Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

В лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить встановити факт належності [PERSON] правовстановлюючих документів: рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів трудящих від 31.05.1950 про відвід земельної ділянки [PERSON] та договору на право побудови будинку від 28.06.1950 на ім`я [PERSON] ; визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS] з господарськими будівлями. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31.05.1950 згідно рішення Миколаївської міської ради депутатів трудящих №772 його дідусеві - [PERSON] була відведена під індивідуальне будівництво земельна ділянка у [ADDRESS] , площею 600 кв.м. 28.06.1950 Житлове управління Миколаївської міської ради депутатів трудящих та [PERSON] уклали договір на право побудови будинку та безтермінового користування вказаною земельною ділянкою. У 1953 році дідусь позивача побудував житловий будинок, який складався з п`яти житлових кімнат, коридору та кухні, загальною площею 61,9 кв.м., потім були побудовані сіні літ. «а», літня кухня літ. «Б», сіні літ. «М», «Е», «В», вбиральня літ. «К», душ літ. «З». 03.12.1953 представниками індивідуального житлового будівництва заводу ім. 61 Комунара був складений акт про технічний огляд житлового будинку та було встановлено, що будинок побудований. В домоволодінні постійно мешкали [PERSON] , його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , а потім з 1970 року позивач. Дідусь позивача сплачував усі комунальні платежі по будинку, усі члени сім`ї були зареєстровані в домоволодінні, технічний паспорт був оформлений на його ім`я, але в експлуатацію домоволодіння з господарськими спорудами він не прийняв. У 1965 році нумерація будинку [ADDRESS] була змінена на [ADDRESS]. [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцями якого були бабуся позивача [PERSON] та мати позивача [PERSON] , вони прийняли спадщину оскільки проживали разом із спадкодавцем на день його смерті. [INFO] померла [PERSON] , спадщину після смерті якої прийняла [PERSON] , тому що фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , позивач подовжує проживати в спірному домоволодінні, сплачує всі комунальні послуги. Після смерті матері він звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Гавелі О.О. для оформлення спадщини, але 18.09.2019 отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючого документу на домоволодіння. Крім того, в рішенні міської ради від 31.05.1950 №772 допущена помилка в написанні прізвища діда позивача, замість вірного « [PERSON] » помилково зазначено « [PERSON] ». Така помилка була допущена і в договорі про право побудови будинку від 28.06.1950. Посилаючись на наведене та неможливість в інший спосіб оформити спадкові права на домоволодіння позивач звернувся до суду. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.07.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 29.09.2020 на 10:00 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач свого представника у судове засідання не направив, причини його неявки не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 31.05.1950 №772 [PERSON] під індивідуальне будівництво відведено земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 600 кв.м. 28.06.1950 Житлове управління Миколаївської міської ради депутатів трудящих та [PERSON] уклали договір про право побудови будинку та безтермінового користування вищевказаною земельною ділянкою. Однак, при складані вказаного договору та при прийнятті міською радою рішення від 31.05.1950 №772 допущено помилку в прізвищі забудовника [PERSON] , яке помилково вказано як « [PERSON] ». Із змісту позовної заяви вбачається, що вказані розбіжності в прізвищі [PERSON] є однією з підстав неможливості оформити позивачем свідоцтво про право на спадщину після смерті діда. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення відповідно до статті 351 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що помилкове зазначення у договорі про право побудови будинку та безтермінового користування вищевказаною земельною ділянкою від 28.06.1950 та в рішенні Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 31.05.1950 №772 прізвища [PERSON] ставить під сумнів належність вказаного договору та рішення останньому та ускладнює реалізацію позивачем права власності на майно, суд вважає вимоги в частині встановлення факту належності правовстановлюючих документів такими, що підлягають задоволенню. 10.07.1950 [PERSON] було надано дозвіл №58 на здійснення будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту від 03.12.1953 будівельник індивідуального жилого будівництва заводу імені 61 Комунара здійснив огляд жилого будинку, збудованого [PERSON] за вищевказаною адресою, за результатами огляду встановлено, що будинок придатний до заселення. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] [PERSON] помер у віці 57 років, про що складено актовий запис №604. Відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №95 від 25.01.2013 житловому будинку по [ADDRESS] (колишній [ADDRESS] ), який належить [PERSON] , надано адресу: [ADDRESS] . Відповіддю Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 04.07.2019 та від 20.03.2020 №671 підтверджується, що власність на вищевказаний житловий будинок станом на 28.12.2012 не зареєстровано. У 1950 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ) і прийнятою відповідно до Указу постановою Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом та Постановою від 26.08.1948 підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, згідно пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 не належать до самочинного будівництва. Враховуючи, що об`єкт нерухомості по [ADDRESS] (колишній [ADDRESS] ) побудований у 1950 році, то він не підлягає здачі в експлуатацію та є завершеним будівництвом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на момент смерті [PERSON] згідно діючого на той час законодавства, останній вважався власником домоволодіння, розташованого за вищевказаною адресою. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] в 1929 році [PERSON] одружився з [PERSON] , яка після одруження змінила прізвище на « [PERSON] ». Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, що міститься в матеріалах справи. З відповіді Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області на запит суду від 19.03.2020 №458/01-16 вбачається, що спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] відсутня. Відповідно до довідки Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 15.04.2013 [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 15.12.1951 по день смерті [INFO] , на цей день разом з ним проживали та були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. Згідно статті 416 ЦК УРСР (в редакції 1922 року, яка діяла на момент смерті [PERSON] ) допускається спадкоємство за законом і за заповітом. Відповідно до статті 418 ЦК УРСР (в редакції 1922 року), спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Відповідно до статті 429 ЦК УРСР (в редакції 1922 року), якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Враховуючи вищевикладене, та те, що [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги після смерті [PERSON] , постійно проживали з ним на час відкриття спадщини, вони вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті останнього, у встановленому законом порядку, в рівних частках. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, [INFO] у віці 80 років померла [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №1410. 30.05.2013 [PERSON] звернулась до Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері. На підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу №290/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] . З матеріалів вищевказаної спадкової справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] не отримувала. Відповідно до довідки Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 15.04.2013 [PERSON] була зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 22.12.1958 по день смерті [INFO] , на цей день разом з нею проживала та була зареєстрована [PERSON] . У відповідності до частини першої, другої статті 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За приписами статті 527 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. У відповідності до частини другої статті 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Враховуючи вищевикладене, та те, що [PERSON] , будучи єдиною спадкоємницею першої черги після смерті своєї матері [PERSON] , постійно проживала з нею на час відкриття спадщини, та фактично вступила в управління та володіння спадковим майно, вона вважається такою, що у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті останньої, яка складалась з 1/2 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] в результаті спадкування після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] отримала право власності на домоволодіння за вищевказаною адресою, але не оформила це право у встановленому законом порядку. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Миколаївської області, [INFO] у віці 73 років [PERSON] померла. Як вбачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелею О.О. після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу №4/2019. З дослідженої судом спадкової справи вбачається, що з заявою прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся її син - позивач. Відомості щодо інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , матеріали вказаної спадкової справи не містять. Проте, постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Гавелі О.О. від 18.09.2019, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне домоволодіння у зв`язку з тим, що житловий будинок не був введений в експлуатацією і спадкодавцем право власності за життя набуто не було. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За положеннями частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За приписами частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з положеннями частини другої статті 1220, частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою. Разом із тим, згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. У відповідності до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи встановлено, що позивач, як єдиний спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї матері - [PERSON] , позбавлений можливості оформити спадкові права на спадкове майно - житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , та іншого способу захисту своїх спадкових прав, крім судового, в нього немає, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved