Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

В останній редакції свого неодноразово уточненого позову позивач просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], право власності на 1/2 частку автомобіля «Hunday Sonata», 2010 року випуску, державний номер [NUMBER], колір - темно-синій, тип - легковий - седан - В та усунути їй перешкоди у користування зазначеним домоволодінням шляхом її вселення, в обґрунтування якого послалась на те, що вона з лютого 1995 року до серпня 2013 року перебувала у шлюбі з позивачем, під час якого було придбане вищезазначене майно за її особисті кошти, зокрема, за 6000 доларів США - вказане домоволодіння,оскільки відповідач на час його придбання мав дуже низькі доходи, однак 1/2 частку домоволодіння та автомобіль відповідач зареєстрував на себе, а також перешкоджає їй користуватись зазначеним домоволодінням, вимусивши її з дочкою переїхати до іншого жилого приміщення. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточнений позов у повному обсязі, відповідач та його представник проти задоволення вимог про визнання Спірного домоволодіння за позивачем та усунення перешкод у його користуванні заперечували, пославшись на те, що домоволодіння було придбано за їхні з позивачем спільні кошти і що він жодним чином не заважає позивачу користуватись домоволодінням, вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку Спірного автомобіля визнав у повному обсязі. Свідок [PERSON] суду показала, що є матір'ю позивача, що вона з чоловіком дали сторонам спочатку 6000 доларів США на придбання Спірного домоволодіння, а потім ще 110000 грн. на його ремонт. Свідок [PERSON] суду показала, що є сестрою позивача, що знає про передачу сторонам батьками позивача грошей, які збирали їй на квартиру, однак особисто свідком цьому не була. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є тіткою позивача та дала показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] Свідок [PERSON] суду повідомила, що є подругою позивача, дала показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] та додала, що сама позичала позивачу гроші в сумі 2000 грн. Свідок [PERSON] суду показав, що є братом відповідача, що сторони придбали Спірне домоволодіння «на рівних», що він позичав відповідачу 1800 доларів США, а їхні батьки - 800 доларів США, що відповідач працював, щоб повернути всі борги, що він особисто з хлопцями приймав участь в ремонті домоволодіння та в добудові. Заслухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як видно з матеріалів справи та прийнято сторонами в судовому засіданні без заперечень, останні перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 1995 року до 01 липня 2014 року, під час якого 25 червня 2004 року було придбано домоволодіння з господарчими побудовами, розташоване за адресою: [ADDRESS] та автомобіль «Hunday Sonata», 2010 року випуску, державний номер [NUMBER], колір - темно-синій, тип - легковий - седан - В (надалі - Спірне домоволодіння та Спірний автомобіль) (а.с.7, 25). Отже, розглядаючи вимоги про визнання за позивачем права особистої приватної власності на Спірне домоволодіння, суд приходить до такого. В їх обґрунтування позивач посилається на те, що Спірне домоволодіння вона придбала за власні кошти, однак відповідач наполіг на оформленні договору саме на двох, а також, що всі поліпшення Спірного домоволодіння, його ремонт та добудова були проведені за її власний кошт. У ст. ст. 368 ЦК України та 60 СК України закріплено, що майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить чоловікові й дружині на праві спільної сумісної власності. Однак, Спірне домоволодіння не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки, як видно з договору купівлі-продажу житлового будинку, підписаного кожною із сторін, останні 25 червня 2004 року купили Спірне домоволодіння в рівних частках кожний, договір на носив характеру мнимого або удаваного правочину, а 29 червня 2004 року згідно цього Договору кожна із сторін зареєструвала своє право власності на 1/2 частку Спірного домоволодіння (а.с.8, 9). Отже, заявляючи такі вимоги, позивач ставить під сумнів зазначений Договір та фактично веде про припинення права позивача на його частку в Спірному домоволодінні. Припинення спільної часткової власності на частку в спільному майні регулює ст. 365 ЦК України, згідно з якою право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Право користування та розпорядженням майном, що перебуває у спільній частковій власності, передбачено ст. ст. 356-367 ЦК України. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням порядку використання спільного майна (ч. 3 ст. 357 ЦК України). Співвласник житлового будинку, іншої будівлі може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності (ч. 4 ст. 357 ЦК України). Але позивачем ставиться питання не про визнання договору купівлі-продажу Спірного домоволодіння недійсним, чи про припинення права відповідача на його частку у Спірному домоволодінні або про збільшення своєї частки у ньому, а про визнання за нею права власності на все Спірне домоволодіння. Більш того, суд бере також до уваги й ту обставину, що з моменту реєстрації права власності на Спірне домоволодіння та до моменту звернення позивача із даним позовом до суду - 14 січня 2015 року - у неї не виникало сумнівів щодо рівності її та відповідача часток у Спірному домоволодінні, а також щодо дійсності зазначеного Договору. Таким чином, суд уважає про невідповідність цих вимог фактичним обставинам справи та правовим нормам, які регулюють виниклі між сторонами спірні відносини та приходить до висновку про відмову в їх задоволенні, у зв'язку з чим не бере до уваги показання свідків. Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку Спірного автомобіля, то такі вимоги відповідають закону, визнані відповідачем у повному обсязі, а відтак у відповідності до положень ст. 174 ЦПК України підлягають задоволенню. Що ж до вимог про усунення перешкод в користуванні Спірним домоволодінням, то в судовому засіданні з боку позивача взагалі не було доведено про існування таких перешкод, а тому в задоволенні цих вимог також слід відмовити. Не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених на проведення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки таку було проведено під час розгляду іншої цивільної справи в 2014 році (а.с.67). Також не підлягають задоволенню вимоги і про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених на проведення судової автотоварознавчої експертизи, оскільки її результати не стосується заявлених позивачем вимог щодо розділу Спірного автомобіля. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за вимоги про розділ Спірного автомобіля. На підставі викладеного,

Outcome: partial