Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 03.10.1985 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №689, мотивуючи тим, що сторони не ведуть спільне господарство, не проживають разом більше ніж 10 років. Подружнє життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між сторонами, відмінності поглядів на сімейні відносини і сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. На даний момент сторони проживають окремо, місцезнаходження або адреса проживання відповідачки позивачу не відоме. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання сповіщений належним чином, представник позивача надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, просив розглядати справу у відсутність позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, сповіщена про час та дату судового розгляду належним чином через розміщення оголошення на офіційному сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області https://iz.od.court.gov.ua/sud1510/, про причини неявки суд не повідомила, заперечення проти позовних вимог не надала, тому суд відповідно до ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 03.10.1985 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторним) серії І-ЖД №178953, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №689 (а.с.5). Сторони не проживають однією сім'єю та спільне господарство не ведуть. Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене. Крім того, також не можливо насильно одного з подружжя без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи вищезазначене, а також оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved