Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] «Проскурів» звернулась до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON] про визнання недійсним договору оренди, в обґрунтування якого вказала, що 13.06.2006 року між [PERSON] районною державною адміністрацією та [PERSON] було укладено договір № 217 оренди земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] районна державна адміністрація на підставі розпорядження голови адміністрації від 07.04.2006 року №394/06-р, передала в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 9,9876 га із земель державної власності (землі водного фонду), розташовану за межами с. Н.Вовківці Хмельницького району, Хмельницької області. Проте, розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 394/06-р від 07.04.2006 року, на підставі якого було укладено вищевказаний договір оренди земельної ділянки скасовано рішенням Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/2015/15 від 24.10.2016 року. Даним судовим рішенням було встановлено факт накладення земельної ділянки, наданої спірним розпорядженням [PERSON], на земельну ділянку, належну [PERSON] «Проскурів». У зв'язку з наведеним позивач просить суд визнати договір оренди земельної ділянки № 217 від 13.06.2006 року укладений між [PERSON] районною державною адміністрацією та [PERSON] недійсним. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений в установленному законом порядку, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача [PERSON], діючи в інтересах [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення в яких вказав, що відповідач протягом 10 років відкрито користувалась ставком, про що [PERSON] «Проскурів» було відомо, скасування розпорядження РДА про передачу в оренду ставка не має значення для розгляду даної справи, оскільки розпорядження вичерпало свою дію з прийняттям, просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін. дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. 20.02.1996 року акціонерному товариству агрофірма «Проскурів» Розсошанською сільською радою народних депутатів Хмельницького району Хмельницької області видано державний акт на право постійного користування 699,5 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування. Згідно акту, землю надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Розсошанської сільської ради народних депутатів від 29.05.1995 року №2. Державний акт на право постійного користування землею від 20.02.1996 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1, підписано головою Розсошанської сільської ради народних депутатів та скріплено печаткою органу. 13.06.2006 року між [PERSON] районною державною адміністрацією та [PERSON] було укладено договір № 217 оренди земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] районна державна адміністрація на підставі розпорядження голови адміністрації від 07.04.2006 року №394/06-р, передала в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 9,9876 га із земель державної власності (землі водного фонду), розташовану за межами с. Н.Вовківці Хмельницького району, Хмельницької області. Договір оренди зареєстровано у регіональній філії центру державного земельного кадастру у [PERSON] районі, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 040674300007 від 16.06.2006р. Рішенням Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/2015/15 від 24.10.2016 року розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації № 394/06-р від 07.04.2006 року, на підставі якого було укладено вищевказаний договір оренди земельної ділянки визнано недійсним. Даним судовим рішенням було встановлено факт накладення земельної ділянки, наданої спірним розпорядженням [PERSON], на земельну ділянку, належну [PERSON] «Проскурів» на підставі державного акту на право постійного користування землею від 20.02.1996 року. Тобто, на момент прийняття спірного розпорядження № 394/06-р від 07.04.2006 року [PERSON] районна державна адміністрація розпорядилась земельною ділянкою, яка належала на праві постійного користування іншій особі - [PERSON] «Проскурів», що і стало підставою визнати розпорядження голови [PERSON] райдержадміністрації - недійсним. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України. Згідно ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (ст. 17 Земельного кодексу України). Таким чином, [PERSON] районна державна адміністрація вийшла за межі своїх повноважень та передала в оренду земельну ділянку, що знаходиться в постійному користуванні [PERSON] «Проскурів» третій особі на підставі договору оренди, який суперечить актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується на принципі невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків передбачених законом. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У частині 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З урахуванням вказаного, оскільки обставини щодо того, що [PERSON] районна державна адміністрація розпорядилась спірною земельною ділянкою, яка належала на праві постійного користування позивачу [PERSON] «Проскурів» встановлені рішенням суду, а тому згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то судом враховано наступне. Згідно з ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так в своїх пояснення представник позивача вказав, що про передачу спірної земельної ділянки в оренду [PERSON] «Проскурів» дізналась лише в листопаді 2014 року, після чого в лютому 2015 року звернулась до Господарського суду Хмельницької області із позовом про скасування розпорядження [PERSON] РДА від 07.04.2006р. № 394/06-р. Щодо пояснень свідків [PERSON], [PERSON] про обізнаність позивача щодо використання відповідачем спірної земельної ділянки, то слід зазначити, що Розсошанська сільська рада направила повідомлення про оренду ставу відповідачем [PERSON] було надано лише в квітні 2015 року. Таким чином, оскільки [PERSON] «Проскурів» не була стороною спірного правочину, а про спірний договір позивачу стало відомо лише в листопаді 2014 року, строк позовної давності не пропущено. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню, а договір оренди земельної ділянки № 217 від 13.06.2006 року, укладений між [PERSON] районною державною адміністрацією та [PERSON], зареєстрований в книзі записів державної реєстрації договорів оренди № 040674300007 від 16.06.2006 року, належить визнати недійсним.

Outcome: approved