Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.03.2010 року [PERSON] було складено розписку, відповідно до якої позивач надав [PERSON] у користування суму грошових коштів у розмірі 4 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути позивачеві кошти у строк до 05.01.2011 року та сплачувати 5 числа кожного місяця 3% від переданої суми. Проте, у листопаді 2011 року [PERSON] припинив виконувати взяті на себе зобов'язання щодо виплати відсотків. 30.05.2014 року на адресу відповідача було направлено претензію про повернення грошових коштів, включаючи і відповідні проценти, однак на даний час кошти не було повернуто, тому у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за борговою розпискою, а саме сума основного боргу - 15 968,40 грн., загальна сума процентів - 22 776,66 грн., упущена вигода - 8 000,00 грн., а всього 46 745,06 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь. Також просив стягнути суму сплаченого судового збору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що боргова розписка, як договір є недійсною, оскільки при її укладанні не було дотримано вимог чинного законодавства, а саме те, що в даній розписці ціна договору визначена в іноземній валюті. Також вказує, що різниця та зміна курсу гривні по відношенню до долара США не мають відношення до упущеної вигоди. Просив у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 05.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір позики. Відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, строком до 05.01.2011 року, зі щомісячною сплатою 3% від наданою суми за користування коштами. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові Верховного суду України від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Факт укладення договору позики між позивачем та відповідачем, отримання відповідачем від позивача позики на загальну суму 4 000 доларів США, а також волевиявлення відповідача повернути отримані в борг гроші, підтверджується розпискою, підписаною відповідачем [PERSON] (а.с. 8). У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Судом встановлено, що 30.05.2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено претензію про повернення грошових коштів, включаючи і відповідні проценти, однак на даний час кошти не було повернуто (а.с. 11-13). Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по усному договору позики від 05.03.2010 року та протягом тривалого часу не розраховується з позивачем, внаслідок чого утворилась заборгованість по борговій розписці в загальному розмірі 38 745,06 грн., а саме: сума боргу - 15 968,40 грн., сума процентів - 22 776,66 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача. Суд критично ставиться до твердження представника відповідача щодо недійсності договору позики укладеного між позивачем та відповідачем оскільки дане твердження є помилковим і спростовується матеріалами справи. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди слід зазначити таке. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення упущеної вигоди, позивач зазначає, що у випадку повернення коштів, він міг придбати за 16 000 грн. іноземну валюту у сумі 2 000 доларів США, оскільки курс долара відносно гривні на міжбанківському ринку становив 8 грн., а на даний час - 12 грн. за 1 дол. США, тобто на даний час для придбання 2 000 доларів США необхідно сплатити 24 000 грн., а тому упущена вигода становить 8 000 грн. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Суд не може погодитись з твердженням позивача щодо відшкодування упущеної вигоди, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо намірів позивача на придбання іноземної валюти в сумі 2 000 доларів США. Крім того, різниця та зміна курсу гривні по відношенню до долара США не є підставою для стягнення упущеної вигоди, а тому вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 387,45 грн.

Outcome: partial