Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

В листопаді 2019р. позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності від 15.12.1997р. належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира в рівній частці належить також і відповідачу [PERSON] , тобто вони є співвласниками квартири. Зазначила, що на даний час не можливо встановити, де знаходиться оригінал свідоцтва про право власності, що створює їй перешкоди у користуванні власністю. За таких обставин позивачка змушена звернутись до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.11.2019 р. було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за загальними правилами позовного провадження. 17.02.2019р. відповідач Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація надала відзив, згідно якого проти позову заперечує, посилаючись на те, що спірна квартира була приватизована на двох осіб, а тому у разі втрати оригінала свідоцтва про право власності при подачі необхідних документів позивачка має можливість отримати дублікат зазначеного свідоцтва (а.с. 60-62). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.02.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, просить слухати справу у його відсутність, позов підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому суд вважає можливим слухати справу у його відсутність. Відповідач Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація в судове засідання не з`явилась, просить слухати справу у відсутність її представника. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1997 року, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва на підставі розпорядження № 4961, [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної власності в рівних частках - по 1/2 частини кожному - квартира [ADDRESS] (а.с. 10-11). Як вбачається з інформаційної довідки КВ-2018 № 34998 від 18.09.2018р., виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, спірна квартира на праві власності зареєстрована за [PERSON] - Ѕ частина, [PERSON] - Ѕ частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 15.12.1997р. (розпорядження № 4961) та зареєстрованого в бюро 02.02.1998р. за реєстровим № 4534 (а.с. 27). Згідно витягу з Державного реєстру нерухомого майна станом на 17.02.2021р. відомості про квартиру [ADDRESS] відсутні (а.с. 82-83). Як вбачається з відповіді Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.08.2019р., [PERSON] було відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки дублікат видається за згодою всіх співвласників, а надання правовстановлюючого документу на частину приватизованої квартири законодавством не передбачено (а.с. 16). Статтею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його власність. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності У цьому ж пункті Постанови Пленум ВССУ наголошує, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Позивачкою у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Під час розгляду цієї справи суду не надано доказів на спростування факту відсутності у позивачки оригіналу свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Оскільки відповідно до частини першої статті 258 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, позивачка може отримати замість втраченого оригіналу дублікат свідоцтва про право власності на квартиру лише за наявності згоди всіх її співвласників. Пунктом 5 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат. Отже позивачка позбавлена можливості реалізувати свої правомочності власника частки нерухомого майна, які за змістом ч.1 ст.182 ЦК України та ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникають у неї з моменту державної реєстрації права власності на її частку у квартирі. Таким чином, проаналізувавши вищевказані правові норми та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, на які позивачка посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 391, 392 ЦК України, 12, 13, 81, 141, 200, 259, 263, 264, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved