Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

в лютому 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] перебуває в зареєстрованому 24.03.2014 року на території США шлюбі із [PERSON] Проживаючи на території США, у них [INFO] народився син [PERSON] , який був зареєстрований громадянином України. Тривалий час подружжя проживало на території США, однак, в зв`язку із сімейними непорозуміннями, позивач припинила проживати однією сім`єю із відповідачем та за його офіційною згодою, виїхала із країни та повернулась на територію України разом із сином. На даний час спільна дитина сторін постійно проживає із позивачем та, остання, у приватній власності має квартиру [ADDRESS] , в якій і зареєстрована. З метою оформлення офіційних прав дитини, зокрема, на реєстрацію місця проживання, позивач звернулась до відповідного відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб із заявою про реєстрацію місця проживання дитини. Однак, їй було роз`яснено, що для реєстрації дитини необхідна письмова згода батька. Крім того, службою у справах дітей також було відмовлено у наданні згоди на реєстрацію дитини, яку позивач вважає незаконною та такою, що порушує права її дитини. Станом на день звернення до суду батько дитини не надав згоду на реєстрацію місця проживання дитини за місцем реєстрації її матері. Отже, відповідач фактично ухиляється від надання письмової згоди на реєстрацію місця проживання дитини за місцем реєстрації її матері, а тому з метою захисту прав дитини, як громадянина України, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом та просить суд надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , разом з його матір`ю [PERSON] без згоди батька [PERSON] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Суду подав письмовий відзив на позов, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, зокрема, посилаючись на можливість збереження сім`ї між сторонами та необхідності повернення сина і дружини до США. Представник відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Подав суду письмовий відзив на позов, відповідно до якого просив провадження у справі закрити. Представники третіх осіб Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. Враховуючи викладене, суд вважає, що справу можливе розглянути без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] в м. Полтава, є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту. На підставі договору дарування квартири від 28.05.1999 року, позивач [PERSON] є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . З 21.03.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебувають зареєстрованому шлюбі, та [INFO] у них народився син [PERSON] , що не заперечувалось сторонами у справі та підтверджено наданими документами. Крім того, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований громадянином України, що підтверджується довідкою Генерального консульства України в Чикаго № 61411/19-536-2 від 23.01.2015 року. 05.06.2018 року відповідач [PERSON] надав свою згоду на виїзд за межі території України та/або США його дитини [PERSON] в супроводі матері [PERSON] . Даний дозвіл було видано терміном із 05.06.2018 р. по 05.06.2028 р. Позивачем зазначено, та стороною відповідача не заперечувалось, що позивач разом із дитиною з січня 2019 року проживають на території України. 22.05.2019 року позивач звернулась із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районного в місті Києві державної адміністрації, однак, їй було повідомлено, що необхідна присутність батька дитини або його згода, а тому зареєструвати місце проживання дитини не вбачалось можливим. Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що подружні стосунки з відповідачем розірвані, на даний час вони разом із дитиною проживають на території України, вона має у власності житло, в якому зареєстрована та в якому не може зареєструвати дитину з метою подальшого оформлення сина до учбових закладів, тощо, оскільки, відсутня згода батька, що порушує права дитини. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно частин 1, 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Крім того, за приписами частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтями 6 та 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено обов`язок протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до п. 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 № 1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Пунктом 3.3 Порядку передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/дітей з реєстрації місця проживання. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Як вказує позивач, після розірвання шлюбних стосунків із відповідачем, вона разом із дитиною переїхала на територію України, де на даний час проживає разом із сином, що стороною відповідача не спростовано належними та допустимими доказами. Крім того, встановлено, що відповідач у добровільному порядку не бажає надати згоду для реєстрації їх сина, вказуючи на можливість збереження сина та необхідності їх переїзду до США, однак, слід вказати, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем не було ініційовано питання щодо визначення місця проживання їх спільного сина, як і не було надано суду переконливих та достатніх доказів, які б свідчили про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Суд вважає, що одне лише заперечення відповідача проти позову без наведення достатніх обґрунтувань цьому, не свідчить про безпідставність вимог позивача, а доказів того, що, остання, діє всупереч інтересам дитини, судом не встановлено, та відповідачем не доведено. Крім того, при вирішенні спору суд приймає до уваги те, що виходячи зі змісту ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Забезпечення дитині такого захисту і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом є обов`язком держави. Відповідно до ч. 3 ст. 5 СК України, держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Суд вважає, що невизначеність реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації зі своєю матір`ю суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, а тому доводи позову в цій частині є слушними. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, а також виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства, та враховуючи, що позивач має зареєстроване місце проживання в квартирі, яка їй належить на праві власності, малолітня дитина на даний час постійно проживає разом із позивачем, спір між батьками про місце проживання дитини відсутній, та доводи сторони відповідача не спростовують обґрунтованість вимог позивача, суд вважає позов законним та таким, що відповідає інтересам дитини, а відтак підлягає задоволенню.

Outcome: approved