Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

В липні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-5) до відповідача [PERSON], в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 78, 79): - визнати за позивачкою право власності на грошові кошти у розмірі 31000,0 дол. США, що за курсом НБУ становить 401450,0 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 31000,0 дол. США, що за курсом НБУ становить 401450,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з липня 2002р. по травень 2014р. вона фактично перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем, мала спільний бюджет. В 2006р. [PERSON] - мати позивачки, подарувала останній 31000,0 дол. США, які набула від продажу власної квартири. Зазначені грошові кошти позивачка передала відповідачу для розміщення їх на вкладних (депозитних) рахунках з метою отримання прибутку. Після припинення стосунків між сторонами, відповідач відмовляється повернути позивачці зазначені кошти та визнавати їх її особистою власністю, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в редакції позову від 29 жовтня 2014р., просили суд позов задовольнити, наголошували, що факт отримання відповідачем від позивачки вищезазначеної суми грошових коштів може свідчити факт укладення відповідачем депозитних договорів з метою розміщення отриманих коштів. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку за місцем своєї реєстрації, у судові засідання не з'являвся, про поважність причин неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу у свою відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Свідки [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що тривалий час знають сторін, так, свідок [PERSON], є матір'ю позивачки і знайома з відповідачем, свідок [PERSON] зазначала, що є подругою позивачки, але і добре спілкувалась з відповідачем. Свідкам відомо, що сторони, проживали разом і вели спільне господарство. Свідок [PERSON] зазначала, що після відчуження нею квартири в 2006р., вона вирішила надати грошові кошти своїй донці, для того щоб вона розпочала підприємницьку діяльність. Після надання їй грошових коштів, позивачка повідомила свідку, що вирішила передати ці кошти відповідачу для розміщення в банківських установах на вкладних рахунках і отримання процентів. Свідок [PERSON] повідомила суду, що у сторін були дуже гарні стосунки, проте відповідач ніде не працював. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. У відповідності з ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка вважала, що факт проживання її з відповідачем однією сім'єю, протягом 2002р.-2014р. є встановленим. Крім того, позивачка також вважала встановленим факт отримання нею від [PERSON] в дар грошових коштів у розмірі 31000,0 дол. США. Разом з тим, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Відповідно ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Судом оцінюється критично договір дарування (а.с. 186), що наданий стороною позивача, в якості письмового доказу отримання коштів у розмірі 31000,0 дол. США від [PERSON], оскільки зазначений договір є нікчемний, оскільки не складений в установленому законом порядку письмовій формі, а також є нотаріально не посвідченим. Таким чином, вищенаведений договір дарування не створює прав та обов'язків для сторін. Пояснення допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON] про те що нею було подаровані грошові кошти позивачці у розмірі 31000,0 дол. США, судом оцінюється критично, і не можуть бути взяті до уваги, в силу положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, при цьому судом враховано, що зазначений свідок є матір'ю позивачки і зацікавлена у розгляді справи на стороні позивача. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів того, що грошові кошти у розмірі 31000,0 дол. США були передані позивачкою відповідачу, сам факт укладання відповідачем з банківськими установами договорів про відкриття рахунків та обслуговування платіжних карток не дає підстав для висновку про отримання відповідачем від позивачки грошових коштів у сумі 31000,0 дол. США. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав про визнання за позивачкою права власності на грошові кошти у розмірі 31000,0 дол. США, що за курсом НБУ становить 401450,0 дол. США, а також стягнення зазначеної суми коштів з відповідача на користь позивачки.

Outcome: dismissed