Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Ухвалою від 27.04.2018 позовні вимоги про поділ майна та стягнення додаткових витрат на утримання дитини були роз'єднані в самостійні провадження. В провадженні 758/1592/18 розглядаються вимоги про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 11.06.2010 р. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] [INFO]. Посилається на те, що за період шлюбу за спільні кошти подружжя в листопаді 2010 року сторонами було набуто спільне майно - автомобіль HONDA CIVIC легковий сєдан-В номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску. При цьому, реєстрацію автомобіля було здійснено на ім'я [PERSON], проти чого позивачка не заперечувала, оскільки відповідач ніколи не оспорював того факту, що автомобіль є спільною власністю подружжя. Посилаючись на те, що автомобіль придбано у зареєстрованому шлюбі, а на даний час сторони не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства, звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля HONDA CIVIC легковий сєдан-В номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, та стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Пояснили суду, що автомобіль було придбано за 19 000 дол. США. При цьому, як пояснила позивач, 5 000 доларів США на купівлю автомобіля у позику від свого колеги [PERSON] отримав відповідач по справі [PERSON], 5000 доларів США на купівлю автомобіля подарувала мама позивачки [PERSON], а 9000 доларів США були власними заощадженнями [PERSON] від здачі нею належної їй частини квартири, які вона впродовж тривалого часу збирала та витратила на купівлю автомобіля. Таким чином вважає, що автомобіль є спільним майном подружжя, на половину якого вона просить суд визнати право власності. Представник відповідача та відповідач у встановлений судом строк подали відзив на позов, обґрунтовуючи заперечення тим, що автомобіль придбано за особисті кошти відповідача. Зокрема, посилалися на те, що позивач, перебуваючи у шлюбі, працювала лише 3 місяці 2011 року продавцем-консультантом у магазині. Протягом всього шлюбу в інші періоди позивач не працювала, а сім'я знаходилася на повному утриманні відповідача. Відповідач мав офіційний дохід, працюючи в [PERSON] «Премєр Палац», а також отримував значні неофіційні доходи в казино. Спірний автомобіль було придбано у 2010 році за 19 тисяч доларів СПІА. З них 4000 доларів США були власні заощадження [PERSON] із заробітної плати, 5000 доларів США були позикою від [PERSON], 10000 доларів США були подаровані матір'ю відповідача - [PERSON], яка отримала дані кошти від страхової компанії як страхове відшкодування за знищення належного їй автомобіля. Відповідач звертав увагу суду на те, що за 1 рік повернув зі своїх власних доходів борг [PERSON], а відтак, жодного внеску на купівлю автомобіля позивачка не здійснювала, у зв'язку з чим автомобіль не придбавався за спільні кошти подружжя та є особистим майном відповідача [PERSON]. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач звертав увагу також на те, що автомобіль з травня 2017 року і до сьогодні перебуває у володінні позивача. Відповідач не претендує на даний автомобіль на час розгляду справи у суді, оскільки залишив його у користування позивачки, адже остання залишилася проживати з їхнім неповнолітнім сином. З огляду на те, що на час розгляду справи у суді позивачка і так володіє автомобілем та відповідач не чинить їй перешкод у користуванні ним, просив відмовити у задоволенні позову також тому, що відповідач не порушив ніяких прав позивача, а навпаки надав своє особисте майно у користування колишній дружині. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Як встановлено судом, 11.06.2010 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). 19.11.2010 року, тобто під час реєстрації шлюбу, на ім'я відповідача [PERSON] було придбано автомобіль HONDA CIVIC легковий сєдан-В номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску (а.с. 9), який позивачка вважає спільним майном подружжя, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом про його поділ на визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. Як передбачено ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Автомобіль є неподільною річчю, позивачка користується спірним автомобілем, однак бажає його поділу шляхом визнання за нею ідеальної долі у неподільній речі, що стало приводом для звернення до суду. Вирішуючи спір про поділ автомобіля, яким користується позивачка, суд виходить з того, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У судовому засіданні сторони визнали, що автомобіль було придбано за 19 тис. доларів США. При цьому, сторони визнали, що на купівлю автомобіля [PERSON] отримував позику від [PERSON], якому особисто позику повернув впродовж року. Такі обставини визнані обома сторонами, а відтак доказуванню не підлягають. На момент придбання автомобіля та після його купівлі [PERSON] ніде не працювала, а відтак доходів не отримувала. Такі висновки суду позивачкою спростовані не були, доказів про свої доходи позивач суду не надала. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] до реєстрації шлюбу та упродовж періоду, коли придбавався спірний автомобіль та поверталися позичені кошти [PERSON], був офіційно працевлаштований та отримував заробітну плату в ЗАТ «Казино «Премєр Палац» (а.с.110-112), що є доказами платоспроможності відповідача та його можливості придбати автомобіль. В конкретному випадку суд критично ставиться до тверджень позивачки, що нею було заощаджено 9 000 доларів США до реєстрації шлюбу, які вона витратила на купівлю автомобіля та повернення коштів [PERSON] При цьому джерелом отримання доходів позивачка вказувала на те, що в період з 2006 року по лютий 2015 року здавала в оренду належну їй кімнату у квартирі по вул. Петропавлівській в м.Києві. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачці дійсно належала на праві власності 1/3 частина квартири на підставі договору дарування від 24.04.2007. При цьому доказів на підтвердження того, що дана квартира здавалася в оренду та давала прибуток [PERSON] суду надано не було. З цього приводу відповідач [PERSON] пояснив суду, що квартира здавалася в оренду його тещою, тобто матір'ю [PERSON], однак кошти від здачі в оренду зазначеної квартири сторонам не надавалися. Також позивачкою не надано суду доказів про те, що 5000 доларів США на купівлю автомобіля подарувала її мати [PERSON], а відтак суд ставиться критично до таких тверджень та не вбачає підстав для врахування такої суми як грошові кошти, внесені [PERSON] на купівлю автомобіля. При цьому, суд звертає увагу на те, що 3 вересня 2010 року, тобто за два місяці до купівлі спірного автомобіля мати відповідача [PERSON] отримала від страхової компанії «Українська страхова група» страхове відшкодування у розмірі 67830,54 грн. (що станом на день виплати становило за курсом НБУ 7,89 грн. за 1 долар США орієнтовно 6800 доларів США) за пошкоджений автомобіль Мітсубісі Лансер у зв'язку з його повним знищенням (а.с.106-109). За твердженням відповідача, саме у зв'язку з повним пошкодженням автомобіля Мітсубісі та отриманням страхового відшкодування його матір'ю, яка всю суму страхового відшкодування подарувала сину, він зміг придбати новий спірний автомобіль, додавши власні заощадження та позичені у [PERSON] кошти. Відсутність доказів про те, що дійсно мати відповідача подарувала кошти, отримані від страхової компанії, своєму сину, не дають суду підстав достеменно стверджувати про те, що [PERSON] 10 000 доларів США отримав як подарунок від матері, які витратив на купівлю спірного автомобіля. Однак, у сукупності з іншими доказами про те, що дійсно один автомобіль було пошкоджено до повного знищення, через два місяці після отримання страхового відшкодування придбано новий автомобіль, що наразі є предметом спору, а також з огляду на те, що [PERSON] не довела суду тих обставин, що мала будь-які доходи впродовж спільного проживання з [PERSON], тоді як матеріали справи містять докази про те, що [PERSON] мав офіційний та постійний дохід, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено суду, що джерелом набуття спірного автомобіля були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, а відтак і не довела суду, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи на встановлене, підстав для задоволення позову позивачки [PERSON] не вбачається. На підставі ст.ст. 15,16, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 61, 68-71, 87 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: dismissed