Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

В Краматорський міський суд звернувся [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк про визнання частково недійсної Генеральної угоди від 22.01.2016 року. У позовній заяві позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.01.2016 року щодо кредитного договору № SAMDN51000136199375 від 28.01.2014 року відповідач надав позивачу строковий кредит в сумі 43973,0 грн. на термін 36 місяців. Банк надав позивачу строковий кредит в розмірі 43973 грн. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі . Встановивши в п.2.2 Угоди обовязок сплати штрафу за несвоєчасне внесення чергового платежу в сумі 1572,09 коп., відповідачем не було зазначено про те, що відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» ст.2 якого встановлено обовязок для банків скачувати ( не нараховувати) пеню та штрафи. В порушення цього Закону, при визначенні заборгованості за «Договором1» у розмірі 46370,11 грн. враховані штрафи та комісію, нараховані за період з 14.04.2014 року по 22.01.2016 року. Суми цих штрафів та комісій додавалися до суми заборгованості за кредитом і у подальшому на них нараховані проценти, як за основним тілом кредиту. Також до основної суми заборгованості Відповідач додав комісійні нарахування, та проценти, які в подальшому визначив як основну заборгованість, на яку також нарахував проценти. Зазначений у кредитному договорі розмір позики є необґрунтованим , а тому обовязок сплачувати щомісячно 1595,34 грн. є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору, щодо споживача, а тому є недійсним з моменту його укладання. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими , ці умови договору є недійсними. Просить визнати умови Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.01.2016 року, щодо обовязку позичальника сплатити кредит у сумі 43973 грн. та сплачувати штраф за несвоєчасне внесення чергового платежу в сумі 1572 грн.09 коп. недійсним з моменту укладання Угоди. В судовому засіданні представник позивач підтримав позов в повному обсязі і просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] суду пояснила, що вона заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. На момент укладання угоди з [PERSON] у нього була наступна заборгованість по кредитній картці 46370,11 грн., а саме: кредит: 15000 грн., відсотки 29520 грн.11 коп., штраф за прострочення -1850 грн. Сума у розмірі 43973 грн. згідно п.2.1 генеральної угоди була встановлена сторонами як строковий кредит з погашенням щомісяця 1595,34 грн. на 36 місяців Суд заслухав пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. З огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положеннями статей 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як зазначено вище, доводи позивача при обґрунтуванні позовних вимог зводяться до того, що при укладенні кредитного договору його не проінформували належним чином щодо заборгованості у сумі 46370,11 грн. ,загальної сукупної вартості кредиту та її складових, умови укладеного між сторонами у справі договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідають Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постанова Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за N 168, оскільки не містять відомостей щодо детального розпису загальної сукупної вартості кредиту та її складових, договір містить несправедливі умови щодо позбавлення позивача можливості самостійно обирати страхову компанію для страхування кредитних ризиків, тощо. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за N 168 регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2 Правил). У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Наслідком недотримання вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору споживчого кредиту, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, є зміна або визнання такого положення недійсним, що передбачено ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним і в цілому у випадку, якщо у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). В даному випадку позивач вважав, що визначення заборгованості у сумі 46370, 11 грн. є непрозорим, позивачу не надано було розрахунку саме цієї суми. Згідно до Генеральної угоди від 22.01.2016 року між позивачем та відповідачем укладено угоду заборгованість по Договору 1 з дати підписання Генерального угоди складає 46370,11 грн. З огляду на довідку, яка надана банком тіло кредиту склало- 15000 грн., відсотки 29520,11 грн ( невідомо як нараховувались), штраф за прострочення-1850 грн. Розрахунок за період квітень 2014- грудень 2015 рік 19 місяців 1500х3,5%х19 місяців = 9975 заборгованість за процентами. 15000+9975= 24975 грн. саме така сума заборгованості по Договору1 з дати підписання Генеральної угоди, а не 46370,11 грн. Згідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» ст.2 встановлено обовязок для банків скасувати пені та/або штрафи. Нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. [PERSON] зареєстрований в [INFO] до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. З урахуванням наведеного вище, вимог ст. ст. 627, 1054 ЦК України та встановлених судом у справі обставин, в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору в цілому, але суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме вважає, що треба визнати Генеральну угоду недійсною в частині щодо обовязку позичальника сплатити кредит саме в сумі 46370,11 грн. , судом нараховано 24975 грн. саме така сума заборгованості по Договору1 з дати підписання Генеральної угоди. Але позивач не вимагає визначити судом суму заборгованості, а вийти за рамки позовних вимог суд не може. На підставі викладеного та

Outcome: partial