Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 06.08.2006 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб, посвідчений відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління. юстиції. 02 березня 2010 року у подружжя народилася донька, названа [PERSON]. 05 жовтня 2008 року [PERSON] було подаровано частину земельної ділянки площею 0,0600 га, і на даній земельній ділянці був збудований житловий будинок, який отримав поштову адресу: вулиця Рівненська, 44-Б, с. Бармаки Рівненського району Рівненської області. На підставі рішення №148 від 28 липня 2011 року виконавчим комітетом Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області [PERSON]П було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 серпня 2011 року, яке було зареєстроване ним в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» в книзі 3, номер запису 13-183. Рішенням Рівненського районного суду від 19 березня 2013 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2015 року було визнано мирову угоду, укладену сторонами по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права приватної власності на будинок та визнання права спільної сумісної власності на автомобіль, за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та його поділ. За умовами мирової угоди, право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями №44-Б та земельної ділянки для його будівництва та обслуговування по вул. Рівненській, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області визнане за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках (по 1/4 кожному). На підставі ст.347 ЦК України та ст.190 СК України в рахунок припинення права на аліменти у звязку з передачею права власності на нерухоме майно [PERSON] відмовився від належної йому 1/4 частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку по вул. Рівненській, 44-Б, що в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області на користь своєї доньки, [PERSON], [INFO]. В ухвалі суду зазначено, що з моменту підписання даної мирової угоди сторони не мають і не будуть мати в майбутньому будь-яких претензій матеріального характеру щодо прав власності на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані по вул. Рівненській, 44-Б, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області. Ухвала суду набрала законної сили. Незважаючи на те, що згідно декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої [PERSON] в інспекції ДАБК у Рівненській області 14.07.2011 року, в переліку інженерного обладнання обєкту (житлового будинку №44-Б по вул. Рівненській, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області) значиться холодне та гаряче водопостачання та водовідведення, після укладення мирової угоди, в якій зафіксовано відсутність будь-яких матеріальних претензій сторін щодо права власності на житловий будинок, [PERSON] відмовився повернути позивачам водозабірний насос, який знаходиться в колодязі на подвірї будинку його батька, [PERSON] за адресою: вул. Рівненська, 44, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області, на тій підставі, що він є його власністю. Окрім того, залишаючи будинок №44-Б по вул. Рівненській, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області [PERSON] без згоди та відома позивачів забрав з нього зварювальний апарат та шуруповерт, ключі від домоволодіння. На вимогу позивачів про повернення усіх вищевказаних речей [PERSON] не реагує. Найбільший спір між позивачами та відповідачем існує з приводу володіння і користування легковим автомобілем марки «Фольксваген Поло», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який був придбаний в інтересах малолітньої дитини за спільні грошові кошти позивачів у [PERSON]. Останній для підтвердження угоди купівлі-продажу даного транспортного засобу надав довіреність, посвідчену 07.08.2011 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області, згідно якої сторонам (кожен з яких вправі діяти самостійно) надано право на експлуатацію даного транспортного засобу та на представництво інтересів власника в органах ДАІ, нотаріату, при вирішенні питань, повязаних з його відчуженням. В квітні 2013 року, залишаючи житловий будинок, [PERSON] забрав і легковий автомобіль з технічним паспортом. Незважаючи на те, що оригінал довіреності залишився у позивачів, без автомобіля з технічним паспортом вони не змогли належним чином виконати власні зобов'язання перед власником автомобіля, і в період дії довіреності не переоформили його у власність. Позивачі намагалися домовитися з [PERSON], однак він уникав і користуючись тим, що згідно чинного законодавства наявність довіреності є необовязковою, безперешкодно одноособово користувався автомобілем. Звернення позивачів в правоохоронні органи не дали позитивного результату. Ще до закінчення дії довіреності позивачі звернулися до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з позовом про визнання договору купівлі-продажу укладеним, та визнання права спільної сумісної власності на автомобіль. Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 жовтня 2014 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 15 грудня 2014 року, в задоволенні позову було відмовлено на тій підставі, що позивачі не надали доказів на підтвердження свого права власності, тоді як довіреність є лише одностороннім договором про представництво. До теперішнього часу [PERSON] продовжує одноособово і безперешкодно користуватися легковим автомобілем на підставі наявного у нього технічного паспорта на автомобіль, чим продовжує заподіювати позивачам велику майнову і немайнову шкоду. Майнова шкода полягає у збитках на придбання спірного автомобіля, у витратах на звернення до суду. А моральна шкода полягає у тому, що дитина, задля якої і був придбаний цей автомобіль, з вини відповідача - свого батька, з квітня 2013 його взагалі не бачить. З урахуванням того, що в придбанні спірного автомобіля частка позивачів удвічі більша за частку відповідача, що з його вини цей автомобіль не був переоформлений позивачами у власність, що з квітня 2013 року відповідач одноособово користується вказаним автомобілем, не повертаючи його навіть власнику, який з цієї причини позбавлений можливості вирішити питання його продажу, єдиним способом відшкодування заподіяної відповідачем майнової шкоди є передача вказаного автомобіля з технічним паспортом на підставі судового рішення. Щодо іншого вищевказаного майна (водозабірного насоса, зварювального апарата, шуруповерта, ключів від домоволодіння), то у відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зважаючи на наведене позивачі просять суд постановити рішення, яким для усунення перешкод в користуванні витребувати у [PERSON] та передати в розпорядження позивачів наступне майно: водозабірний насос Євро-Аква [NUMBER] з усім необхідним обладнанням (клапаном, трубою і кабелем); зварювальний апарат; шуруповерт; набір ключів від домоволодіння по вул. Рівненській, 44-Б, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області. Для відшкодування заподіяної майнової шкоди витребувати від [PERSON] та передати у володіння і користування позивачів автомобіль марки «Фольксваген Поло», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] і технічний паспорт до нього. Судові витрати покласти на відповідача. На заяву позивача та на підставі ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 11.10.2016 року були виділені в окреме провадження позовні вимоги про витребування у відповідача [PERSON] та про передачу позивачам [PERSON], [PERSON] автомобіля «VOLKSWAGEN POLO», державний номерний знак [NUMBER], та технічний паспорт до нього. Тому розгляд позову був проведений з урахуванням ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 11.10.2016 року, в межах заявлених позовних вимог: для усунення перешкод в користуванні витребувати у [PERSON] та передати в розпорядження позивачів наступне майно, а саме: водозабірний насос Євро-Аква [NUMBER] з усім необхідним обладнанням (клапаном, трубою і кабелем); зварювальний апарат; шуруповерт; набір ключів від домоволодіння по вул. Рівненській, 44-Б, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області. Позивачка [PERSON] не зявилася в судове засідання. В судовому засідання позивач [PERSON] та представник [PERSON] позов підтримали та надали суду пояснення про обставини, що описані вище. Позивач [PERSON] вважає, що заявлені позовні вимоги є доведеними, оскільки при перевірці його звернення до Рівненського РВП Рівненського ВП Головного управління Національної поліції в Рівненській області батько відповідача був згідний віддати водозабірний насос, але в послідуючому після втручання відповідача відмовився це зробити. Дана обставина, на думку позивача, підтверджує позицію позивачів про те, що насос був придбаний позивачем [PERSON], і оскільки він є складової будинковолодіння, то є спільною сумісною власністю подружжя. За таких умов просить задоволити заявлений позов. Відповідач не зявився в судове засідання. Згідно поданої заяви, позов не визнає та просить справу розглядати без його участі. Представник відповідача позов не визнав. Зазначає, що позивачі не довели суду, що відповідач своїми діями порушив їх права. Так, суду не були надані докази на підтвердження придбання ними водозабірного насоса, іншого майна, що зазначене в позовній заяві. Також не було доведено, що цим майном протиправно заволодів відповідач. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, за умовами ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2015 року було визнано мирову угоду. За умовами мирової угоди, право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями №44-Б та земельної ділянки для його будівництва та обслуговування по вул. Рівненській, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області, визнане за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках (по 1/4 кожному). На підставі ст.347 ЦК України та ст.190 СК України в рахунок припинення права на аліменти у звязку з передачею права власності на нерухоме майно [PERSON] відмовився від належної йому 1/4 частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку по вул. Рівненській, 44-Б, що в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області на користь своєї доньки, [PERSON], [INFO]. Позивачі зазначають, що відповідач протиправно заволодів наступним майном позивачів: водозабірним насосом Євро-Аква [NUMBER] з усім необхідним обладнанням (клапаном, трубою і кабелем); зварювальним апаратом; шуруповертом; набором ключів від домоволодіння по вул. Рівненській, 44-Б, в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову суд виходить з наступного. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Механізми захисту права власності закріплені Главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 387 ЦК України закріплено право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа. З контексту вказаної норми вбачається, що позивачем даної категорії справ може бути лише законний власник, тобто особа, яка володіла майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка безпосередньо заволоділа майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Позов про витребування майна за своєю природою є речово-правовим. Обєктом може бути лише індивідуально-визначене майно (яке існує в натурі на момент подання позову) та в позовній заяві має бути чітко визначено всі характеристики та індивідуальні ознаки майна, що витребовується. Ці вимоги позивачами не були дотримані. Позивачі чітко не визначили всі характеристики та індивідуальні ознаки майна, що їм має повернути відповідач. За умовами ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У звязку з цим позивач повинен довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу, і сам позивач повинен підтвердити своє право власності на спірне майно надати правовстановлюючі документи або інші докази, що підтверджують дійсну належність спірного майна позивачу, та довести факт незаконності вибуття з його власності спірного майна. В судовому засіданні не були підтверджені права власності позивачів на певне майно. Позивачі також не довели, що їх речі перебували у відповідача станом на час предявлення позову, та продовжують у нього перебувати на даний час. Тобто, в судовому засіданні не було надано жодних належних і допустимих доказів того, що зазначене позивачами майно продовжує перебувати у відповідача всупереч волі позивачів. Покликання позивача [PERSON] на те, що належним доказом на підтвердження його права власності на водозабірний насос була згода батька відповідача повернути насос, про що зафіксовано у висновку від 20.02.2016 року, не може бути прийняте судом. Також декларація про готовність обєкта до експлуатації не підтверджує факт придбання позивачами водозабірного насоса Євро-Аква [NUMBER] з усім необхідним обладнанням (клапаном, трубою і кабелем). Адже належним доказом придбання майна можуть слугувати: товарний чек, касовий чек реєстратора розрахункових операцій, накладна, видаткова накладна. Однак жоден із зазначених документів, що підтверджують факт придбання позивачами водозабірного насоса з усім необхідним обладнанням (клапаном, трубою і кабелем), зварювального апарата, шуруповерта, ключів від домоволодіння не були надані суду. За нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України). Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обов'язок з доказування покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Суд сприяв тому, щоб позивачі подали суду належні і допустимі докази на підтвердження заявлених ними вимог. Проте позивачі не довели суду ті обставини, на які вони посилалися як на підтвердження заявлених позовних вимог. А рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що заявлений позов є необґрунтованим та недоведеним, а тому не підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed