Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, який в квітні 2016 року уточнила та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 11085,76 грн. У судовому засіданні позивачка [PERSON]А підтримала уточнені позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що в період з 10 травня 2011 року по 07 серпня 2015 року [PERSON] працювала в Державному підприємстві «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Позивачка працюючи на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 02 січня 2013 року, перебувала у трудових відносинах з ДП «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», що підтверджується трудовою книжкою (а.с.8-9). Так, наказом № 28/1-К від 07 серпня 2015 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням у відповідності зі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами зробленими у трудовій книжці позивачки (а.с.8-9). Стаття 116 КЗпП визначає, що при звільненні\~працівника\~виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Проте, в порушення вимог статті 116 КЗпП, в день звільнення підприємство не здійснило з позивачкою повного розрахунку і не виплатило їй у повному обсязі заробітну плату, загальна заборгованість якої склала 12682,93 грн., що підтверджується довідкою за № 01-07/1029 від 11 листопада 2015 року виданою Державним підприємством «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, на момент ухвалення рішення по справі [PERSON] в повному обсязі було сплачено заборгованість по заробітній платі у сумі 12682,94 грн., що підтверджується відомістю банку про перерахунок коштів від 15 березня 2016 року (а.с.104). Однак, статтею 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини\~власника або уповноваженого ним органу\~належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його\~середній заробіток\~за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зокрема, ч. 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, статтею 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини\~власника або уповноваженого ним органу\~належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його\~середній заробіток\~за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 2 КЗпП України, закріплено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці, стаття 21 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що працівник має право на оплату своєї праці. Відповідно до статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, а власник, зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату. Статтею 115 КЗпП України, передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, що також закріплено статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Також, відповідно до вимог статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення ст. 116 КЗпП України. Тобто, судом встановлено, що під час розірвання трудових відносин між сторонами відповідач не виконав покладених на нього обов'язків з виплати належних сум працівнику позивачу. Окрім цього, судом встановлено, що у період 2014-2015 роки розрахункові рахунки інституту землеустрою перебували в арештах, які були накладені відповідно до відкритих виконавчих проваджень Дніпропетровським ДВС, зокрема зі сплати заробітної плати. Так, 11 червня 2015 року ДВС у Дніпропетровському районі було відкрите виконавче провадження № 47831850, та відповідно до постанови державного виконавця від 28 липня 2015 року на розрахункові рахунки та майно підприємства накладені арешти. Постановою державного виконавця від 02 жовтня 2015 року було закінчено виконавче провадження у зв'язку з його виконанням (арешти зняті постановою від 28 вересня 2015 року). Відповідно до виконавчого провадження № 47260719 відкритого 15 квітня 2015 року, постановою державного виконавця від 27 квітня 2015 року було накладено арешт на кошти боржника в порядку виконання виконавчого провадження № 47260719, провадження закінчене у зв'язку з його виконанням 19 червня 2015 року. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 лютого 2015 року ВП 46398663 по стягнення заробітної плати, винесено постанова про приєднання зазначеного провадження до зведеного за № 46699281 та накладено арешти на розрахункові рахунки підприємства, виконавче провадження № 46398663 закінчене 29 травня 2015 року у зв'язку з виконанням. Відповідно до ВП № 47505674, що відкрите 14.05.2015 та закінчене 19.06.2015, стягнуто 6703,33 гривень заробітної плати. За виконавчим провадженням № 46597002, що відкрите 18 лютого 2015 року, накладено арешти на розрахункові рахунки відповідно до постанови від 10 березня 2015 року, та закінчене відповідно до постанови ДВС від 11 червня 2015 року. За виконавчим провадженням № 46596873 накладено арешти на кошти від 10 березня 2015 року. Вищевказані виконавчі провадження відкритті ДВС Дніпропетровського РУЮ у період з 05 лютого 2015 року (перша подія) по 02 жовтня 2015 року (остання подія), та включені у зведені виконавчі провадження № 480079662 та № 46699281, за якими було накладено арешти за усіма виконавчими провадження щодо них входять. Відповідно до вищенаведеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9, ст. 233 КЗпП України, інститут землеустрою мав поважну причину щодо затримки виплати заробітної плати [PERSON], яка полягає у накладені арештів на розрахункові рахунки та майно підприємства. При цьому фактична кількість прострочених робочих днів затримки розрахунку з заробітної плати [PERSON] у період з 05 лютого 2015 року (перша подія) по 02 жовтня 2015 року (остання подія), повинна бути зменшена на кількість робочих днів, за які відповідач не міг не у який спосіб сплатити суму боргу з причин накладання арештів на рахунки. Так у період з 31 грудня 2014 року по 05 лютого 2015 року - 23 робочих днів, з 02 жовтня 2015 року по 01 грудня 2015 року - 44 робочих днів. Отже, середній заробіток позивачки за час затримки виплати заробітної плати становить 6631,66 грн. (із розрахунку 98,98 гривень х 67 днів).\~\~ Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, тому вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial