Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працював у відповідача. При звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата. В послідуючому заборгованість з виплати заробітної плати була частково погашена. На час звернення до суду відповідач заборгував перед позивачем 24\~693, 99 грн. Отже, відповідачем порушені приписи ст. 116 КЗпП України. Зважаючи на положення ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Станом на 26.03.2019 року ця сума складає 123\~583, 32 грн. Зважаючи на це позивач звернувся до суду з позовом, згідно до якого просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 31.03.2018 року по 26.03.2019 року; та заборгованість з заробітної плати. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати. Судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача подав суду відзив. Зазначає, що через форс-мажорні обставини (зупинення господарської діяльності підприємства через загрозу виникнення техногенної катастрофи у зв`язку з пошкодженням лінії електропередач через проведення військових дій, актів тероризму; введення на підприємстві довгострокового простою) підприємство не змогло у повній мірі провести розрахунок з позивачем. Таким чином відсутня вина підприємства у затримці виплат і, що у свою чергу, унеможливлює застосування положено ст. 117 КЗпП України. За наведеного просять відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Додали науково-практичний висновок щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Представник відповідача не з`явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання представник відповідача є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без їх участі. Позивачем були заявлені клопотання про витребування доказів, які судом були задоволені. Позивач позов підтримав. Представник позивача позов підтримала та пояснила суду, що час звернення до суду відповідач заборгував перед позивачем 24\~693, 99 грн. з виплати заробітної плати. Окрім того, наданий суду науково-практичний висновок щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) не зареєстрований у визначеному порядку, а тому він не має доказової сили. Просить постановити рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2018 року по 28.10.2019 року, з розрахунку 502, 37 грн. за кожен такої затримки з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних матеріалів, та заслуховувати особисті пояснення представника відповідача немає потреби. Проти такого порядку розгляду справи позивач та його представник не заперечують. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював у відповідача, та був звільнений з роботи на підставі наказу № 0059-КП (ув) від 28.03.2019 р. (а.с. 59). Дата припинення трудового договору 30.03.2018 р., причина звільнення за згодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України). Згідно довідки № 435 від 16.04.2019 р. (а.с. 56), на час звільнення 30.03.2018 р. підприємство не виплатило заробітну плату у розмірі 49\~706, 99 грн. За період з квітня по липень 2018 року підприємство виплатило позивачеві 25\~013 грн. Заборгованість з заробітної, яка підлягає виплаті позивачеві, складає 24\~693, 99 грн. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Оскільки підприємство не виконало покладені на нього обов`язки щодо виплати працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, і на даний час існує заборгованість з такої виплати у сумі 24\~693, 99 грн., то позов щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої (заборгованої) заробітної плати підлягає до задоволення. Щодо іншої заявленої позовної вимоги про стягнення з підприємства на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 31.03.2018 року по час постановлення судового рішення (така вимога була сформульована усно - щодо часу постановлення судового рішення), то у її задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Одночасно суд зважає на положення статті 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Такий термін звернення до суду за захистом порушеного права для даного виду правовідносин визначений строком в три місяці. У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини). Як зазначалося, трудовий договір між сторонами був припинений 30.03.2018 року. Остання виплата заробітної плати відбулася у липні 2018 року. Отже, у липні 2018 року підприємство не виплатило позивачеві всі належні йому суми. Позивач звернувся до суду з позовом 26.03.2019 року. Тому суд вважає, виходячи з наявних матеріалів справи, що строки звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не були пропущені. Суд вважає, що відсутня вина підприємства у затримці виплати позивачеві всіх належних сум при звільненні. Суду був наданий науково-практичний висновок щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Так, через форс-мажорні обставини (зупинення господарської діяльності підприємства через загрозу виникнення техногенної катастрофи у зв`язку з пошкодженням лінії електропередач через проведення військових дій, актів тероризму; введення на підприємстві довгострокового простою) підприємство не змогло у повній мірі провести розрахунок з позивачем. Таким чином відсутня вина підприємства у затримці виплат і, що у свою чергу, унеможливлює застосування положено ст. 117 КЗпП України. Позивач не довів суду що інші працівники, з якими був припинений трудовий договір, отримали всі належні від підприємства виплати у день звільнення; чи що було відновлене електропостачання підприємства; чи що підприємство працює у звичному режимі; чи що на підприємстві виплачується заробітна плата без жодних затримок, а вимоги позивача - ігноруються підприємством, тощо. Окрім того, суду не був наданий відповідний розрахунок заборгованості станом на час розгляду справи, а представник позивача лише обмежилася усними поясненнями та фактично поклала на суд обов`язок проведення такого розрахунку. До того ж позивач, фактично збільшивши позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і при цьому не у повному обсязі сплатив судовий збір. А сплата судового збору є обов`язковою. За наведеного суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Позивач просив суд допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості з заробітної плати. За положеннями ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше як за один місяць. Суду не були надані розрахунки заборгованості, в яких виокремлювалася заборгованість з заробітної плати за один місяць. Таку інформацію не подав ні позивач, ні представник відповідача. Тому суд не може допустити негайне виконання рішення суду у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше як за один місяць. Проте допустити негайне виконання рішення суду в порядку ч.2 ст. 430 ЦПК України це право суду, а не його обов`язок. Позивач мав можливість скористатися своїм правом на звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (п.1 ч.1 ст. 161 ЦПК України), і така заява була б розглянута у стислі строки. Але позивач обрав інший спосіб захисту своїх прав, звернувшись до суду з зазначеним вище позовом. Судом вживалися заходи щодо витребовування доказів які, по суті, мав би зібрати сам позивач, і подати їх суду разом з позовом. Звісно, що спосіб захисту своїх прав обирає сам позивач. Але саме така поведінка позивача спонукає суд до висновків про те, що немає підстав допустити негайне виконання рішення суду про стягнення заробітної плати. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України, та враховуючи положення Закону України Про судовий збір судові витрати складають 768 грн. 40 коп., і повинні бути стягнуті з відповідача на користь держави на рахунок Рівненського районного суду Рівненської області. Щодо сплачених позивачем судових витрат за заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачеві за рахунок відповідача не підлягають до відшкодування. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved