в порядку, встановленому для виконання судових рішень. В такому випадку витребування реалізованого майна з володіння добросовісного набувача не допускається за жодних обставин. Крім того, 21 вересня 2015 року в присутності невідомого квартиранта на імя Андрій був проведений опис квартири [ADDRESS]. В той же день [PERSON] звернулась на урядову лінію Міністерства юстиції України з електронним листом (а.с.97 т.1),в якому вона повідомляла про проведення опису її квартири та просила надати юридичну консультацію з приводу подальших дій. Ця обставина свідчить про те, що 21 вересня 2015 року позивачу було відомо про звернення стягнення на спірну квартиру та цілком свідомо допускала можливість реалізації цього обєкта нерухомого майна на публічних торгах. З огляду на це суд вважає, що підстави для витребування квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги [PERSON] належить відмовити. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як розяснив Європейський суд з прав людини, принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обовязковим для сторін і не може переглядатись. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено вирішено і не має переглядатись до безмежності»). В п.42-п.43 рішення у справі «Желтяков проти України» Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитись в контексті Преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румуії»). Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, що жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обовязкового судового рішення суто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі (рішення у справі «Рябих проти Росії»). Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області та ДП «Сетам», треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», про визнан-ня недійсними електронних торгів з продажу квартири. Відтак, задоволення цього позову, предявленого [PERSON] до [PERSON] з фактично аналогічними вимогами, призведе про перегляду наведених судових рішень апеляційної та касаційної інстанції. Ця обставина буде свідчити про свавільне недотримання принципу юридичної визначеності та порушення права відповідача на справедливий суд, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Суд вважає, що запобігання такого порушення є додатковою, але не менш вагомою підставою у задоволенні позову в частині наведених вище вимог. Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановлено, що [PERSON] не є власницею квартири [ADDRESS]. Ця обставина свідчить про те, що вона не має права вимагати визнання за нею права власності на цей обєкт нерухомого майна. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги [PERSON] належить відмовити також. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що [PERSON] сплатила судовий збір в загальному розмірі 3459 гривень 20 копійок (640 + 2819,20). Ця обставина підтверджується квитанціями (а.с.1, 69 т.1). Однак у задоволенні предявленого позову відмовлено в повному обсязі. З огляду на це суд вважає, що підстави для відшкодування позивачу витрат на оплату судового збору відсутні.

Outcome: dismissed