Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

В липні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з вимогами до [PERSON] та [PERSON] про стягнення з них, як зі спадкоємців померлого [PERSON], заборгованості за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] В якості підстав позову [PERSON] послався на те, що 1 грудня 2006 року він за договором позики передав [PERSON] сто п'ятдесят тисяч доларів США строком до 1 липня 2007 року. У [INFO] [PERSON] помер, у зв'язку з чим позовні вимоги адресовані спадкоємцям померлого, а саме [PERSON] та [PERSON] Оскільки спадкоємці померлого відмовились повернути борг, позивач просив стягнути з них з урахуванням індексу інфляції та 3% річних борг у сумі 199848,49 доларів США, що становить 1510845,66 грн. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зустрічними позовами про визнання недійсними договору позики та акту приймання-передачі грошових коштів, укладених між [PERSON] та померлим [PERSON] Зустрічні позови мотивовані тим, що договір позики укладено з порушенням норм Сімейного кодексу України без згоди дружини позичальника, а правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків та вчинений в доларах США, що не передбачено чинним законодавством України. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2010 року у справі №2-1364/10 в задоволенні первісного позову [PERSON] було відмовлено повністю. Зустрічні позови [PERSON] і [PERSON] буди задоволені частково, договір позики від 01.12.2006 року, укладений між [PERSON] і [PERSON], був визнаний недійсним, в решті вимог було відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на зазначене рішення. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2011 року у справі №22ц-2983/11 апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2010 року залишено без змін. 03 січня 2012 року [PERSON] подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, задовольнити його позов і відмовити в задоволенні зустрічних позовів. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 квітня 2012 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2011 року скасовано, справу передано на новий розгляд суду першої інстанції. 29 травня 2012 року вищевказану цивільну справу прийнято до провадження Київським районним судом м. Одеси. 05 березня [PERSON] в порядку ст. 31 ЦПК України звернувся до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог, якою просив стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], що проживає за адресою: [ADDRESS]) та з [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], що проживає за адресою: [ADDRESS]) грошові кошти в сумі 1 458 615 грн. (один мільйон чотириста п'ятдесят вісім тисяч шістсот п'ятнадцять гривень), що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 доларів США, в межах вартості ? частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в [ADDRESS], та ? частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів, результатів проведеної судової експертизи тощо. 1 грудня 2006 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір грошової позики, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 757500 грн., що в еквіваленті в іноземній валюті складало 150000 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] указані грошові кошти в строк до 1 липня 2007 року. Згідно з п.3.1. договору грошової позики [PERSON] мав повернути позику в гривнях, виходячи з курсу Національного банку України на день розрахунку. Одночасно з укладенням договору грошової позики [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 150000 доларів США, що підтверджується актом прийому-передачі грошових коштів за договором грошової позики від 1 грудня 2006 року, підписаним сторонами договору та [PERSON]. [INFO], тобто до настання строку повернення позики, [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30.03.2007 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Заповіту померлий [PERSON] не залишив. [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 22.01.1982 року. На день його смерті вказаний шлюб не був розірваний. Крім того, покійний мав доньку [PERSON]. Згідно зі ст. 1261 ЦК України діти спадкодавця і той з подружжя, який його пережив, мають право на спадкування за законом у першу чергу. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1282 ЦК України встановлений обов'язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2005 року придбав у власність нежитлові приміщення цокольного поверху, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, під час зареєстрованого шлюбу подружжям [PERSON] в повному обсязі були сплачені пайові внески за трикімнатну кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS], право власності на яку [PERSON] оформила на своє ім'я вже після смерті [PERSON] Так, з листа ЖБК «Київський-17» вбачається, що квартира [ADDRESS], є кооперативною, належала родині [PERSON]; пайові внески на указану квартиру сплачені в повному обсязі в 1992 році. На момент повної сплати пайових внесків на указану квартиру [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. В 1992 році питання щодо підстав набуття права власності були врегульовані Основами цивільного законодавства Союзу РСР та республік від 31.05.1991 року №2211-I і Законом УРСР «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII. Згідно зі ст. 12 Закону УРСР «Про власність» праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Статтею 15 указаного закону встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до ст. 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та республік член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного або іншого кооперативу, інші особи, які мають право на паєнагромадження, які повністю внесли свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, інше приміщення або будівлю, надану у користування, набувають право власності на це майно. З огляду на норми законодавства, що діяли на момент повної виплати пайових внесків за указану квартиру, право власності на цю квартиру виникло саме з моменту повної сплати пайових внесків членом ЖБК «Київський-17», яким міг бути будь-який з подружжя [PERSON]. Незалежно від того, хто саме з подружжя був членом кооперативу, інший член подружжя став співвласником указаної квартири на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], з моменту повної виплати пайових внесків в 1992 році стала спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], внаслідок чого ? цієї квартири після смерті [PERSON] увійшла до складу спадкового майна. При цьому суд зазначає, що виникнення права власності на указану квартиру ніяким чином не залежало від отримання документу, який засвідчував це право, оскільки отримання правовстановлювального документу не є правочином, на підставі якого виникає право власності на указане в такому документі майно. Аналогічної позиції з цього питання дотримується Пленум Верховного суду СРСР в своїх постановах №11 від 11.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду справ по спорам громадян і житлово-будівельних кооперативів» та №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». З огляду на викладене, суд не приймає до уваги доводів представника [PERSON] про те, що ? квартири не увійшла до складу спадщини, оскільки [PERSON] отримала на цю квартиру правовстановлювальний документ на своє ім'я вже після смерті [PERSON] Згідно зі ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, після смерті [PERSON] до складу спадкового майна увійшли ? частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в [ADDRESS], та ? частини трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З матеріалів справи вбачається, що донька [PERSON] [PERSON] проживала разом з батьком на момент його смерті; протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України вона про відмову від спадщини не заявляла. Таким чином вважається, що вона прийняла спадщину як у вигляді ? квартири за адресою: [ADDRESS], так і у вигляді ? нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в [ADDRESS]. Це підтверджується і рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2008 року у справі №2-6253/08. 03.04.2007 року [PERSON] звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (спадкова справа №432/2007) і 05.06.2008 року отримала свідоцтво про право на спадщину на нежитлові приміщення цокольного поверху, що знаходяться в [ADDRESS], та грошові внески, видане Третьою одеською державною нотаріальною конторою за №4-1819. Осінню 2007 року донька померлого [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання часток [PERSON] і [PERSON] у спільній сумісній власності на нежитлові приміщення цокольного поверху, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 156 кв.м., на ? за кожним, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.06.2008 року, виданого на ім'я [PERSON] в частині ? спадкового майна, визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування на ? частину нежилих приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], загальною площею 156 кв.м. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2008 року у справі №2-6253/08 позов [PERSON] до [PERSON] був задоволений повністю: визначено частки співвласників у спільній сумісній власності - нежитлових приміщеннях кабінету нетрадиційної медицини №505 загальною площею 156 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], в рівних долях між [PERSON] та [PERSON] по ? частини за кожним; визнано частково недійсним свідоцтво про право спадщину за законом на спадкове майно від 05.06.2008 року у вигляді нежитлових приміщень кабінету нетрадиційної медицини №505 загальною площею 156 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], видане Третьою Одеською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON], в частині права власності на ? частини зазначеного майна; визнано за [PERSON] право власності на ? частини нежитлових приміщень кабінету нетрадиційної медицини №505 загальною площею 156 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Враховуючи викладене, відповідачки, як спадкоємці першої черги [PERSON], зобов'язані задовольнити вимоги кредиторів покійного повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Повертаючись до правової оцінки договору грошової позики, укладеному 01.12.2006 року між [PERSON] і [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином договір позики є реальним договором і виникнення правових наслідків за цим договором пов'язане виключно з моментом передачі грошей позичальнику. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей позичальнику, є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме з такої правової позиції виходив Верховний суд України під час ухвалення постанови від 18.09.2013 року у справі №6-63ц13. В данному випадку доказом укладення договору і отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 150000 доларів США є не тільки сам договір грошової позики від 01.12.2006 року, але й підписаний сторонами акт прийому-передачі грошових коштів від 01.12.2006 року. З урахуванням викладеного, доводи представника [PERSON] щодо безгрошовості указанного договору не приймаються судом до уваги. Окремо, з цього приводу суд зазначає наступне. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця ст. 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За загальним правилом обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. Оспорювання договору позики здійснюється у судовому порядку, на підставі наданих суду будь-яких припустимих доказів, що підтверджують так звану безгрошовість позики в цілому чи у певній частині. Для цього можуть використовуватися письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо. Якщо договір укладений між фізичними особами і не потребує обов'язкової письмової форми, то підтвердженням отримання грошових коштів або речей є будь-які докази, в тому числі і показання свідків. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. 1051 ЦК України). Згідно зі ст. 60 ЦПК України обставини щодо безгрошовості договору позики від 01.12.2006 року мали довести відповідачі, але цього ними зроблено не було. Посилання представника [PERSON] на те, що договір грошової позики від 01.12.2006 року для нього є недійсним, також не приймаються судом до уваги, виходячи зі змісту ст. 204 ЦК України, яка закріплює принцип презумпції правомірності правочину. Посилання відповідачек на те, що підписи на договорі грошової позики від 01.12.2006 року та акту прийому-передачі грошових коштів від 01.12.2006 року вчинені не самим [PERSON], а іншою невідомою особою, відхиляются судом як не доведені з огляду на наступне. Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. До клопотання про забезпечення доказів додається документ про сплату судового збору. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів. 02 липня 2012 року представники [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з заявою про витребування письмових доказів. Указана заява була мотивовована необхідністю збору документів, які містять підписи, достовірно виконані [PERSON], з метою їх подальшого надання еспертові для проведення відповідних досліджень. Ухвалою суду від 04.07.2012 року указана заява була задоволена частково. 24.05.2013 року представники [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з заявою про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи документів. Ухвалою суду від 25.05.2013 року указана заява була задоволена; у справі № 1512/7040/2012 була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз. Ухвалою від 04.06.2013 року за клопотанням представників відповідачів суд замінив експертну установу, якій було доручено проведення судової почеркознавчої експертизи, на Київський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України. 09.10.2013 року Київський науково-дослідний інститут судових експертиз звернувся до суду з клопотанням про надання необхідних матеріалів, погодження умов та терміну проведення експертизи та рахунку (вих.№ 6036/6037/13-33/6038/13-34/6039/13-32,10994-13). В своєму клопотанні експерти вимагали надання оригіналів досліджуваних документів - договору грошової позики від 01.12.2006 року та акту приймання-передачі грошових коштів від 01.12.2006 року, експериментальних зразків відтисків печатки СПД ФО [PERSON], оригіналів документів, в яких у період з листопада 2006 року по серпень 2007 року нанесені відтіски печатки СПД ФО [PERSON], не менш, як по 20-25 документів за різні числа кожного місяця вказаного періоду з якісним їх відображенням. Крім того, на адресу платників [PERSON] та [PERSON] був направлений рахунок на оплату вартості проведення експертиз на загальну суму 28556,80 грн. 17.10.2013 року суд звернувся до сторін з вимогою щодо надання необхідних для проведення експертизи документів та оплати рахунку. Своєю заявою від 05.11.2013 року, яка надійшла до суду 06.11.2013 року, відповідачки погодили умови проведення судової експертизи, але експериментальні зразки відтисків печатки СПД ФО [PERSON] та оригінали документів, в яких у період з листопада 2006 року по серпень 2007 року нанесені відтіски печатки СПД ФО [PERSON], не менш, як по 20-25 документів за різні числа кожного місяця вказаного періоду з якісним їх відображенням, до суду не надали, рахунок, направлений експертною установою на їх адресу, не оплатили. 03.12.2013 року суд отримав від Київського НДІСЕ повідомлення про неможливість надання висновку №6036/6037/13-33/6038/13-34/6039/13-32 від 27.11.2013 року у зв'язку з неоплатою направленного рахунку та незадоволення клопотання експертів. Згідно зі ст. 146 ЦК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Такі дії суду зумовлені тим, що саме особи, які беруть участь у справі, повинні доводити свої вимоги та заперечення. В данному випадку експертиза була призначена за клопотанням відповідачів. Незважаючи на це, відповідачі без поважних причин ухилилися від надання експертам необхідних для проведення експертизи документів, надання яких залежало саме від них, як і ухилилися від сплати направленого на їх адресу рахунку. Одночасно суд зазначає, що ненадання [PERSON] оригіналів договору грошової позики та акту приймання-передачі грошей зумовлена об'єктивними обставинами щодо неможливості забезпечення в процесі проведення експертизи збереження указаних оригіналів, які є доказами обставин, викладених в позовній заяві. Про це [PERSON] вказав в адресованій на ім'я суду заяві від 16.08.2013 року, яка була отримана судом 19.08.2013 року , вх. 31868. Натомість, оригінали договору грошової позики та акту приймання-передачі грошей від 01.12.2006 року були надані [PERSON] суду в судовому засіданні та оглянуті судом. З урахуванням викладеного суд відмовив у визнанні фактів, на з'ясування яких була призначена експертиза. В судовому засіданні, яке відбулося 05.03.2014 року, представником [PERSON] було заявлено усне клопотання про призначення почеркознавчої та технічної експертизи, з посиланням на те, що письмове клопотання вже є в матеріалах справи. В задоволенні цього клопотання представнику відповідача було відмовлено з огляду на те, що письмове клопотання відповідача про призначення експертизи від 24.05.2013 року судом вже було розглянуто; ухвалою суду від 25.05.2013 року указана заява була задоволена. З новою письмовою заявою, як це передбачено ст.ст. 133, 134, 143 ЦПК України, відповідачі до суду не зверталися. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною третьою ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з п.2.1. договору грошової позики від 01.12.2006 року сума позики була передана [PERSON] строком до 01.07.2007 року. Пунктом 3.3. договору встановлено, що єдиним підтвердженням повного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення суми боргу є відсутність у займодавця оригіналу указанного договору і наявність у позичальника розписки займодавця про відсутність претензій останнього до позичальника з повернення боргу, складеної в присутності свідка. Наявність у [PERSON] оригіналу договору грошової позики від 01.12.2006 року, який був наданий [PERSON] на огляд суду, та відсутність у відповідачів його розписки свідчить про те, що до цього часу отримана [PERSON] сума позики до цього часу [PERSON] не повернута. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] та з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 доларів США, в межах вартості ? частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в [ADDRESS], та ? частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] суд зазначає, що він не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За положеннями ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тобто ст. 65 СК України, на яку посилається [PERSON] як на одну з підстав для визнання договору позики недійсним, регулює відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів. Оскільки оспорюваний договір позики не є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, він не потребував письмової згоди іншого з подружжя, а неотримання такої згоди не є підставою для визнання договору позики недійсним. Не заслуговують на увагу і доводи [PERSON] про порушення сторонами договору позики законодавства, яким регламентується порядок використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України. Так, відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Що стосується посилань [PERSON] на те, що укладений [PERSON] і [PERSON] договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки отримані [PERSON] гроші були витрачені не інші цілі, ніж ті, що вказані в договорі позики, суд зазначає, що договір позики є реальною угодою і виникнення правових наслідків за цим договором пов'язане не з дотриманням встановлених договором цілей витрачання коштів, а виключно з моментом передачі грошей позичальнику, який підтверджений Актом приймання - передачі грошей від 01.12.2006 року. Тобто невитрачення отриманих позичальником за договором позики грошових коштів на указані в цьому договорі цілі не впливає на його дійсність. Крім того, з моменту отримання грошових коштів позичальник стає їх власником і має право розпоряджатися ними за власним розсудом, незалежно від того, на які цілі він їх отримав. Як вже було указано вище, факт передачі грошових коштів від [PERSON] [PERSON] підтверджений матеріалами справи, що свідчить про реальне виконання договору позики його сторонами. Виконання договору позики, в свою чергу, свідчить не тільки про те, що цей правочин був направлений на встановлення цивільних прав і обов'язків, тобто на досягнення певного правового результату, але й про те, що такий правовий результат наступив. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Акт приймання-передачі грошових коштів не є правочином у розумінні частини 1 ст. 202 ЦК України, тобто не є дією, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків сторін. Факт підписання акту прийому-передачі є лише підтвердженням настання правових наслідків, обумовлених відповідним правочином. Враховуючи викладене, акт приймання-передачі грошових коштів взагалі не може бути визнаний недійсним. Щодо зустрічного позову [PERSON] суд зазначає, що він не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання недійсними договору грошової пощики та акту приймання-передачі грошових коштів від 01.12.2006 року з тих підстав, що на момент укладення цього договору та підписання акту приймання-передачі коштів [PERSON] перебував у такому психічному стані коли він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Частиною 1 ст. 225 встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті і недійсним необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: щоб вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями. З метою встановлення такого стану громадянина в момент вчинення правочину суд може призначити судово-психіатричну експертизу експертизу. Проте наявність (відсутність) такого стану може бути доведена і іншими допустимими доказами. Причини стану особи, за якого вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, можуть бути різними: сильне нервове хвилювання, психічний розлад, травма, больовий шок, сильне алкогольне чи наркотичне сп'яніння тощо. Самостійне приведення фізичної особи у такий стан не перешкоджає можливому визнанню укладеного нею правочину недійсним. Як вказав Пленум Верховного суду України в своїй постанові №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Слід зазначити, що під час розгляду справи жодна зі сторін не зверталася до суду ані з клопотанням про призначення судово-психіатричної експертизи, ані з клопотанням про допит свідків на предмет встановлення психічного стану [PERSON] та його поведінки в побуті та на роботі в період укладення оспорюваного договору. Натомість, під час первісного розгляду справи представником [PERSON] було заявлене клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду указане клопотання було задоволене, у справі була призначена посмертна судово-психіатрічна експертиза. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з акту-листа №958 від 16.10.2009 року указана експертиза не була проведена у зв'язку з ненаданням низки документів, необхідних для її проведення, а саме амбулаторної медичної карти з районної поліклініки, індивідуальної карти амбулаторного хворого Одеського ОПНД, показань свідків про психічний стан [PERSON] та його поведінку в побуті та на роботі в період укладення оспорюваного договору. Враховуючи викладене, на порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідачки за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] не довели ті обставини, на які вони послалася у зустрічних позовних заявах як на підставу визнання договору грошової позики недійсним. Враховуючи викладене,

Outcome: approved