Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

В лютому 2014 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS], а також просять зняти її з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивують тим, що є власниками будинку [ADDRESS], однак в квартирі зареєстрована [PERSON], яка в квартирі не проживає та її місце знаходження невідоме. Таким чином реєстрація відповідача в будинку створює незручності, додаткові витрати на його утримання, порушує їх право, як власників, на вільне користування та розпорядження своїм майном, у зв'язку з чим просять позов задовольнити. Позивачі в судове засідання не з'явилися, подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з наведених підстав у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судове засідання не з'явилася за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Представник Мукачівського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечив. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10.01.2008 року, [PERSON] продала належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS], позивачам по справі кожному по 1/2 частці, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 5284538 від 10.01.2008 року. Право власності [PERSON] та [PERSON] на спірний будинок також підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.01.2008 року № 17474588 та № 14474255, виданих КП «Мукачівське МБТІ та ЕО». Згідно з актом № 9 року від 04.02.2014 року, виданого ТзОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс», [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS] не проживає з 04.01.2008 року. Факт реєстрації відповідача [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS] підтверджується листом Мукачівського міського відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області № 525 від 11.02.2014 року. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 47597-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України) Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Як на підставу своїх позовних вимог позивач вказує на ст.ст. 71, 72 ЖК України, які визначають порядок та підстави визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цих осіб понад встановлені строки, а не власника (співвласника) квартири. Поряд із цим, враховуючи, що підставами позову є фактичні обставини, що мають місце і наведені у заяві, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме по собі посилання позивача на відсутність відповідача у жилому приміщенні понад указані строки є вірним, однак, вказівка на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України як на правові підстави позову є зайвою, оскільки йдеться передусім про захист права власності, тоді як указані норми регулюють житлові правовідносини. Норми ЖК України враховуються в даних правовідносинах остільки, оскільки не суперечать їх змісту та пріоритету як відносин щодо права власності і відповідають конкретним обставинам справи. Вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у контексті захисту права власності не суперечить закону, оскільки є одним із законних способів усунення перешкод у здійсненні цього права. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом, втратила право на користування будинком [ADDRESS] у зв'язку із зміною власника, оскільки до нових власників будинку, тобто до позивачів, не перейшло збереження права користування житлом колишніх власників (членів їх сім'ї), а тому позов в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідача, суд приходить до наступного висновку. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. Таким чином, позовна вимога про вирішення питання про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є передчасною та не підлягає до задоволення. З врахуванням вищенаведеного, вимоги позивачів про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS], є підставними і такими, що підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про зняття з реєстрації відповідача слід відмовити, оскільки така вимога, на думку суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, а задоволення попередньої позовної вимоги є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у спірному будинку, що передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року. Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 121,80 грн. (1/2 від загального розміру позовних вимог) судових витрат.

Outcome: partial