Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з Талалаївської центральної районної лікарні 39 459 грн. 20 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2014 року по серпень 2016 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона була звільнено з роботи 23 вересня 2014 року, рішенням суду від 09.08.2016 року з відповідача на її користь було стягнуто 422 грн. 68 коп. недоплаченої заробітної плати індексації за період з травня 2014 року по вересень 2014 року. Рішенням Талалаївського районного суду від 16 листопада 2016 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Талалаївської ЦРЛ 37 434 грн. 22 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі Талалаївська центральна районна лікарня просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши на користь позивача 2000 грн. Відповідач посилається на те, що кошторисом закладу на 2016 рік затвердженим Талалаївською РДА, кошти на виплату індексації заробітної плати за 2014 та 2015 роки не передбачені. Вказує, що лікарня неодноразово зверталась до райдержадміністрації та райради з проханням виділити додаткові кошти для виплат індексації, проте кошти виділені не були. Зазначає, що позивач довгий час не зверталась за виплатою індексації, розмір належної позивачу індексації є неспівмірним із сумою, стягнутою оскаржуваним рішенням суду. В письмових запереченнях [PERSON] просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін як законне та обгрунтоване. В засідання апеляційного суду сторони не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності за правилами ч.2 ст.305 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що затримка розрахунку при звільненні позивача становить 721 день, з 23 вересня 2014 року по 14 вересня 2016 року, розмір середнього заробітку складає 37 434 грн. 22 коп. Переглядаючи зазначене рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Судом встановлено, що між працівником та роботодавцем був наявний спір з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, про що свідчить факт звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав; що спір між роботодавцем та працівником виник після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем, оскільки до суду [PERSON] звернулась у 2016 році, в той час як вона була звільнена з роботи у 2014 році; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, що підтверджується копією рішення Талалаївського районного суду від 09.08.2016 року, яке набрало законної сили, про часткове задоволення позову [PERSON] до Талалаївської ЦРЛ про стягнення заробітної плати. Середньоденна заробітна плата [PERSON], за її твердженням в позовній заяві, складала 51 грн. 92 коп., недоплачена за 5 місяців сума заробітної плати (індексації) 422 грн.68 коп. Таким чином, недоплачена сума заробітної плати складає 7,4% від загальної середньої суми заробітної плати за 5 місяців (51,92 х 22 робочі дні в місяці х 5 місяців=5711,20). Враховуючи неістотність недоплаченої суми, апеляційний суд вважає за можливе застосувати принцип співмірності і пропорційності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 2919 грн. 98 коп. (7,4% від 39 4559,20). Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Outcome: partial