Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом у якому просила звільнити з-під арешту все приналежне їй майно та скасувати заборону на його відчуження, що були накладені згідно постанови головного державного виконавця Першого Київського ВДВС ОМУЮ в рамках виконавчого провадження №32208253. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказувала на те, що державним виконавцем в ході вчинення виконавчих дій з виконання рішення Київського районного суду м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 236700,00 грн. було накладено арешт на все майно позивача, та у тому числі на квартиру [ADDRESS]. На теперішній час за посиланнями позивача таке виконавче провадження закінчено, однак накладений згідно вказаної постанови арешт не скасовано, що перешкоджає позивачу у здійсненні її прав власності щодо зазначеної квартири у повному обсязі. Додатково позивач вказала, що вказана квартира перебуває у іпотеці у ПАТ «ОТП «Факторинг», і на теперішній час у позивача виникла прострочена заборгованість за кредитом, на забезпечення якого вказану квартиру було передано у іпотеку, та за обставин що склалися, внаслідок існування зазначених обтяжень, іпотекодержатель обмежений у праві задоволення його вимог за рахунок предмету іпотеки. Виходячи з викладеного та вказуючи на те, що між позивачем та банком досягнуто згоди щодо відчуження квартири та погашення за рахунок вилучених коштів заборгованості за кредитним договором позивач просила задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та у його обґрунтування наголошував на тому, що договір іпотеки між позивачем та ПАТ «ОТП «Факторинг» було укладено в червні 2006 року, тобто до ухвалення судом рішення у справі №2-204/11, на примусове виконання якого відкрито виконавче провадження №32208253 в рамках якого було накладено спірні обтяження на майно позивача, а за такого ПАТ «ОТП «Факторинг» має переважне право на задоволення його грошових вимог за рахунок предмета іпотеки. Додатково вказував на те, що на теперішній час внаслідок невиконання позивачем її зобов'язань за кредитним договором, на забезпечення якого квартиру було передано у іпотеку, кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та такий позов було задоволено у повному обсязі - стягнуто з позичальника на користь кредитора грошові кошти в розмірі 1062673,22 грн. З метою погашення вказаної заборгованості між сторонами кредитного зобов'язання досягнуто згоди щодо реалізації квартири [ADDRESS], однак існування зазначеного обтяження перешкоджає виконанню такої угоди. Окрім того представник позивача у судовому засіданні зазначав, що в ході виконавчого провадження №32208253, щодо виконання рішення Київського районного суду м. Одеси №2-204/11, таке рішення не було виконано у повному обсязі. Третя особа - [PERSON], яка є спадкоємицею після смерті [PERSON], у судовому засіданні вказувала, що Київським районним судом м. Одеси було вирішено справу №2-204/11 та ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 236700,00 грн., та на примусове виконання вказаного рішення суду органами ДВС було відкрито виконавче провадження №32208253, яке в подальшому було закрито у зв'язку з смертю стягувача, а грошові кошти з [PERSON] так і не були стягнуті, а тому третя особа, як спадкоємець та правонаступник [PERSON] заперечувала проти задоволення позову та звільнення всього майна позивача з-під арешту, оскільки таке ускладнить або унеможливить подальше виконання рішення Київського районного суду м. Одеси №2-204/11. Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце вирішення справи повідомлений належним чином, жодних заяв, клопотань або заперечень не надав. На питання суду - представник позивача проти розгляду справи у заочному порядку та її вирішення на підставі наявних серед матеріалів справи доказів - не заперечував; третя особа - проти заочного розгляду справи заперечувала, висловила бажання заслухати правову позицію відповідача, однак позиція третьої особи щодо можливості заочного розгляду справи відповідно до цивільно-процесуального законодавства не є обов'язковою для суду, а за такого, суд, відповідно до положень ч.4 ст. 169, ст. ст. 224-226 ЦПК України ухвалив розглядати справу у заочному порядку та постановити заочне рішення. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши надані ними письмові докази суд встановив наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини. З тексту позовної заяви та з пояснень представника позивача, що були надані у судовому засіданні вбачається, що сторона позивача в обґрунтування своїх вимог вказує на факт укладення між [PERSON] та ПАТ «ОТП «Факторинг» договору іпотеки від 09.06.2008 року №PML-501/144/2008 (копія долучена до матеріалів справи), згідно якого позивачем на забезпечення належного виконання її обов'язків перед кредитором було передано такому кредитору у іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], та посилається на положення Закону України «Про іпотеку», зокрема на положення ст.ст. 3, 33 Закону України «Про іпотеку», згідно яких іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом. При цьому обґрунтовуючи свої вимоги про скасування арешту з предмету іпотеки сторона позивача зазначає про порушення позивачем у справі основного грошового зобов'язання, на забезпечення якого укладено договір іпотеки, та про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ ОТП «Факторинг» заборгованості за таким основним зобов'язанням за рішенням суду та досягненням між сторонами вказаних зобов'язань згоди щодо звернення стягнення такої заборгованості на предмет іпотеки, виконанню якої перешкоджають накладені на предмет іпотеки арешт та заборона відчуження, а тому на їх думку вказані обтяження підлягають скасуванню. Однак із належністю обґрунтування таких вимог погодитись не можна виходячи з наступного: відповідно до абз. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, та існування жодних з зазначених підстав стороною позивача не доведено. Так, попри посилання сторони позивача на укладення між позивачем та кредитором угоди про звернення стягнення заборгованості за основним зобов'язанням, як і на існування самої заборгованості, позивачем не було надано належних доказів, зокрема не надано копії рішення суду про стягнення такої заборгованості, на яке за змістом пояснень посилається сторона позивача та не надано тексту угоди про звернення стягнення заборгованості. Разом з тим позивачем в обґрунтування заявлених вимог про скасування арешту та заборони відчуження нерухомого майна (квартири [ADDRESS]), що накладені постановою головного державного виконавця Першого Київського ВДВС ОМУЮ в рамках виконавчого провадження №32208253 з примусового виконання рішення київського районного суду м. Одеси по справі №2-204/11 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 236700,00 грн., надано копію такої постанови від 26.10.2012 року та копію постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.03.2014 року, однак не надано відомостей про існування таких обтяжень на час звернення позивача до суду, зокрема стороною позивача не надано відповідного витягу з державного реєстру обтяжень нерухомого майна, та при цьому самі посилання (усні та за текстом позову) на факт існування обтяжень не є належним доказом їх чинності на теперішній час. Одночасно суд зазначає, що відповідно до положень ч. 4 ст. 59 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, якими вбачаються усні та письмові пояснення сторони позивача без обґрунтування їх належними доказами в розумінні положень ч.2 ст. 59 ЦПК України. Виходячи з викладеного суд зазначає про те, що відповідно до аналізу вказаних положень Закону України «Про іпотеку», такими положеннями визначено право іпотекодержателя на приоритетне задоволення його вимог за основним зобов'язанням за рахунок предмету іпотеки та кореспондуючі обов'язки іпотекодавця, одночасно відповідно до положень ст. 15 ЦК України (та кореспондуючих положень ст. 3 ЦПК України) - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Натомість, з викладеного, вбачається, що позивач звертається до суду за захистом прав іпотекодержателя, не надаючи при цьому жодних підтверджень наявності у такого позивача повноважень щодо захисту прав та інтересів іпотекодержателя та не залучаючи до вирішення справи такого іпотекодержателя у якості третьої особи, об'єктивна необхідність чого прямо витікає з обставин справи. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а з такого випливає, що надані стороною позивача докази та пояснення щодо фактичних та юридичних обставин, визначене такою стороною коло учасників справи, не дають підстав для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

Outcome: dismissed