Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 01 лютого 2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 10 лютого 2021 року. Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Великоберезнянської РДА Закарпатської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05 вересня 2016 року рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області шлюбі між ними було розірвано. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини припинилися з моменту розірвання шлюбу, спорів щодо визначення місця проживання дитини не було і немає, відповідач не заперечував, щоб син проживав з нею та перебував на її утриманні і вихованні, життям дитини не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися із сином та приймати участь у його вихованні. Відтак дитина не пам`ятає батька та не має до нього жодних почуттів, оскільки після розірвання шлюбу він ні разу її не бачив; у спілкуванні з нею син ніколи про батька не питає та ним не цікавиться. Крім цього зазначає, що рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 05 грудня 2017 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, однак відповідач сплачує такі нерегулярно та не у повному обсязі. Зазначені факти як кожен окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Також вказує на те, що зважаючи на нерегулярну сплату аліментів з боку відповідача, позбавлення батька дитини батьківських прав дасть їй можливість отримати статус матері-одиначки та одержувати державну допомогу на дітей. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Штефаняк І.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області у судове засідання не з`явилася, однак попередньо подала суду заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. У судовому засіданні встановлено, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , та відповідач [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого виконкомом Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області 17 травня 2013 року (а. с. 12, 13). Також встановлено, що рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн щомісячно (а. с. 6-9). У подальшому, рішення цього ж суду від 05 грудня 2017 року змінено розмір та спосіб стягнення аліментів, стягуваних з відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку щомісячно (а. с. 10-11). Як вбачається з довідки Мирчанської ЗОШ І-ІІ ступенів Великоберезнянської районної ради Закарпатської області від 05 січня 2021 року № 01-19/01, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається у другому класі школи, однак батько [PERSON] жодного разу до школи не навідувався, не був присутній на батьківських зборах і не цікавився навчанням сина (а. с. 49). Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах, наданого Великоберезнянським міжрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 30 липня 2020 року №56428870, у відповідача [PERSON] станом на 01 серпня 2020 року існує заборгованість зі сплати аліментів перед стягувачем [PERSON] , стягуваних згідно виконавчого листа №298/1224/17, виданого Великоберезнянським районним судом Закарпатської області 15 січня 2018 року, у розмірі 3 598 грн. Отже відповідач [PERSON] повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а саме взагалі не відвідує дитину, не проявляє батьківської турботи щодо сина [PERSON] , не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та навчанням, а також матеріально не забезпечує сина та не сплачує у повній мірі аліментів на його утримання. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як вбачається з висновку комісії з питань захисту прав дитини Великоберезнянської райдержадміністрації Закарпатської області від 18 листопада 2020 року № 021-45/364, така вважає за доцільне позбавити батька [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] (а. с. 36-37). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач повністю відсторонився від виконання батьківських обов`язків і не проявляє відносно сина щонайменшої турботи, суд вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав щодо його сина [PERSON] , [INFO] . Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved