Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

В лютому місяці 2016 року позивач звернувся до суду з позовом зазначивши, що являється власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,87 га .,що за життя належала його померлій матері [PERSON] та яка в 2000 році передала її в оренду товариству з обмеженою відповідальністю ,,Богодухівська ,, с. Богодухівка Чорнобаївського р-ну Черкаської області. Після смерті матері, він прийняв спадщину та отримав 28.08.2002 року на дану земельну ділянку правовстановлюючі документи . На час отримання державного акта, що посвідчує його право приватної власності на орендовану відповідачем земельну ділянку, земля перебувала в оренді у відповідача по справі який не переуклав між ними договору щодо подальшої оренди земельної ділянки. В лютому місяці 2016 року, він звернувся з заявою до товариства з проханням повернути належну йому земельну ділянку оскільки має намір самостійно працювати на належній йому землі, але йому було відмовлено з тих підстав, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю ,,Богодухівське ,, с.Богодухівка Чорнобаївського р-ну, існує укладений в 2013 році договір оренди земельної ділянки строком на п»ять років. Ознайомившись з наданим йому для огляду наявним договором він виявив в ньому виконаний від його імені невідомою особою підпис ,яким засвідчується передача належної йому земельної ділянки в оренду відповідачу на п»ять років ,що і спонукало звернутись позивача до суду з позовом про визнання укладеного договору оренди землі з СТОВ.,,Богодухівське,,с.Богодухівка Чорнобаївського р-ну недійсним ,проведення судово-почеркознавчої експертизи , скасування рішення і запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та іншого речового права про державну реєстрацію договору оренди землі між ним та відповідачем ,про зобов»язання відповідача повернути належну йому на праві приватної власності земельну ділянку та стягнути на його користь понесені при зверненні до суду судові витрати пов»язані зі сплатою судового збору та правової допомоги адвоката. В судовому засіданні позивач вніс уточнення до позову у відповідності до якого відмовився від вимоги щодо скасування рішення і запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та іншого речового права , в частині державної реєстрації договору оренди землі з відповідачем від його імені та просить заборонити державному реєстратору здійснювати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки укладеного 21.03.2013 року від його імені з відповідачем , підтримав решту своїх позовних вимог та подав заяву, з проханням визнати поважною причину пропуску строку щодо звернення ним до суду за захистом своїх порушених діями відповідача прав. Присутній в судовому засідання його представник підтримав позовні вимоги позивача т а просить його задовольнити. Державний реєстратор речових прав на нерухоме майно , залучений позивачем при зверненні до суду в якості третьої особи ,що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та який в судовому засіданні ,на підставі ухвали суду від 31.05.2016 року, був залучений в якості співвідповідача по справі заявив про те ,що не заперечує щодо задоволення позову , просив суд продовжити розгляд даної справи та прийняти рішення по суті заявлених позовних вимог. Представник відповідача позов не визнав ,просив відмовити в задоволенні позову в зв»язку з пропуском строку позовної давності та отриманням орендної плати за користування товариством належною позивачу земельною ділянкою про,що свідчать надані ним в судове засідання копії відомостей на виплату коштів та накладних про отримання зерна в рахунок оренди землі. Суд заслухавши сторони,дослідивши письмові докази вважає ,що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлені фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Змістом ч.1 ст.202 ЦК України 2003 року обумовлено ,що під правочином необхідно розуміти дію особи направлену на набуття, зміну, або припинення цивільних прав і обов»язків.У відповідності ж до положень ч.3 ст.203 ЦК України 2003 року, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а ч.1 ст.215 даного кодексу визначено підстави недійсності правочину. Диспозицією ст.ст. 626 ч.1,638 ЦК України обумовлено поняття договору та загальні вимоги для його укладення . Пунктом № 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року ,,Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними,, обумовлено , що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом . Змістом ст. 13 Закону України ,,Про оренду Землі,, визначено поняття даного договору та порядок його укладення. Пунктом -17 ,,Перехідних положень,, ЗК України , статтею 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року ,,Про судову практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ,, ,п.2.3 ,,Типового договору оренди земельної частки/паю/,затвердженого наказом Державного комітету земельних ресурсів,, від 17.01.2000 року визначено ,що сертифікати на право на земельну частку /пай/ є дійсними лише до виділення земельної ділянки в натурі на місцевості та видачі її власнику відповідного правоустановчого документа. Тобто ,вище зазначеним пунктом Перехідних положень земельного кодексу встановлено заборону на передачу після 01.01.2002 року земельних часток паїв в оренду оскільки наявний в громадянина сертифікат являвся дійсним лише до виділення земельної частки /паю/ в натурі. В даному ж випадку судом встановлено ,що дійсно в березні місяці 2000 року між відповідачем та померлою мамою позивача, було укладено договір оренди земельної частки /пай/ строком на 5 років .Даний договір після його підписання сторонами ,був зареєстрований 27 березня 2000 року в сільській раді с.Богудухівка Чорнобаївського р-ну Черкаської області за № 275 (ас.13).У відповідності до п.п..2.3 та 2.4 даного договору,при переході права власності на земельну частку /пай/ договір оренди зберігає чинність для нового власника,а отримання орендодавцем Державного акту на право приватної власності на землю - не припиняє дію даного договору. Після укладення сторонами договору оренди земельної частки/ пай/ в січні місяці 2000 року орендодавець,тобто мати позивача- 25.08.2000 року (ас.-15) померла , а сам наявний договір продовжував свою дію та був чинний до 28 серпня 2002 року ,коли позивач успадкував належну спадкодавцю земельну частку /пай/ та отримав на руки Державний акт [NUMBER] на право приватної власності на землю внаслідок чого став власником конкретної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з виділенням та фіксацією меж на місцевості . З часу отримання позивачем Державного акта /серпень 2002 року/,між сторонами ,у відповідності до п.17 ,,Перехідних положень,, ЗК України та п.2.3 Типового договору оренди земельних часток /паїв/- змінились предметні відносини ,а з ними і суттєві умови виконання зобов»язань, оскільки позивач вже став власником не якихось не визначених на місцевості земельних часток /паїв /, а власником конкретної земельної ділянки , тому укладений в 2000 році між відповідачем та мамою позивача договір оренди земельних часток /паїв/ - автоматично припинив свою юридичну силу так ,як подальші орендні стосунки повинні регулюватись вже договором оренди конкретної земельної ділянки, з визначенням в натурі її меж на місцевості. В січні місяці 2013 року, позивач відмовився на пропозицію відповідача укласти з товариством з обмеженою відповідальністю ,,Богодухівське,, с. Богодухівка Чоробаївського р-ну договір оренди належної тепер вже йому земельної ділянки ,ніяких документів пов»язаних з орендою землі він не підписував . Не маючи юридичної освіти та відповідних знань вважав ,що укладений ще в 2000 році між його матір»ю та відповідачем договір оренди земельної частки/пай/ -чинний та продовжує свою дію тому в грудні 2015 року звернувся з письмовою заявою до відповідача щодо розірвання даного договору (про, що свідчить надана ним в судове засідання відповідна заява з резолюцією керівництва товариства), але відповідач не виконав прохання позивача , продовжує безпідставно і всупереч волі власника користуватись його земельною ділянкою та відмовляється в добровільному порядку повернути її останньому, що і спонукало позивача звернутися в лютому місяці 2016 року за правовою допомогою до правозахисників та суду. Суд вважає, що право позивача на вільне і самостійне володіння належною йому земельною ділянкою порушено відповідачем який безпідставно використовує належну власнику земельну ділянку проти волі останнього та отримує з неї прибуток. Наявний в матеріалах справи (ас.9-10) договір оренди землі від 21.01.2013 року ,не надає відповідачу правової підстави для використання належної позивачу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва так,як він не підписаний позивачем і не містить його волевиявлення з даних питань про , що свідчить висновок експерта № 1/389 від 31.03.2016 року (ас.47-51) у відповідності до змісту якого підпис в графі ,,орендодавець,, виконаний не [PERSON] ,а іншою особою. Не являється підставою для відмови позивачу в поверненні належної йому земельної ділянки і твердження представника щодо отримання позивачем орендної плати та продукції в рахунок договору оренди ,оскільки дані обставини не являються предметом спору і відповідні вимоги з цих підстав ,відповідачем не заявлялись. Крім того ,представник позивача 31.05.2016 року пояснила під звукозапис про те,що не має прямих свідчень щодо отримання розрахунків саме позивачем так,як зерно та іншу продукцію отримували з усної згоди позивача інші громадяни, а відповідно і ставили свої підписи у звітних документах. Таким чином суд вважає ,що позивачем доведено наявність його порушеного діями відповідача права, на вільне користування орендованою ним земельною ділянкою та отримання відповідного прибутку ,що являється підставою для задоволення позову в частині вимоги зобов»язати відповідача повернути земельну ділянку та заборони реєстрації спірного договору оренди землі в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Наряду з цим не можуть бути задоволені позовні вимоги у визнанні договору недійсним так ,як під час судового слідства встановлено і доведено належними та допустимими доказами (ас.31,47-51) те,що позивачем договір оренди не підписувався і його державна реєстрація не проводилась тому даний договір слід вважати-не укладеним. Визнавати ж недійсним договір у відповідності до положень ч.1 ст.215 ЦК України можна лиш при недодержанні стороною вимог встановлених ч.ч. 1-3,5 та 6 ст.203 цього кодексу. Понесені та документально підтверджені під час судового слідства позивачем судові витрати підлягають стягненню лише з відповідача по справі , пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial