Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 травня 1997 року, [PERSON] є власником жилого будинку [ADDRESS] . В зазначеному помешканні разом з позивачем також зареєстровані її чоловік [PERSON] , сини - [PERSON] , [PERSON] , невістка [PERSON] та онук [PERSON] . Однак, фактично у вказаному будинку відповідачі не проживають останні п`ять років, так як навесні 2014 року вони, зібравши всі свої речі, виїхали на постійне місце мешкання до Російської Федерації і з зазначеного часу проживають за межами України. Всі свої речі та майно відповідачі вивезли, виїжджаючи на нове місце проживання і на теперішній час їх особистих речей у вказаному помешканні не має. Позивач заначає, що ій самостійно приходиться нести витрати по утриманню будинку, доглядати його, здійснювати поточні ремонти та сплачувати комунальні послуги. При цьому, вона не може оформити субсидію по оплаті комунальних послуг, яка надала б можливість значно скоротити витрати на утримання помешкання, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву про розгляд справи за її відстуності, заявлені вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися з невідомих причин, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю. Окрім того представник третьої особи заперечує проти визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , малолітнім [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із порушенням права дитини на користування житловим приміщенням, в якому вона зареєстрована та відсутністю відомостей про місцезнаходження дитини. До теперішнього часу [PERSON] , [INFO] не досяг повноліття, а так не набув повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин не проживання його у квартирі, а тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування цим будинком відсутні. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Іваненко А.М., належить будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено реєстраційним посвідченням, виданим Дзержинським бюро технічної інвентаризації. Відповідно до довідки про склад сім`ї №1020 від 22.07.2019, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована позивач та відповідачі з неповнолітньою дитиною. Проте, за вищевказаною адресою вони не мешкають з 2014 року, що підтверджено актом вуличного від 21.07.2019. Відповідно до копії паспорта громадянина Російської Федерації відповідач по справі [PERSON] є громадянкою Російської Федерації. Згідно з довідкою №612 від 08.11.2019 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з батьками [PERSON] та [PERSON] , відповідачами по справі. [PERSON] надала заяву, в якій зазначила, що просить зняти з реєстрації її неповнолітню дитину - сина [PERSON] , що на теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що будинок є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. За таких підстав, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком за адресою: [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог в частині визнання [PERSON] [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] , [INFO] не досяг 10 років, за місцем реєстрації в квартирі не проживає більше року, проживає разом з батьками в РФ, що підтверджено довідкою №612 від 08.11.2019 року, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд доходить висновку про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання його таким, що втратив право на користування вищезазначеним житлом. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітнім [PERSON] , [INFO] право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою за адресою:: [ADDRESS] , визнаючи його мати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідачів судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Outcome: approved