Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просить суд надати їй право вносити аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1 000,00 грн. або інший розмір, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, що встановлено на дитину відповідного віку, на особистий рахунок дитини, що буде відкрито в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України»; стягнути з [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. При цьому, оскільки після розлучення сторони домовилися, що дитина залишається проживати разом із батьком, 07.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір між батьками щодо надання утримання дитині та здійснення батьківських прав, за умовами якого позивачка зобов'язалася сплачувати відповідачу шляхом поштового переказу аліменти на утримання дитини щомісячно до 10 числа кожного місяця у розмірі 1 000,00 грн. або інший розмір, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повнолітнього віку. Разом з тим, позивачка вказує, що незважаючи на виконання нею вищенаведених умов договору шляхом здійснення щомісячних платежів на суму 500,00 грн., відповідач категорично відмовляється отримувати вказані кошти. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відмова відповідача отримувати аліменти на утримання дитини є нецільовим використанням аліментів, позивачка звернулася до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 11.09.2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. Ухвалою від 01.02.2018 року розгляд даної справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та, серед іншого, роз'яснено відповідачу його право пред'явити зустрічний позов до позивача у строк, встановлений судом для подання позову. 23.03.2018 року на адресу суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації у м.Києві, про стягнення невиплачених аліментів на неповнолітню дитину в розмірі, визначеному судом. При цьому, в обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач послався на невиконання [PERSON] своїх зобов'язань за Договором між батьками щодо надання утримання дитині та здійснення батьківських прав, а саме: нерегулярне здійснення платежів та сплата аліментів у меншому розмірі, ніж це було обумовлено договором. Так, зокрема [PERSON] вказує, що за 2015 рік він не отримав жодного переказу від позивачки, за 2016 рік - лише 500,00 грн., а в 2017 році - 1000,00 грн. кожного місяця, починаючи з травня. При цьому, на думку [PERSON], твердження позивачки про те, що виплати в розмірі 500,00 грн. не суперечать умовами договору, оскільки в останніх сторонами обумовлена можливість сплачувати аліменти в розмірі, який не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є хибними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Ухвалою від 22.03.2018 року вказаний зустрічний позов було до спільного розгляду з первісним позовом, а також вирішено питання щодо переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 23.04.2018 року. Ухвалою від 23.04.2018 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали, а щодо зустрічних позовних вимог - не заперечували. Відповідач та його представник в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, а щодо задоволення первісного позову - заперечували в повному обсязі, посилаючись на безпідставність позовних вимог та відсутність будь-яких доказів на підтвердження факту нецільового використання аліментів. Представник третьої особи в судовому засіданні просив при постановленні рішення врахувати права та інтереси дитини. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. При цьому, як вбачається зі змісту Договору щодо надання утримання дитини та здійснення батьківських прав, укладеного 07.09.2015 року, між [PERSON] та [PERSON], сторонами погоджено місце проживання дитини разом з батьком та визначено обов'язок [PERSON] сплачувати [PERSON] шляхом поштового переказу аліменти на утримання дитини щомісячно до 10 (десятого) числа кожного місяця, у розмірі 1000,00 грн. (або інший розмір, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму) до досягнення дитиною повнолітнього віку, а у випадку продовження навчання після отримання дитиною повної загальної середньої освіти, - надати утримання дитині до досягнення ним двадцяти трьох років або до закінчення навчання, за умови, що вона зможе надавати матеріальну допомогу. