Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

В липні 2016 році позивач звернулась до суду з вимогами про визнання недійсним Договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS], укладеного 24 січня 2014 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г., за реєстровим № 288, у частині покупця, та внаслідок чого, перевести на позивача права та обов'язки покупця - [PERSON], за Договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS], укладеного 24 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г., за реєстровим № 288; припинити право власності [PERSON] на 1/2 частки квартири [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], шляхом перерахування вартості 1/2 частки квартири [ADDRESS], у сумі 120000 грн. з депозитного рахунку Васильківського міськрайонного суду Київської області, де вони зберігаються; зобов'язати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишину Ларису Григорівну внести зміни до Державного реєстру правочинів щодо особи покупця за договором купівлі-продажу ? частки квартири [ADDRESS], укладеного 24 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г. Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON], що проживав за адресою: [ADDRESS] Зазначену квартиру батько придбав у 1991 році, за час перебування у шлюбі з матір'ю позивача - [PERSON] У 1991 році батьки позивача, [PERSON] та [PERSON], розірвали шлюб, проте продовжували проживати разом у спірній квартирі. Після смерті батька, позивач звернулась до Державного нотаріуса Васильківської нотаріальної контори Київської області, де їй повідомили, що 02 листопада 2004 року [PERSON] заповів [PERSON] усе його майно, в тому числі Квартиру. Тому, [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомої власності спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.02.2012 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - Державний нотаріус Васильківської нотаріальної контори Київської області про визнання нерухомої власності спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23.05.2011 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.02.2012 року було скасовано та було постановлено нове рішення відповідно до якого квартиру було визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а також визнано право власності [PERSON] на 1/2 частину Квартири (т.1 а.с. 20-23). 12 жовтня 2012 року було зареєстровано право власності [PERSON] на 1/2 частину Квартири. Отже, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності стали співвласниками квартири. 24 травня 2016 року відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 24.05.2016 року, позивачу стало відомо, що 24 січня 2014 року Нотаріус Іванчишина Л.Г. посвідчила нотаріально Договір купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за № 288 та згідно з яким [PERSON] продала без повідомлення та без згоди [PERSON] про намір продати свою часткуналежну [PERSON] на праві приватної власності ? частки квартири [ADDRESS], [PERSON], у зв'язку з чим було порушено переважне право позивача на придбання 1/2 частки спірної квартири як співвласника. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити, також зазначила що нотаріус повідомляла позивачку за адресою за якою вона ніколи не проживала та зареєстрована не була. [PERSON] в судові засідання не з'явилась, про час, місце та дату розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник [PERSON]- [PERSON] в судових засіданнях позов не визнав, заперечував проти його задоволення. В остаточне судове засідання безпосередньо [PERSON] та його представник не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи судом були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомили. Приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Іванчишина Л.Г. в судове засідання не з'явилась, надіславши до суду заперечення проти позову, в якому зазначено, що вона вважає, що позовна заява щодо неї є необґрунтованою, просила виключити її зі статусу відповідача по даній справі (т.1 а.с.98-99). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно із положеннями ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до положень ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Як вбачається з положень ч.1 ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Згідно з положеннями ч.2 ст.362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Відповідно до положень ст.ст.363 і 334 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як вбачається з положень п.п.5.1.-5.3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка. Доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні є або свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця, або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов продажу цієї частки). Справжність підпису на заяві має бути засвідчена нотаріально. Заява учасника спільної часткової власності про відмову від права переважної купівлі може бути викладена на окремому стандартному білому аркуші паперу з одночасною реєстрацією в журналі реєстрації вхідних документів або на спеціальному бланку нотаріальних документів (за бажанням зазначеного учасника). Судом встановлено, що 24.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу ? частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до п.1 вказаного Договору, Продавець передає у власність, а Покупець приймає у власність ? (одну другу) частку у праві власності на квартиру під [ADDRESS] та зобов'язується сплатити обумовлену грошову суму. Квартира загальною площею 46,6 кв.м., житловою площею 28,10 кв.м. складається з: двох житлових кімнат, кухні, ванної (сполучена), коридору, кладової, є балкон. Пунктом 2 вказаного Договору зазначено, що квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Васильківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 23 листопада 2012 року за реєстровим № 1-2043, і зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 11 грудня 2012 року (номер витягу: 36667961, реєстраційний номер: 37867088, номер запису: 5492в книзі: 49-26). (т.1 а.с. 142). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 21.10.2012 року [PERSON] належить ? частина квартири [ADDRESS] на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 23.05.2011 року (т.1 а.с. 25). Отже, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] 13.09.2013 року [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л.Г. із заявою щодо передачі повідомлення [PERSON] як співвласнику квартири [ADDRESS], про свій намір продати належну їй на праві власності ? частину вказаної квартири за ціною 120 000 грн. з дотриманням вимог ст. 362 ЦК України щодо переважного права співвласника на купівлю вказаної частини протягом одного місяця з дня отримання заяви (т.1 а.с.100). Окрім ціни, інших умов продажу часток у квартирі, зокрема часу та місця укладення договору купівлі-продажу, вказана заява не містила 16.09.2013 року приватний нотаріус Іванчишина Л.Г. заяву [PERSON] відправила рекомендованим листом [PERSON] за адресою: [ADDRESS], яка не була вручена адресату(т.1 а.с.102-103). 13.11.2013 року приватним нотаріусом Іванчишиною Л.Г. заяву [PERSON] було повторно направлено [PERSON] міжнародним поштовим відправленням ЕА091100258UА, яка теж не була вручена адресату за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.104). Відповідачі посилаються на те, що [PERSON] фактично не скористалася переважним правом на придбання частки у квартирі. Проте, вказані доводи суд вважає необґрунтованими, оскільки доказів отримання [PERSON] поштового конверта від нотаріуса, щодо її переважного права на викуп частині нерухомості за її фактичним місцем проживання, суду не надано, оскільки, нотаріус повідомила її про намір [PERSON] продати належну їй на праві власності ? частину спірної квартири за адресою проживання сина останньої. Тому, суд приходить до висновку, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. не було дотримано вимог ч. 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., оскільки нотаріус повинен був переконатися, що позивач належним чином була повідомлена про намір [PERSON] продати належну їй на праві власності ? частину вказаної квартири, також відсутня заява [PERSON] про відмову від здійснення права переважної купівлі частки квартири. Посвідчивши Договір від 24.01.2014 року, нотаріус позбавила [PERSON] права на мирне володіння майном, а саме можливості придбати у [PERSON] ? частину квартири, співвласником якої є [PERSON] Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, а також ратифіковано перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири, належної [PERSON] укладено з порушенням переважного права позивача купівлі частки у праві спільної часткової власності. Згідно з ч.4 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. На виконання вимог ч. 4 ст. 362 ЦК України [PERSON] внесла на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі 120 000, яку за договором купівлі-продажу від 24.01.2014 року сплатив покупець [PERSON] продавцю [PERSON] В судовому засіданні представником [PERSON] заявлено, що [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами про переведення на неї прав та обов'язків покупця з пропуском позовної давності. При цьому, з пояснень позивача вбачається, що про продаж квартири вона дізналася лише у травні 2016 року, до суду ж із зазначеним позовом вона звернулася 29 липня 2016 року. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Положення ст.261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Тому, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому положення ч.1 ст.261 ЦК України містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд України в постанові від 29 жовтня 2014 року по справі № 6-152цс14. Суд визнає поважними причини пропуску позивачем позовної давності, так як позивач постійно проживає в іншій країні та лише у травні 2016 року позивачу стало відомо від своїх представників з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна про договір купівлі-продажу від 24.01.2014 року, а тому позивач фізично не мала можливості раніше звернутися до суду з позовом про переведення на неї права та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved