Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

В квітні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до КП «Київтранспарксервіс», виконуючого обов`язки директора КП «Київтранспарксервіс» Касапчука В.А. про скасування наказу про звільнення; поновлення на роботі; стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017р. (а.с. 8 т.1), зазначену позовну заяву повернуто позивачу для подання до належного суду. В червні 2017р. позивач [PERSON] повторно звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3, 18-21 т. 1) до відповідачів КП «Київтранспарксервіс», виконуючого обов`язки директора КП «Київтранспарксервіс» Касапчука В.А., в якій просив суд, з урахуванням поданої уточненої позовної заяви (а.с. 40-43 т.1): - скасувати наказ відповідача від 20 березня 2017р. № 153-К; - поновити позивача на посаді заступника начальника відділу паркування відповідача; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу; - стягнути з відповідача га користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000,0 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 10970,0 грн. Одночасно з позовом стороною позивача було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з вказаним позовом (а.с. 6 т.1). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача на посаді заступника начальника відділу паркування у Печерському районі м. Києва. 20 березня 2017р. його було звільнено з роботи на підставі наказу відповідача №153-К, за п.1 ст. 40 КЗпП України. Га думку позивача його звільнення є незаконним, оскільки відповідачем були грубо порушені вимоги ст. ст. 42-1, 49-2, 141 КЗпП України. Порушення права позивача на працю, передбаченого Конституцією України, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності сім`ї позивача та його родини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 09 березня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018р. провадження по справі в частині позовних вимог до виконуючого обов`язки директора КП «Київтранспарксервіс» Касапчука В.А. закрито, та залученого останнього, в якості третьої особи. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018р. передано зазначену цивільну справо за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2019р. прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 06 червня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 103-105 т.1), в якому відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначивши що позивач, згідно з наказом №414-К від 19 вересня 2016р., був прийнятий на посаду заступника начальника відділу паркування Печерського району служби паркування. Наказом в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» «Про затвердження і введення в дію структури та штатного розпису» від 12 січня 2017р. №6 введено з 19 січня 2017р. нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно з якими служба паркування була ліквідована, посада заступника начальника відділу паркування в Печерському районі служби паркування була скорочена. Наказом в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» від 19 січня 2017р. №19-К створено комісію щодо попередження працівників, визначених зазначеним наказом, про скорочення посад. Комісією встановлено, що в особовій справі [PERSON] відсутня інформація щодо переважного права залишення позивача на роботі. Наказом №162-К від 12 травня 2016р. позивачу було оголошено догану за неналежне виконання завдань та обов`язків. Перед звільненням позивача було проінформовано про зміни в організації виробництва та праці та відповідно до ст.49-2 КЗпП України запропоновано продовжити подальшу роботу на посаді контролера паркування. Пропозицію щодо подовження роботи на посаді контролера позивач не прийняв, письмове попередження про наступне вивільнення не підписав, про що комісією був складений відповідний акт від 19 січня 2017р. 23 лютого 2017р. відповідачем було направлено лист до Профспілкової організації про надання згоди на звільнення члена профспілкової організації позивача, який Голова профспілки відмовився отримувати. За таких обставин, відповідно до ст. 43 КЗпП України вважається, що згода Первинної профспілкової організації КП «Київтранспарксервіс» отримана. Крім того, в день звільнення, 20 березня 2017р. комісією з трьох працівників відділу кадрів було видано позивачу копію наказу про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку, проведено з ним остаточний розрахунок. Таким чином, зі сторони відповідача порушень чинного законодавства при звільненні позивача не допущено, а тому вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Відповідно до відповіді на відзив (а.с. 69-73 т. 1) сторона позивача зазначала, що відповідачем при реорганізації фактично було змінено назву посади, яку обіймав позивач, але посадові обов`язки залишились аналогічні. Крім того, запропонована позивачу робота контролером не відповідає вимогам ст. 32 КЗпП України. Згідно трудового законодавства, позивачу повинні були запропонувати аналогічну посаду і така посада була наявна на підприємстві, але всупереч вимогам закону ця посада не була йому запропонована, незважаючи на те, що позивач в своєму поясненні до наказу про звільнення висловив свою згоду на укладання нового трудового договору на посаду заступника начальника відділу надання послуг з паркування та зазначив, що має право на укладання трудового договору на підставі ст. 42-1 КЗпП України. Також позивач має переваги в залишенні на роботі, а саме, перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком та працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Позивач має трудовий стаж на посаді заступника начальника відділу паркування більше трьох років та має на утриманні дружину, яка не працює, і малолітнього сина. Відповідно до заперечень на відповідь на відзив (а.с. 143, 144 т. 1), сторона відповідача зазначала, що звільнення позивача було здійснено з дотриманням трудового законодавства. Аргументуючи це тим, що скорочення чисельності працівників та скорочення штату поняття не тотожні. Скорочення посад являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Враховуючи, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис в січні 2017р. на підприємстві відбулась реорганізація, внаслідок якої змінились кваліфікаційні вимоги до посади начальника відділу паркування та його підпорядкування в організаційній структурі. На думку відповідача, позивач не має переважного права на залишення на роботі, в зв`язку з тим, що не відноситься до жодної з категорії осіб зазначених у ч. 2 ст. 42 КЗпП України. Крім того, в своїй позовній заяві від 10 травня 2017р. позивач не наводить обґрунтованих міркувань, розрахунків, з яких він оцінює розмір моральної шкоди в 100000,0 грн., у тому числі, не надає пояснень, у чому полягають його моральні страждання або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, відповіді на відзив, і просив суд позов задовольнити. Наголошуючи, що позивачем пропущено строки звернення до суду з поважних причин, і звернення з позовом про поновлення на роботі було здійснено вперше з дотриманням правил територіальної підсудності. Представник відповідача проти позову заперечувала, з підстав, зазначених у відзиві на позов та в запереченнях на відповідь на відзив, просила суд залишити позов без задоволення. На допиті свідка не наполягала. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку. в судові засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, поважність причин неявки не повідомила. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідно до наказу №414-к від 19 вересня 2016р., позивача [PERSON] прийнято на роботу в КП «Київтранспарксервіс» на посаду заступника начальника відділу паркування в Печерському районі служби паркування КП «Київтранспарксервіс» (а.с. 106 т.1). Наказом КП «Київтранспарксервіс» від 12 січня 2017р. № 06 затверджено та введено в дію з 19 січня 2017р. нову структуру КП «Київтранспарксервіс» та штатний розпис в новій редакції (а.с. 110 т.1). Наказом КП «Київтранспарксервіс від 19 січня 2017р. №19-к проінформовано працівників про зміну організаційної структури підприємства та скорочення посад працівників, зокрема, заступника начальника відділу паркування в Печерському районі служби паркування - [PERSON] (а.с. 119 т.1). 20 березня 2017р. наказом КП «Київтранспарксервіс» №153-К про припинення трудового договору позивача [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника відділу паркування в Печерському районі служби паркування на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с. 137 т.1). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з`ясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017р. у справі № 6-1723цс17). До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1264цс17. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. З матеріалів справи вбачається, що у січні 2017р. відповідач з метою підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством затверджено зміни до організаційної структури підприємства та новий штатний розпис. Так, зокрема, в штатний розпис виключено структурний підрозділ «Відділи паркування в районах служби паркування», посаду заступника керівника в одному з яких займав позивач. Разом з тим, до нового штатного розпису включено структурний підрозділ «Відділи надання послуг з паркування в районах» (а.с. 54-65 т.1). Того ж дня затверджено посадову інструкцію заступника начальника відділу надання послуг з паркування, з якої вбачається, що до заступника начальника відділу надання послуг з паркування передані фактично усі функціональні обов`язки начальника відділу паркування служби паркування, жодних змін, окрім кваліфікаційних вимог до керівника, не відбулося (а.с. 169-181 т. 1). Як вбачається зі штатного розпису, затвердженого у січні 2017р., відділ надання послуг з паркування в районах налічує 14 штатних одиниць (а.с. 176-181 т.1), тоді як відповідно до штатного розпису, затвердженого у жовтні 2016р., відділ паркування налічував 13 штатних одиниць (а.с. 169-174 т. 1). Наведене свідчить про збільшення чисельності штату працівників КП «Київтранспарксервіс». Після внесення змін до штатного розпису КП «Київтранспарксервіс» в січні 2017р. на підприємстві були вакантні чотири посади заступників начальника відділу паркування (а.с.171-172 т.1). Кваліфікаційні вимоги до посади заступника начальника відділу паркування визначені в розділі 5 посадової інструкції і передбачають наявність повної вищої освіти та стажу роботи не менш ніж 2 роки (а.с. 49 т.1). Судом встановлено, що позивач [PERSON] має диплом про вищу освіту з освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст» (а.с. 5 т. 1) та загальний стаж роботи на посаді заступника начальника відділу паркування понад 3 роки (а.с. 35-39 т.2). З огляду на викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] відповідав кваліфікаційним вимогам визначеним у посадовій інструкції начальника відділу паркування, а також що у КП «Київтранспарксервіс». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід визнати незаконним наказ відповідача № 153-К від 20 березня 2017р., оскільки звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі на посаді заступника начальника відділу паркування в Печерському районі служби паркування КП «Київтранспарксервіс» з 20 березня 2017р. Разом з тим, у суду відсутні підстави для скасування наказу № 153-К від 20 березня 2017р., оскільки це є виключно компетенцією відповідача, як роботодавця. За приписами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Період вимушеного прогулу позивача за період часу з 20 березня 2017р. по 11 грудня 2019р. становить 682 робочих дня. Як вбачається з довідки КП «Київтранспарксервіс» від 06 серпня 2018р. №53 (а.с. 182 т.1), середньоденна заробітна плата позивача становила 428,0 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Судом встановлено, що з травня 2018р. по квітень 2019 року позивач [PERSON] працював в ТОВ «Автогрупкомпані» та отримував заробітну плату, з травня 2018р. по березень 2109р. у сумі в розмірі 15525,0 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів (а.с.35-39 т.2), суд вважає за необхідне вирахувати зазначені кошти з загальної суми відшкодування середнього заробітку, що підлягає виплаті [PERSON] . Відтак, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає виплаті позивачу [PERSON] становить 276371,0 грн. (682 робочих дня * 428,0 грн. - 15525,0 грн.) без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Враховуючи положення ст. ст. 233, 234 КЗпП України, а також беручи до уваги, що позивачем було пропущено з поважної причини строк звернення до суду, суд вважає, що вказаний строк підлягає поновленню. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя Позивач зазначав, що тривалий час працював у відповідача, а тому порушення його трудових прав значно відобразилось на його моральному стані. Незаконне звільнення, що зумовило пошук нової роботи та тривалий час захисту порушеного права в суді, що спричиняє у позивача додаткові моральні страждання, при цьому судом враховано, що на утриманні позивача перебувають непрацездатні особи. Суд враховує, що лише сам факт порушення трудового законодавства вже є підставою на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Затримка у виплаті заробітної плати працівнику є обставиною, що свідчить про наявність вимушених змін у життєвих стосунках працівника і такі дії є втручанням у право на майно (грошові кошти) що є підставою для відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018р. у справі № 461/6803/16-ц). За таких обставин, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000,0 грн., виходячи з принципів розумності та співмірності. Згідно із п.п. 2), 4) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому заробітної плати за один місяць у розмірі 9416,0 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4043,71 грн. (2763,71 грн. + 1280,0 грн.), а також на користь позивача - 640,0 грн.

Outcome: partial