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивачка, яка на підставу для його задоволення, посилалася на те, що незважаючи на виконання нею вищенаведених умов договору шляхом здійснення щомісячних платежів на суму 500,00 грн., відповідач категорично відмовляється отримувати вказані кошти, що, в свою чергу, свідчить про нецільове використання аліментів. Так, згідно зі ст. 180 СК України на батьків покладається обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я якого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. В свою чергу, як передбачено ст. 186 СК України, за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Тобто, виходячи з системного аналізу вищенаведених положень Сімейного кодексу України, можна дійти висновку, що обов'язковою умовою для внесення частини аліментів на особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України є встановлення факту нецільового використання таких коштів, зокрема їх спрямування не на забезпечення потреб дитини у харчуванні, одязі тощо. При цьому, платник аліментів вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дитини або про припинення стягнення аліментів не лише тоді, коли їх нецільове використання вже встановлено перевіркою органу опіки та піклування, а і у тому випадку, коли він сам зібрав відповідні докази про нецільове використання аліментів. Однак, як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи судом, позивачкою не було надано жодного належного та допустимого доказу, що аліменти, які підлягають до сплати з позивачки на підставі Договору від 07.09.2015 року, витрачаються відповідачем не на потреби дитини та не забезпечують останній рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Натомість, зі змісту листа Шевченківської районної державної адміністрації від 28.04.2017 року, адресованого позивачці у відповідь на її заяву щодо проведення перевірки відповідача на предмет цільового витрачання аліментів, вбачається, що за результатами проведення такої перевірки, Комісія у складі представників Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрація встановила наступне: у дитини наявна окрема кімната для відпочинку, робочий стіл для навчання, книжки для шкільного та позашкільного навчання одяг відповідної пори року, іграшки відповідного віку дитини. Крім того, як встановила комісія при відібранні пояснень у відповідача, останній мотивує свою відмову в отриманні грошових переказів від позивачки відсутністю будь-яких відомостей щодо цільового призначення вказаних коштів. За вказаних обставин, враховуючи відсутність висновку перевірки органу опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації, яким встановлено факт нецільового витрачання аліментів, а також зважаючи на те, що сама по собі відмова відповідача від отримання грошових переказів, не може свідчити про нецільове використання аліментів, суд відмовляє позивачці в задоволенні її позову про внесення аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. Між тим, щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам, слід зазначити наступне. Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що за умовами договору від 07.09.2015 року [PERSON] сплачувати [PERSON] шляхом поштового переказу аліменти на утримання дитини щомісячно до 10 (десятого) числа кожного місяця, у розмірі 1000,00 грн. (або інший розмір, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму) до досягнення дитиною повнолітнього віку. При цьому, сторони на заперечували того факту, що в період з дати укладення договору та по теперішній час [PERSON] нерегулярно здійснювала платежі та в деякі місяці сплачувала аліменти на суму 500,00 грн. В той же час, зі змісту позовної заяви [PERSON], вбачається, що остання, обґрунтовуючи сплату нею саме такої суми, вказувала, що виплати в розмірі 500,00 грн. не суперечать умовами договору, оскільки сторони погодили можливість сплачувати аліменти в розмірі, який не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, відповідно до ч.1 ст.628, ч.1 ст. 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Водночас, як встановлено ч.2 ст. 182 СК України (в редакції, яка діяла на момент укладення Договору між сторонами), мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Отже, враховуючи те, що встановлений кодексом мінімальний можливий розмір аліментів на дитину в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку є законодавчою гарантією, суд приходить до висновку, що за на наявності відповідного Договору з узгодженою сумою, яка підлягає до сплати в якості аліментів, вищенаведені посилання позивачки є безпідставними. В свою чергу, як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та їх представників, а також з наявних в матеріалах справи копій квитанцій, за період з жовтня 2015 року по 2017 року позивачка має перед відповідачем заборгованості по сплаті аліментів у загальному розмірі 17 500,00 грн., з яких: 3000,00 грн. - за 2015 рік, 11 500,00 грн. - за 2016 рік та 3 000,00 грн. - за 2017 рік. Будь-яких доказів на спростовування вищенаведених висновків суду стороною позивача надано не було. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення заборгованість по сплаті аліментів за період з жовтня 2015 року по 2017 рік в розмірі 17 500,00 грн. Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 202, 203, 215 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved