Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

В липні 2020 року до суду звернулась позивач [PERSON] з позовом, якій на виконання ухвали про залишення без руху уточнила (а.с.31-34), до відповідача приватного виконавця Талявського А. М. в якому просила суд звільнити з під арешту все майно, що їй належить на праві приватної власності, на яке постановою головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 31.07.2015 року накладено арешт в рамках виконавчого провадження №48303930. На обґрунтування позову позивач зазначає, що на підставі рішення третейського суду від 25.11.2014 року Новозаводський районний суд м. Чернігова видав виконавчий лист №751/2173/15-ц про стягнення з неї на користь ПАТ «Альфа банк» заборгованість в розмірі 60203,32 грн, на підставі якого в подальшому було відкрито виконавче провадження №48303930. В межах зазначеного виконавчого провадження постановою головного Державного виконавця Телявським А. М. 31.07.2015 року було накладено арешт на все її майно з оголошенням заборони на його відчуження. В подальшому право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал», якому вона 09.04.2020 року перерахувала 65 000 грн на виконання зобов`язання за договором. Крім того, 10.08.2020 року нею було сплачено виконавчий збір в сумі 6420,33 грн. На запит адвоката, ВДВС повідомив, що відсутні підстави для зняття арешту. Позивач посилаючись на те, що оскільки нею було погашено заборгованість за кредитним договором, сплачено виконавчий збір в межах виконавчого провадження, але у ВДВС відсутні підстави для зняття арешту з майна, просить суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Третя особа будь-яких клопотань, заяв та письмових пояснень щодо позову до суду не надіслала. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 31.07.2015 року постановою Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого документу №751/2173/15-ц від 26.03.2015 року, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа банк» заборгованість в сумі 60203,32 грн. Цього ж дня постановою головного державного виконавця було винесено постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження /а.с.45/ Також встановлено, що право вимоги за кредитним договором, по якому у [PERSON] виникла заборгованість, перейшло до ТОВ «Вердикт капітал», якому [PERSON] 09.04.2020 року сплатила заборгованість по кредитному договору в сумі 65 000 грн. (а.с.36-39) В серпні\~2020\~року ВДВС,\~на запит\~адвоката повідомив,\~що оскільки\~у виконавчому\~провадженні стягувачем\~є ПАТ\~«Альфа банк»,\~а не\~ТОВ «Вердикт\~капітал» і\~заміни сторони\~виконавчого провадження\~наданий час\~не відбулося,\~тому законні\~підстави для\~зняття арешту\~відсутні. У частині першій\~статті 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у\~\~позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Відповідно до пункту 5 частини третьої\~статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закону № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Частиною першою\~статті 57 Закону № 606-XIV\~передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із\~статтею 447 ЦПК України\~сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього\~Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до частини першої\~статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~(в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.\~Аналогічна за змістом норма містилась в\~статті 60 Закону № 606-XIV. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому\~розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом\~для нього встановлений інший порядок вирішення питання. (постанова ВС №544/394/18 від 22.04.2020 р.) Згідно із частиною першою\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вже було вищевстановлено, підставою обтяження майна позивачки є постанова Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 31 липня 2015 року, винесена в рамках виконавчого провадження №48303930 по примусовому виконанню виконавчого документу №751/2173/15-ц від 26.03.2015 року, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа банк» заборгованість в сумі 60203,32 грн., в якому позивач\~ [PERSON] є боржником. Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки\~законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця\~в порядку, передбаченому\~розділом VII\~ЦПК України або в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження» (ч. 5 ст. 15, п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40). При цьому посилання позивача в позовній заяві на\~статтю 41 Конституції України, статті\~317,\~319,\~321,\~391 ЦК України\~щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки\~за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби. Також суд звертає увагу, на те, що позов пред`явлений до приватного виконавця Телявського А. М., якій будь-яких рішень щодо арешту майна позивачки в статусі приватного виконавця не приймав та не є правонаступником Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві. Отже, виходячи з вищевикладеного, та враховуючи те, що позивачка не надала суду достовірних доказів про порушення її прав з боку саме приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв`язку з чим у задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed