Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

В лютому 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ», в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором № 139904 банківського строкового вкладу «Вагомий внесок» від 27 серпня 2013 р. (далі по тексту - договір) у розмірі 34259,66 грн., а також за період з 01 вересня 2014р. по 09 лютого 2015р. проценти у розмірі 2660,99 грн., 3 % річних у розмірі 456,17 грн., інфляційні втрати - 4556,53 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між сторонами 27 серпня 2013р. було укладено договір, відповідно до умов якого позивач вніс грошову суму у розмірі 150000,82 грн. терміном на 370 календарних днів. По закінченню терміну дії договору позивач отримав лише частину грошових коштів по вкладу, однак залишок грошової суми у розмірі 34259,66 грн. відповідач не повернув позивачу. Після закінчення строку дії договору позивач звертався до відповідача з заявою про повернення грошових коштів, але відповідачем грошові кошти повернуті не були. Позивач вважає, що відмова відповідача про задоволення його вимог про повернення вкладу є незаконною та безпідставною, а тому він вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач, свого представника для участі у розгляді справи не направив, хоча про час та місце розгляду справи сторона відповідача була оповіщена належним чином, про поважність причин неявки свого представника суду повідомлено не було, як і не було клопотань про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, заперечення проти позову не подавалися. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, між сторонами було укладено договір. Відповідно до умов договору позивач вніс на депозитний рахунок грошову суму у розмірі 150000,82 грн. строком на 370 календарних днів, тому 01 вересня 2014 р. відповідач мав повернути позивачу суму депозиту з нарахованими процентами. Відповідно до п. 5.1 договору відповідач повинен повернути позивачу депозит та виплатити позивачу нараховані проценти шляхом зарахування на поточний та/або поточний картковий рахунок (далі по тексту - поточний рахунок): сума депозиту після закінчення строку, на який був залучений депозит, зараховується на поточний/картковий рахунок № [NUMBER], відкритий в ПАТ «АКБ «Київ», МФО 322498, в день повернення депозиту; сума нарахованих процентів зараховується на поточний картковий рахунок № [NUMBER], відкритий в ПАТ «АКБ «Київ», МФО 322498, «27» числа кожного календарного місяця та після закінчення строку, на який був залучений Депозит, в день повернення Депозиту. Позивач після закінчення 01 вересня 2014 р. строку розміщення депозиту, звернувся до відповідача щодо повернення грошових коштів за договором банківського вкладу. Відповідач повернув позивачу лише частину грошових коштів, тому відповідно до виписки по особовому рахунку за 04 лютого 2015 р. на поточному рахунку позивача [NUMBER] знаходяться грошові кошти у розмірі 34259,66 грн. Відповідач у листах № 08.2.1/793 від 05 лютого 2015 р. та № 08.2.1/815 від 06 лютого 2015 р. визнав наявність зобов'язань відповідача перед позивачем. Отже, стороною відповідача станом на дату розгляду справи в суді не виконано умови договору банківського вкладу та не повернуто суми депозитного внеску, що підтверджується випискою по особовому рахунку за 04 лютого 2015 р., вищенаведеними листами № 08.2.1/815, № 08.2.1/793 та не спростовано під час судового розгляду стороною відповідача. Відтак, станом на дату подання позовної заяви наявна заборгованість відповідача по договору банківського вкладу становить 34259,66 грн. У відповідності з п. 1) ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки мають право приймати вклади (депозити) від юридичних і фізичних осіб. Згідно ст. 55 цього Закону відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнту банку. У відповідності з ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). За змістом ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за укладеним договором перед позивачем не виконав, а тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 34259,66 грн.. При цьому, враховуючи положення ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009р., згідно яких, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем щодо стягнення 3% річних від суми заборгованості у розмірі 456,17 грн. та інфляційні втрати в розмірі 4556,53 грн. за період з 01 вересня 2014р. по 09 лютого 2015р. підлягають задоволенню. Згідно ст. 360-7 ЦПК рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи правові позиції, висловлені в постановах Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13 від 28 січня 2015 р. у справі № 6-247цс14 проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові. Відповідно до виписки по особовому рахунку за 04 лютого 2015 р. 34259,66 грн. знаходяться на рахунку позивача № [NUMBER], який згідно п. 5.1 договору є поточним рахунком позивача, на який відповідач перевів грошові кошти з депозитного рахунку. Тому, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача процентів, за ставкою, яка була визначена договором, за період з 01 вересня 2014 р. по 09 лютого 2015 р. в розмірі 2660,99 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 392,72 грн.

Outcome: partial