Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

В квітні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки заборгованість за договором № 040-Р/1 від 14 січня 2009 року в сумі 17 087 грн. 57 коп., а також судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. В обґрунтуванні своїх вимог позивач вказав на те, що 14 січня 2009 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 040-Р/1, згідно якого відповідачка отримала кредит в сумі 7 000 грн., строком до 05 червня 2010 року зі сплатою 2,2 % річних. Позичальник, згідно договору повинен погасити до 15 числа кожного місяця, наступного за поточним, заборгованість шляхом внесення коштів на відповідний рахунок. Крім того, 21 серпня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір №037/14 про відкриття відновлюваної кредитної лінії, згідно якого відповідачі було надано кредитний ліміт у розмірі 7 000 грн. із сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами. Позивач зазначив, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань за вищевказаними договорами, банк звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості від 07 квітня 2011 року. 12 липня 2011 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимога кредитора про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 07 квітня 2011 року були задоволені в повному обсязі. 17 лютого 2012 року була винесена постанова державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ про закриття провадження по справі, у зв`язку із добровільним виконанням боржником рішення суду. Заборгованість, яка була стягнута на підставі рішення від 12 липня 2011 року, виникла станом на 07 квітня 2011 року, а погашення відбулося 17 лютого 2012 року, таким чином позивач вважає, що зазначені зобов`язання виконані не в повному обсязі. Відповідачкою не була погашена частина заборгованості, яка утворилась за період з 08 квітня 2011 року по 21 березня 2013 року та не була врахована у вищевказаному рішенні. Тому, станом на 21 березня 2013 року у відповідачки існує заборгованість перед банком у розмірі 17 087 грн. 67 коп., з яких: заборгованість за кредитом складає 2 458 грн. 03 коп., заборгованість по відсоткам за користування несанкціанованим овердрафтом - 2 165 грн., 45 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 21 березня 2012 року по 21 березня 2013 року складає - 12 464 грн. 19 коп. Оскільки відповідачкою зобов'язання по поверненню суми боргу та сплати відсотків за користування кредитом не були виконані, позивач вимушений звернувся до суду з даною заявою. В судове засідання представник позивача не з`явився, але надав суду заяву з проханням розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином про день, час та місце судового розгляду, причини своєї неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № 040-Р/1 від 14 січня 2009 року відповідачка отримав кредит в розмірі 7 000 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05 червня 2010 року, із відсотковою ставко 2,2 % річних (а.с.6). Позичальник, згідно договору повинен погасити до 15 числа кожного місяця, наступного за поточним, заборгованість шляхом внесення коштів на відповідний рахунок. Згідно карткового рахунку [NUMBER] банк відповідачці надав платіжну картку Visa Electron, що підтверджується копією розписки [PERSON] про отримання картки від 27 серпня 2008 року (а.с.9). Строк дії договору, тобто кінцевий термін повернення кредиту настав 05 червня 2010 року. Як вбачається з матеріалів справи відповідачка не в повному обсязі виконала умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснювала належним чином, чим порушила зобов'язання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами кредитного договору, у зв'язку з чим позивач у квітні 2011 року звертався у суд з позовом про стягнення заборгованості та отримав рішення суду від 12.07.2011 року про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з позовних вимог, у зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань, станом на 21 березня 2013 року у відповідачки існує заборгованість перед банком у розмірі 17 087 грн. 67 коп., з яких: заборгованість за кредитом складає 2 458 грн. 03 коп., заборгованість по відсоткам за користування несанкціанованим овердрафтом за період з 08.04.2011 року по 21.03.2013 року у розмірі 2 165 грн., 45 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 21 березня 2012 року по 21 березня 2013 року складає - 12 464 грн. 19 коп. Як встановлено у судовому засіданні, 12 липня 2011 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було винесено заочне рішення суду (а.с. 13), яким вже було стягнуто з [PERSON] суму заборгованості по даному договору 040-Р/1 від 14 січня 2009 року, а саме: заборгованість по тілу кредита у розмірі 3 783 грн. 96 коп., заборгованість по відсоткам за користування несанкціанованим овердрафтом у розмірі 1 255 грн. за період включно по 07.04.2011 року. Дане заочне рішення суду набрало чинності. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 040-Р/1 від 14 січня 2009 року за тілом кредиту у розмірі 2 458 грн. 03 коп. задоволенню не підлягають, оскільки з цих правовідносин між сторонами є вже рішення суду. Що стосується позовних вимог позивача з приводу стягнення додаткової суми боргу у вигляді несплачених процентів за користування несанкціанованим овердрафтом за період з 08.04.2011 року по 21.03.2013 року у розмірі 2 165 грн., 45 коп., та пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 21 березня 2012 року по 21 березня 2013 року, то дані вимоги також задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, обставиною, яка стала підставою для звернення позивача в квітні 2011 року до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору став факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором № 040-Р/1 від 14 січня 2009 року, строк дії якого закінчився 05 червня 2010 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 12 липня 2011 року вже було стягнуто з [PERSON] суму заборгованості по кредитному договору № 040-Р/1 від 14 січня 2009 року в розмірі 5 038 грн. 96 коп.за період включно по 07.04.2011 року. Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, а саме до 05 червня 2010 року, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки в даному випадку строк дії договору закінчився 05 червня 2010 року, то позивач не вправі нараховувати після цього терміну проценти за користування несанкціанованим овердрафтом та звертатися з позовом щодо їх стягнення. Крім того, всі нараховані платежі по даному кредитному договору станом на 07.04.2011 року вже були стягнуті на користь позивача за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 12 липня 2011 року, а тому і не має підстав стягувати пеню за несвоєчасне погашення тіла кредиту та відсотків. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed