Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернувся із зазначеним позовом до [PERSON] Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що [INFO] померла його рідна баба [PERSON], яка постійно проживала в [ADDRESS]. Протягом всього життя доглядом, утриманням та постійною допомогою за бабою займався він та його мати - [PERSON], а після смерті [PERSON] організацію її поховання та всі витрати, пов»язані з цим, поніс він (позивач) про що свідчать відповідні документи. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 5/12 частин жилого будинку [ADDRESS] та грошових коштів. На момент смерті [PERSON] не мала чоловіка, батьків та дітей, тому за правом представлення відповідно до положень ст.1266 ЦК України спадкоємцями померлої [PERSON] є він (позивач) та його рідна сестра [PERSON] (була залучена до участі в справі третьою особою). Після звернення із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після померлої баби [PERSON] стало відомо, що із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулася [PERSON] надавши нотаріусу копію заповіту від 20 серпня 2015 року за яким [PERSON] заповіла [PERSON] все своє майно, рухоме та нерухоме. Посилаючись на ті обставини, що [PERSON] вказаний заповіт не читала, але підписала, оскільки вважала, що укладає з [PERSON] (яка є її далекою родичкою) договір довічного утримання, і жодних підстав, причин, мотивів складати заповіт на користь відповідача [PERSON] не мала, що баба помилялась щодо природи правочину, своїх прав та обов»язків, вважаючи, що даний заповіт був складений під впливом помилки покійної, позивач просив суд визнати заповіт [PERSON] посвідчений 20 серпня 2015 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Бондарем М.К. за №630 на користь відповідачки [PERSON] недійсним, та визнати за ним у порядку спадкування право власності на нерухоме майно - 5/24 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], як спадкоємцем за законом після померлої [PERSON] Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 вересня 2016 року, відповідно до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України вимоги про визнання за [PERSON] у порядку спадкування права власності на нерухоме майно - 5/24 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], як за спадкоємцем за законом після померлої [PERSON]- залишено без розгляду. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Визнано заповіт [PERSON], посвідчений 20 серпня 2015 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Бондарем М.К. за № 630 на користь [PERSON] - недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду та винести нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. В обґрунтування скарги [PERSON] зазначає, що рішення суду ґрунтується на поясненнях позивача та декількох його свідків, в рішенні не відображені пояснення відповідача та його представника. В матеріалах справи відсутні допустимі та належні докази, які б свідчили про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] Хоча позивач посилається в обґрунтування свого позову на ст.229 ЦК України, однак виходячи з наявних в справі доказів можна дійти висновку, що позивач фактично намагається підмінити волю заповідача власним бажанням, оскільки не задоволений наявністю заповіту та бажанням отримати майно, а все доказування зводиться до особистих припущень. Суд не врахував, що [PERSON] було складено заповіт на [PERSON], саме через їхні родинні зв»язки та дуже гарні стосунки між ними як двоюрідними сестрами. На час складання заповіту не існувало жодної обставини, яка б надавала можливість визнати заповіт недійсним. Воля [PERSON] як заповідача відповідала її внутрішньому переконанню, вона бажала та мала намір, щоб її майно перейшло у власність [PERSON] ця воля виражалась саме у заповіті, не надано жодного належного та допустимого доказу, яким би підтверджувалася помилка [PERSON] під час складання заповіту. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] та її представника, пояснення представника [PERSON], перевіривши матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до заповіту від 20 серпня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К. зареєстровано в реєстрі № 630 [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження: все майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що за законом матиме право, а також належні майнові права та обов»язки на час смерті заповіла - [PERSON] (а.с.6). Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним указаний заповіт, суд першої інстанції виходив із того, що складання заповіту не відповідало волі [PERSON] і його було складено під впливом помилки останньої, оскільки було встановлено, що вона не розуміла правової природи вчинюваного нею правочину та не усвідомлювала правових наслідків, що настануть після його складання. Проте з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів з таких підстав. Згідно з ч.1ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та 2ст.319 ЦК України). Відповідно до положень ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Згідно з положеннями ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільної дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до положень ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За життя [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.5), не скасовувала та не змінювала заповіту від 20 серпня 2015 року, і після її смерті у [PERSON] виникло право на прийняття спадщини. Згідно зі ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, дія (волевиявлення) однієї сторони спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Згідно з положеннями ч.ч.1- 3,5 та 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч.2 ст.1257 ЦК України, які є спеціальними нормами, за позовом заінтересованої особи, суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом про визнання посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К. 20 серпня 2015 року заповіту [PERSON], недійсним, [PERSON], обґрунтовував свої позовні вимоги тими обставинами, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, а саме що [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, не розуміла правової природи вчинюваного правочину, оскільки була впевнена, що укладає з відповідачкою договір довічного утримання, і тому заповіт від 20 серпня 2015 року підлягає визнанню недійсним. В засіданні апеляційного суду представник [PERSON] зазначила, що правовою підставою для пред»явлення позову для визнання недійсним зазначеного заповіту, є ст.229 ЦК України вчинення правочину під впливом помилки. За положеннями ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов»язань, які виникли з правочину, і не пов»язані з поведінкою іншою стороною правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. З огляду на зазначене, можливість оспорювання правочинів, вчинених внаслідок помилки, має відбуватися в умовах чіткого та однозначного тлумачення положень ст.229 ЦК України щодо видів помилок, що мають істотне значення, що дозволить забезпечити баланс інтересів у цивільному обороті. Конструкція правочину, вчиненого під впливом помилки, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок помилки і необхідно довести, що така помилка мала місце. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, що волевиявлення [PERSON] при складанні нею 20 серпня 2015 року заповіту не було вільним і не відповідало її волі, та про неправильне сприйняття нею правової природи вчинюваного нею правочину. Так як вбачається з матеріалів справи [PERSON] вже складала 14 липня 2014 року заповіт на випадок своєї смерті, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К., за яким все її рухоме та нерухоме майно заповіла [PERSON] (ас.77). Будучи заповідачем, [PERSON] відповідно до положень ч.2 ст.1254 ЦК України, 20 серпня 2015 року склала новий заповіт, яким визначила порядок переходу належного їй майна до [PERSON], і недійсність якого оспорює [PERSON] Дана обставина, на думку колегії суддів свідчить про обізнаність [PERSON] із правовою природою заповіту. Маючи право на скасування заповіту посвідченого приватним нотаріусом 20 серпня 2015 року, недійсність якого оспорює [PERSON], заповідач за життя таким своїм правом не скористалась. Наявність будь - яких перешкод для [PERSON] для скасування зазначеного заповіту не встановлено. Посилання [PERSON] на втрату паспорта [PERSON] як на перешкоду вчинення відповідної нотаріальної дії, належними та допустимими доказами не підтверджено. Показаннями допитаних в суді першої інстанції в якості свідків: позивача [PERSON], третьої особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які взяті судом першої інстанції до уваги як доказ для задоволення позову не встановлено, що саме на момент вчинення [PERSON] оспорюваного заповіту вона помилялася щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, і що складання даного заповіту не відповідало її волі. Поясненнями зазначених свідків не підтверджується факт формування волевиявлення [PERSON] на складання оспорюваного заповіту під впливом помилки. Пояснення в суді першої інстанції свідка [PERSON], яка була свідком при посвідченні оспорюваного заповіту від 20 серпня 2015 року відповідно до правил ст.1253 ЦК України щодо дій нотаріуса, що посвідчував заповіт, нічим не підтверджені і спростовується змістом зазначеного заповіту правильність тексту якого [PERSON] засвідчила своїм підписом, та з якого вбачається що при складання [PERSON] зазначеного заповіту вона на випадок своєї смерті бажала визначити саме такий порядок переходу належного їй майна. За таких обставин, коли відсутні належні докази, які б свідчили про помилку [PERSON] щодо правової природи правочину, зокрема що [PERSON] мала на меті укладення договору довічного утримання, але попри це склала заповіт, однак суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, колегія суддів вважає, що суд ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню. Оцінивши фактичні обставини справи та надані сторонами докази, правову норму, яка застосовується до спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним необхідно відмовити. Виходячи з результатів розгляду справи в апеляційному суді, що апеляційна скарга [PERSON] задоволена, відповідно до правил ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 606 грн. 32 коп. в повернення сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Outcome: approved