Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. про визнання договору купівлі-продажу квартири та попереднього договору недійсними. В обґрунтування позову зазначено, що в зв`язку зі скрутним матеріальним становищем вона вирішила позичити гроші, та 21.07.2015 року в офісі № 421 , який знаходиться в м. Києві по вул. Богдана Хмельницького, 17/52, між нею та відповідачем було укладено договір позики, який вона підписала, не читавши, та проставивши свій підпис в графі, на яку їй вказав відповідач. На її прохання надати їй примірник договору, відповідач вказав на те, що він його та свідоцтво про право власності на квартиру, яка їй належить, - залишає у себе . Отримавши кошти в сумі 10000 доларів США, їй було надано копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вкаазавши відповідачу про те, що вона не збирається продавати квартиру, відповідач запевнив її, що це необхідно з метою забезпечення договору позики, після чого надав їй попередній договір, який вона також пілписала. Позивач вказує, що на день подачі позову за договором купівлі-продажу квартири від 21.07.2015 року, жодних коштів від відповідача вона не отримувала, що вказує на не виконання ним своїх обов`язків. Твердження відповідача про нібито перерахування їй коштів через рахунок, відкритий в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», не відповідає дійсності. Рахунок було відкрито без її відома та жодних коштів нею з рахунку знято не було. Наведене пітверджується проведеним на її замовлення висновком експертизи, відповідно до якого експерт зазначає, що на банківських документах підписи виконані не позивачаем, а іншою особою. Наведені обставини свідчать про те, що відповідач шляхом обману, використовуючи тяжкі для позивача обставини, заволодів її квартирою [ADDRESS] . Позивач не мала реальних намірів продавати квартиру або відчужувати її іншим шляхом, а тому в зв`язку з ввеведенням її в оману, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просила суд визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири, укладений 21.07.2015 року між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за номером 4841, а також попередній договір, укладений 21.07.2015 року між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за номером 4845. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно зазначили, що спірні договори дійсно були укладені під впливом обману зі сторони відповідача, будь-яких коштів позивачем від відповідача отримано не було, що підтверджується зібраними у справі доказами та висновком проведеної за заявою позивача експертизою, а тому вимоги є доведеними. Крім того, позивачем строки позовної давності не пропущені та підстав для відмови в задоволенні позову відсутні. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Одночасно, вказали, що договори були підписані позивачем особисто, посвідчені нотаріально, будь-яких зауважень в момент їх укладення зі сторони позивача не було. У відповідності до умов договору, відповідачем було перераховано кошти позивачу на рахунок, який, останньою, було відкрито в банку. Кошти були зняті позивачем із рахунку, та належних доказів, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. Крім того, позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки, спірні договори було укладено в липні 2015 року, а з даним позовом позивач звернулась в суд лише в листопаді 2018 року, а відтак наявні підстави для застосування до позовних вимог строків позовної давності та відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Третя особа в судове засідання не з`явився. Суду подав копії документів, на підставі яких ним було посвідчено договори, а також зазначив, що договори були підписано позивачем та відповідачем особисто Дієздатність сторін була перевірена та проведення розрахунку за придбану квартиру покупцем було підтверджено. Враховуючи викдадене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши експерта, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але, за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як встановлено ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, за визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 3 ст. 626 ЦК України). Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору. Судом встановлено, що 21.07.2015 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. та зареєстровано в реєстрі за № 4841. За умовами зазначеного договору, позивач передала у власність, а відповідач прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , якою позивач володіла на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА від 15.02.2002 року. Відповідно до п. 4, п. 8 зазначеного договору, продавець гарантував, що даний договір не укладається від впливом тяжкої для продавця обставини та на невигідних умовах, а також сторони стверджували, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, та цей договір укладається за відсутності фізичного та/або психологічного тиску з боку будь-кого, та його умови зрозумілі т відповідають реальній домовленості між сторонами. Відповідно до п. 11 договору, в договорі було узгоджено те, що за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 661000,00 грн., та розрахунок між сторонами здійснюється в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з рахунку покупця, відкритого в АТ «Фінанси та кредит» м. Києва. Ціну продажу продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов`язаний зі збігом тяжких для нього обставин і повністю його задовольняє. Відповідно до п. 12 договору, сторони заявили про повний розрахунок за продану квартиру. Підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність у продавця по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Згідно із п. 22 договору, договір було складено в двох примірникх, що мають силу оригіналу, з яких один залишається у приватного нотаріуса, а другий видається покупцю, продавцю видається нотаріально посвідчена копія цього договору. Договір містить підписи сторін, посвідчено нотаріально та зареєстровано у реєстрі, у відповідності до вимог закону. Крім того, 21.07.2015 року між [PERSON] (сторона 1) та [PERSON] (сторона 2) було укладено попередній договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. за зареєстровано в реєстрі за № 4845. За умовами зазначеного договору сторони зобов`язались укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на умовах встановлених цим договором, але не пізніше 21.01.2016 року. Сторона 1 зобов`язалась знятися з реєстраційного обліку з квартири і звільнити кватиру до підписання основного договору. При цьому [PERSON] буде продавцем, а [PERSON] буде покупцем. Крім того, сторонами було узгоджено, що основний договір підлягатиме нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, та право власності на придбану квартиру у покупця виникне з моменту державної реєстрації основного договору. В договорі було також обумовлено, що продаж вказаної квартири буде здійснено за суму 292040,00 грн., що є еквівалентом згідно курсу продажу доларів США на день підписання цього договору 11920 доларів США, а також сторонами узгоджено графік передачі сум завдатку в загальному розмірі 47040,00 грн., що є еквівалентом 1920,00 доларів США. Договір було складено у трьох примірниках, один з яких зберігається у приватного нотаріуса Падалка Р.О., а інші, викладені на бланках нотаріальних документів - для сторони 1 та сторони 2. Зазначений договір було підписано сторонами, нотаріально посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку. Так, за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 2-3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Так, за змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, за змістом вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, та у відповідності з приписами ч. 3 ст. 640 ЦК України, є укладеним з дня такого посвідчення. За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В обґрунтування позову зазначено, що зазначені - договір купівлі-продажу квартири від 21.07.2015 року та попередній договір від 21.07.2015 року були укладені під впливом обману, позивач не мала наміру відчужувати квартиру та була впевнена, що нею фактично укладається договір позики, за яким відповідач їй передав гроші в сумі 10000,00 доларів США. Однак, доказів на підтвердження укладення 21.07.2015 року будь-яких договорів позики між позивачем та відповідачем, матеріали справи не містять, як і не містять доказів отримання позивачем від позивача коштів в сумі 10000,00 доларів США, а також належного їх повернення, у відповідності до встановлених договором строків та умов. Крім того, з наведеними в позові доводами суд погодитись не може, оскільки, судом встановлено, що 21.07.2015 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено нотаріально, та з його змісту вбачається, що сторони, вчиняючи цей правочин, діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, та дієздатність сторін була перевірена нотаріусом, а підписи на договорі купівлі-продажу вчинені особисто сторонами в присутності нотаріуса. Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що на момент вчинення нотаріальних дій вона не мала повного уявлення не лише про предмет договору, а й про досягнення згоди щодо всіх його істотних умов, під впливом обману вона неправильно сприймала фактичні обставини та природу правочинів, що вплинуло на її волевиявлення під час укладання договорів, фактично під впливом обману нею було передано у власність відповідачу квартиру та останнім не було сплчено їй жодних кошти. На думку суду, наведені доводи не є достатніми підставами для визнання спірних договорів недійсними, оскільки, останні були посвідчені у присутності приватного нотаріуса, при укладенні договору позивач та відповілач, діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, що чітко вбачається та визначено самими договорами. Крім того, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивачем 21.07.2015 року було оформлено анкету-заяву № 80096 та відкрито в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» рахунок на своє ім`я. 21.07.2015 року відповідачем на рахунок позивача, який було відкрито в філії «Центральне РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит», відділення № 25 було здійснено прерахування коштів в сумі 661000,00 грн., із призначенням платежу - «внесення коштів від [PERSON] на рахунок [PERSON] згідно із договором купівлі-продажу квартири від 21.07.2015 року». В цей же день, позивачем були отримані в банку кошти на загальну суму 661000,00 грн., а також, остання, звернулась до банку із письмовою заявою про закриття цього поточного рахунку. Позивач стверджує, що жодного рахунку в банку 21.07.2015 року нею не відкривалось, жодних коштів вона особисто не отримувала, та підписи на документах, які наявні в банку є підробленими, на підтвердження чого стороною позивача було надано суду висновок ТОВ «Український центр судових експертиз» № 3-26/03 від 26.03.2018 року за результатами проведення почеркознавчого дослідження, проведеної на замовлення позивача, відповідно до якого експертом було встановлено, що підписи на копії анкети-заяви № 80096 від 21.07.2015 року, копії додаткової інформації до анкети-заяви № 80096 від 21.07.2015 року, копії заяви про видачу готівки від 21.07.2015 року, копії платіжного доручення № 6 від 21.07.2015 року, копії зави про закриття поточного рахунку від 21.07.2015 року, копії платіжного доручення № 4 від 21.07.2015 року, - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Разом з тим, суд критично ставиться до зазначеного висновку почеркознавчого дослідження, який було надано стороною позивача на підтвердження того, що позивачем не отримувались кошти в банку, вважає його неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки, останній, оформлено з порушенням вимог закону та затверджених рекомендацій. Так, зокрема, у ньому відсутні посилання на те, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за складення завідомо неправдивого висновку, а також дослідження було проведено по копіям документів, тоді як для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів експертам мають бути надані оригінали документів. Будь-яких клопотань в частині витребування оригіналів документів, які наявні в банку про відкриття позивачем рахунку та отримання коштів, а також проведення в цій частині судової почеркознавчої експертизи, стороною позивача в ході розгляду справи заявлено не було, а тому, на думку суду, доводи позову в частині фактичного не отримання позивачем коштів за договором купівлі-продажу квартири є недоведеними та такими, що повністю спростовуються наявними у справі доказами. Окремо слід звернути увагу на те, що посилання позивачки на неотримання коштів за квартиру, в аспекті встановлених вище обставин, суд вважає недоведеними та такими, що спростовуються, зокрема, і тим, що сторонами в умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири чітко зазначено про те, що сторони заявили про повний розрахунок за продану квартиру до підписання договору, та підписання договору позивачем є підтвердженням факту повного розрахунку за квартиру та свідчить про відсутність у позивачки до відповідача будь-яких претензій фінансового характеру. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Відповідно до ст. 230 ЦК України, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином та невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Таким чином, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в Постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 № 6-372цс16. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вказані вимоги процесуального закону, на переконання суду, стороною позивача залишились невиконаними. В ході розгляду справи стороною позивача не доведено, а судом не встановлено, що 21.07.2015 року правочини були вчинені позивачем під впливом обману шляхом навмисного її введення відповідачем в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Крім цього, відсутні будь-які докази, що свідчили б про наявність умислу в діях відповідача щодо обману позивача під час укладення спірних договорів. Окремо слід взенути увагу на те, що в січні 2017 року позивач вже зверталась до суду із позовом до відповідача, відповідно до якого просила суд визнати договір купівлі-продажу квартир від 21.07.2015 року недійсним, однак, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року у справі № 752/749/17, заяву представника позивача було задоволено та позов було залишено без розгляду. Аналізуючи надані суду докази, враховуючи встановлену законом презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку, що 21.07.2015 року позивачка уклала договір купівлі-продажу квартири, реалізуючи надане їй законом право розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд в межах гарантованої ст.ст. 6, 627 ЦК України свободи договору, при його укладенні позивачка розуміла правову природу правочину та наслідки його вчинення, з будь-якими заявами чи зауваженнями при укладанні договору не зверталась, була ознайомлена з його змістом. Доказів зворотньому суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. На думку суду, встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що волевиявлення позивача було спрямоване саме на укладення договору купівлі-продажу, а не договору позики, як зазначає позивач, внаслідок чого такий правочин відповідає положенням ч. 3 ст. 203 ЦК України. Те саме стосується і доводів позивача про фактичне не отримання коштів за оспорюваним договором, оскільки в самому договорі позивач та відповідач підтвердили, що кошти оплачені покупцем до посвідчення цього договору і підписанням даного договору продавець стверджував про відсутність будь-яких матеріальних претензій до покупця щодо розрахунку за вище вказану квартиру. В свою чергу, належність, допустимість і достовірність письмового договору як доказу щодо факту розрахунку між сторонами, що повинен підтверджуватися письмово, не спростована позивачем належними, допустимими, достовірними доказами, а його усна заява про відсутність розрахунку за наявності такого не спростованого письмового доказу не може мати над ним переваги і братися до уваги. Протилежне суперечить закону, порушує презумпцію правомірності правочину, принципи правової визначеності, сталості, стабільності цивільних, зокрема, договірних і майнових, правовідносин, а також суперечить правилам доказування в цивільному процесі. На переконання суду, встановлені під час розгляду справи обставини не вказують на укладення договорів під впливом обману зі сторони відповідача, що виключає можливість визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, при тому що доказів про введення позивача в оману стороною позивача в ході розгляду справи суду надано не було. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, враховуючи презумпцію правомірності правочину, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд прийшов до висновку, що правові підстави для визнання оспорюваних договорів від 21.07.2015 року відсутні, а відтак позов є безпідставним, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає. В частині заявленого представником відповідача клопотання про відмову у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, за змістом статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом при розгляді даної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, та в позові слід відмовити по суті, в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, а відтак в задоволенні клопотання сторони відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed