Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що не набула частку в колгоспному дворі, визнання права власності на спадкове майно та визначення частки в спільному сумісному майні, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали четверо осіб. В той же час, домоволодіння було побудовано до 1984 року, а [PERSON] стала проживати у господарстві з 1989 року, своєю працею участь у веденні колгоспного двору приймала менше трьох років, а тому не набула частку в майні колгоспного двору, у зв'язку із чим, право на майно двору належало подружжю [PERSON], [PERSON] та їх сину [PERSON]. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці за законом першої черги своєчасно прийняли по 1/6 частки домоволодіння його син [PERSON] та дружина померлого [PERSON]. [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 3/6 частки домоволодіння. Спадщину по закону після смерті [PERSON] своєчасно прийняв її син [PERSON]. Однак, оскільки при житті спадкодавці не отримали правовстановлюючих документів на домоволодіння, [PERSON] не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просив суд визнати [PERSON] такою, що не набула частку в колгоспному дворі, визнати за [PERSON] права власності на 2/3 частки домоволодіння в порядку спадкування по закону після смерті свої батьків та визначити [PERSON] 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Мамалигівської сільської ради об'єднаної територіальної громади Новоселицького району Чернівецької області звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Вирішуючи дану справи, суд виходить з того, що відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору. Судом встановлено, що відповідно до довідки Мамалигівської сільської ради Новоселицького району № 444 від 10 жовтня 2017 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали четверо осіб. Житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння побудовані до 1984 року, окрім житлового будинку літера «А», на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в Стальновецькій сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Однак, [PERSON] у будівництві вказаного домоволодіння участі не приймала, так як стала проживати у господарстві з 1989 року, своєю працею участь у веденні колгоспного двору приймала менше трьох років, в силу чого виходячи з положень ст. 126 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, вона не набула право на долю в майні колгоспного двору. Слід зазначити, що відповідно до п.п. «а», «б» пункту шостого вказаної постанови Пленуму Верховного суду України: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з інших членів колгоспного двору за виключенням [PERSON], мав рівні долі у колгоспному дворі по 1/3 частки, оскільки домоволодіння було побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства, належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування, а тому належало подружжю [PERSON], [PERSON] та їх сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці за законом першої черги своєчасно прийняли по 1/6 частки домоволодіння його син [PERSON] та дружина померлого [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Мамалигівської сільради № 446 від 10 жовтня 2017 року. [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 3/6 частки домоволодіння, з яких 2/6 частки належали їй як члену колишнього колгоспного двору та 1/3 частка була успадкована нею після смерті чоловіка [PERSON]. Позивач [PERSON] своєчасно прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] як спадкоємець за законом 1 черги, так як на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Мамалигівської сільської ради № 519 від 17 листопада 2017 року. Однак, у зв'язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті своїх батьків та своєчасно прийняв спадщину, інші спадкоємці спадщину не прийняли, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у зв'язку із чим позов слід задовольнити та визнати за позивачем [PERSON] право власності на 2/3 частки вказаного домоволодіння в порядку спадкування. Окрім цього, позивачу не визначена частка в майні колишнього колгоспного двору, що збереглися на теперішній час, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про право власності на дане нерухоме майно. При вирішенні даної позовної вимоги суд виходить з того, що згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про визначення за позивачем 1/3 частки у вказаному домоволодінні, як його частку в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося на теперішній час. У зв'язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 1132 гривні 50 копійок. На підставі ст.ст. 16, 328, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст..ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд

Outcome: approved