Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що з 06.09.2008 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі, який був розірваний 10.03.2010 року. Від шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], який зареєстрований та проживає за адресою позивача. Оскільки відповідач не надавав у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини, заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2015 року з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання сина. З тих підстав, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язки, не бажає утримувати та виховувати дитину, просила суд позбавити його батьківських прав відносно малолітнього сина, а також стягнути з нього на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. На вказане рішення суду [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. На її думку, суд першої інстанції не врахував положення ст. 164 СК України та не дослідив докази ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити позов. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю та прийняти рішення на розсуд суду. Від органу опіки та піклування Мирненської сільської ради Слов'янського району надійшло електронне повідомлення, в яком третя особа просить розглянути апеляційну скаргу [PERSON] без їх представника та вважають скаргу такою, що підлягає задоволенню. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не з'явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Згідно п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Як встановлено ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], народився [INFO]. (а. с. 13). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Слов'янського району Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10 березня 2010 року. (а. с. 11). З довідки дошкільного навчального закладу №56 «Катюша» м. Слов'янська №18 від 10.12.2015 року вбачається, що [PERSON] не відвідував дитячий заклад, життям та успіхами своєї дитини не цікавився, батьківські збори не відвідував. (а. с. 9) Відповідно до довідки Слов'янської загальноосвітньої школи №10 від 28.12.2015 року, відповідач не відвідує батьківські збори, не цікавиться поведінкою та успіхами [PERSON]. (а. с. 6) Згідно акту від 20.12.2015 року, складеного мешканцями селища Мирний, відповідач [PERSON] з 2010 року за адресою: [ADDRESS] не мешкає, до сина не навідує. (а. с.7) На підставі виконавчого листа, виданого Слов'янським міськрайонним судом Донецької області у справі №243/3440/15-ц, з [PERSON] стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини від його заробітку на утримання малолітнього [PERSON] (а. с.10) З довідки-розрахунку ВДВС Слов'янського МРУЮ № 6-1261 від 01.12.2015 року вбачається, що станом на листопад 2015 року заборгованість по аліментам становить 4 757,00 грн. (а. с. 12) [PERSON] перебував під наглядом у лікаря-нарколога з 10.01.2001 року з діагнозом: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Вживання зі шкідливими наслідками». З вересня 2009 року перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів та алкоголю. Синдром залежності», що підтверджуються відповіддю Комунально-лікувальної профілактичної установи «Міський наркологічний диспансер м. Слов'янськ» №2/43 від 16 березня 2016 року, наданої на запит суду. (а. с. 43) Згідно листа Управління державної пенітенціарної служби України в Донецькій області №17/2127 від 06.04.2016 року [PERSON] засуджений 12.03.2014 року Слов'янський міськрайонним судом Донецької області за ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років позбавлення волі із конфіскацією майна. (а. с. 56) Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог наявним обставинам справи. На думку суду, перебуваючи з 10.01.2014 року у містах позбавлення волі, [PERSON] у 2015 році не мав можливості брати участь у вихованні та утриманні дитини з незалежних від його волі причин. З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, з огляду на таке. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 16 постанови №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що сторони проживають окремо, шлюб між ними розірвано 10 березня 2010 року. [INFO] позивачка народила [PERSON]. Відповідач не приймав участі у вихованні дитини, не цікавився його особистим життям, не відвідував навчальні заклади, в які навчається його син, не надавав матеріальну допомогу на його утримання та має заборгованість по сплаті аліментів, з сином не спілкується. Тобто відповідач свідомо самоусунувся від виховання дитини, яка проживає разом з матір'ю та знаходиться на її вихованні та утриманні. Висновок органу опіки та піклування Мирненської сільської ради Слов'янського району Донецької області №1 від 19 лютого 2016 року свідчить про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а. с. 22 - 23) Крім того, згідно листа Комунально-лікувальної профілактичної установи «Міський наркологічний диспансер м. Слов'янськ» №2/43 від 16 березня 2016 року, [PERSON] перебував під наглядом у лікаря-нарколога з 10.01.2001 року з діагнозом: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Вживання зі шкідливими наслідками» З вересня 2009 року перебуває на диспансерному обліку з діагнозом «Розлад психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів та алкоголю. Синдром залежності». Тобто наявні декілька підстав для позбавлення відповідача батьківських, які передбачені п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково посилався на абзац 3 п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року згідно з яким, не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин, вважаючи перебування відповідача в містах позбавлення волі з 10.01.2014 року такою причиною. Відповідно до п. 15 вказаної постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Як визначено п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. З огляду на викладене та враховуючи інтереси дитини, позов слід задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав. Проте не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги. Згідно зі статтею 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Правове регулювання положення особи, яка надає допомогу, передбачене ст. 56 ЦПК України. Вирішуючи спір у частині стягнення витрат на правову допомогу, слід перевіряти, чи є особа фахівцем у галузі права та чи має вона право за законом на надання правової допомоги; чи надавала ця особа правову допомогу стороні як фахівець у галузі права чи брала участь у справі як представник позивача. Позивачем та її представником не надано до суду докази, які б підтверджували сплату нею витрат на правову допомогу адвоката (розрахунок, квитанції і ін.), тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач при поданні позову сплатила судовий збір у розмірі 551,21 грн. (відповідно до Закону України «Про судовий збір» потрібно - 551,20 грн. = 1 378 грн. х 0,4), а при поданні апеляційної скарги 607,21 грн. (потрібно - 606,32 грн. = 551,20 грн. х 110%). Тобто з відповідача на користь позивача має бути стягнутий судовий збір за подання до суду позовної заяви та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 1 157,52 грн. (551,20 грн. + 606,32 грн.) Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial