Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що 24.02.2017 року уклав із [PERSON] договір дарування квартири № [ADDRESS], який посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю. Відповідно зазначеного Договору дарування квартири, Дарувальник [PERSON] безоплатно передала у власність Обдарованого, а Обдарований [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS], що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 78,20 кв.м., у тому числі жилою площею 44,00 кв.м. Дарувальником за даним Договором дарування квартири виступила рідна матір Позивача, яка згідно цього правочину подарувала належну їй на праві власності квартиру своєму сину, тобто Позивачу. Після укладення Договору дарування квартири, право власності Позивача на квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, після чого Позивач на законних підставах набув усіх прав одноособового власника квартири № [ADDRESS]. В даній квартирі постійно зареєстровані та проживають Позивач, його матір [PERSON], яка була Дарувальником за вище вказаним правочином, та дружина Позивача, яка фактично мешкає в квартирі без реєстрації. Крім вказаних осіб в квартирі також зареєстрована проте фактично не проживає повнолітня донька Позивача від першого шлюбу [PERSON] право якій на проживання в цій квартирі надавала ще колишня власниця квартири, тобто Дарувальник [PERSON], надавши згоду на їх реєстрацію. 26.07.2013 року Позивач розлучився з колишньою дружиною [PERSON], що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2013 року по справі № 754/10791/13-ц. Після розірвання шлюбу у березні 2014 року колишня дружина забрала речі та на той час ще неповнолітню доньку - Відповідача та переїхала проживати в інше місце проживання за адресою: [ADDRESS]. З того часу колишня дружина Позивача та Відповідач в квартирі не проживали та крім того перестали спілкуватись з Позивачем і ніяких відносин на даний час вони не підтримують. Даний факт підтверджується актом складеним уповноваженими особами Житлово-будівельного кооперативу «КВАЗАР-9» від 16.05.2018 року, який засвідчено підписами свідків. На сьогоднішній день всі витрати по утриманню квартири в належному стані, в тому числі сплату рахунків за комунальні послуги Позивач сплачує як власник самостійно. Враховуючи те, що Відповідачу право на проживання шляхом її реєстрації в цій квартирі надавала колишня власниця квартири, а також те що Відповідач в даній квартирі не проживає з березня 2014 року, Позивач бажає зняти Відповідача з реєстраційного обліку квартири, проте Відповідач добровільно відмовляється це робити, чим чинять Позивачу перешкоди у користуванні його власністю. Ухвалою від 24.07.2018 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвала про відкриття провадження по справі, матеріали позовної заяви з додатками були направлені відповідачу на зазначену в позовній заяві та в довідці з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА. Вказаний конверт був отриманий відповідачем 18.08.2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, однак незважаючи на вищевикладене відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надала. Від представника третьої особи: Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до суду надійшла заява, відповідно до якої остання просить розглядати справу у відсутність представника третьої особи: Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та прийняти рішення за наявними у справі матеріалами та у відповідності до вимог чинного законодавства України. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи Позивач є одноособовим власником квартири № [ADDRESS], що підтверджується копією Договору дарування квартири від 24.02.2017 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №260. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] є матір'ю Позивача [PERSON] Отже, у даному випадку дарувальником за вищевказаним Договором дарування квартири виступила рідна матір Позивача, яка згідно цього правочину подарувала належну їй на праві власності квартиру своєму сину, тобто Позивачу. Після укладення Договору дарування квартири, право власності Позивача на квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, вбачається, що батьком Відповідача - [PERSON] записаний Позивач - [PERSON], матір'ю - [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2013 року шлюб що зареєстрований 30.10.1999 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1447 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вказує Позивач у поданому до суду позові в квартирі постійно зареєстровані він та його матір [PERSON], яка була Дарувальником за вище вказаним правочином, та дружина Позивача, яка фактично мешкає в квартирі без реєстрації. Крім вказаних осіб в квартирі також зареєстрована проте фактично не проживає повнолітня донька Позивача від першого шлюбу [PERSON], право якій на проживання в цій квартирі надавала ще колишня власниця квартири, тобто Дарувальник [PERSON], надавши згоду на їх реєстрацію. Після розірвання шлюбу у березні 2014 року колишня дружина забрала речі та на той час ще неповнолітню доньку - Відповідача та переїхала проживати в інше місце проживання за адресою: [ADDRESS]. З того часу колишня дружина Позивача та Відповідач в квартирі не проживали та крім того перестали спілкуватись з Позивачем і ніяких відносин на даний час вони не підтримують. Відповідно до акту від 16.05.2018 року, що складений комісією у складі голови правління ЖБК «Квазар-9» [PERSON] та мешканцями житлового будинку [ADDRESS] Відповідач [PERSON], [INFO], яка зареєстрована у [ADDRESS] з 16.09.2010 року фактично за вказаною адресою не проживає з березня 2014 року. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут (у даній справі це право користування житлом) припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Отже, зважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги суд приходить до наступних висновків. Аналіз норми ч.1 ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник майна має право вимагати від інших осіб усунення порушень свого права власності у будь-який час. У даній справі установлено, що позивач є одноособовим власником квартири № [ADDRESS], в якому 16.09.2010 року зареєстрована Відповідачка, за згодою колишнього власника квартири [PERSON], однак не проживає в ній з березня 2014 року, не маючи при цьому статусу співвласника майна. Вбачається, що [PERSON] була зареєстрована у квартирі № [ADDRESS], яка належить Позивачу за згодою, колишнього власника квартири, з наданням можливості користування нею, чого фактично не відбувається. Станом на день ухвалення даного рішення власник майна в судовому порядку висловив вимогу про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та визнання Відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відповідачка більше 4 років не проживала і не проживає з позивачем, спільним побутом не пов'язана, втратила будь-який інтерес до цього житла (не відвідує його, не залишала власних речей, не повідомляла власника квартири про інше місце її проживання чи перебування), а її реєстрація в квартирі позивача перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Отже, за таких обставин, суд вважає, що право відповідача на користування чужим майном (вищевказаною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень пункту четвертого частини першої статті 406 ЦК України, з усуненням перешкод позивачу у користуванні його нерухомістю у спосіб визнанням [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування вказаною вище квартирою. Крім того, на думку суду, визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною вище квартирою, не є втручанням держави на повагу до її житла, передбаченого ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки відповідачка не набула цього права в розумінні вищевказаної Конвенції, так як у неї не виникло достатніх та триваючих зв'язків із вищевказаною квартирою (як певним місцем її проживання), належною позивачу на праві приватної власності (аналогічний за своєю суттю висновок сформульовано Європейським судом з прав людини у п.36 рішення цього ж суду від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії»). Позивач при зверненні до суду сплатив 704,80 грн. судового збору, який з огляду на повне задоволення заявленого позову, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved