Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

В лютому 2020р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на житло та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житла. В обгрунтування позову, [PERSON] вказала, що є власницею квартири [ADDRESS] . До 24.02.2009р. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . У жовтні 2013р. сторони по справі спробували відновити сімейні стосунки та позивач дозволила відповідачу зареєструватися та проживати у її квартирі [ADDRESS] . Вже тривалий час між сторонами існують неприязні стосунки. Відповідач систематично вчиняє домашнє насильство, в зв`язку з чим позивач вимушена винаймати інше житло. Оскільки, що відповідач відмовляється виселитися з квартири [ADDRESS] , [PERSON] , будучи власницею квартири, не може здійснювати право власності та самостійно проживати в ній, а тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. В судові засідання відповідач не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, відзив на позов не подав. Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно матеріалів справи сторони перебували у шлюбі, який розірвано 24.02.2009р., що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.14). Матеріали справи свідчать, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , відповідно до договору дарування частини квартири від 26.03.2010р. (а.с.10) та договору купівлі-продажу від 21.06.2013р. (а.с.12). Згідно довідки ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Житомир» №217 від 31.01.2020р. [PERSON] , [INFO] , з 25.10.2013р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Як зазначає [PERSON] у позові, після розірвання шлюбу сторони по справі спробували відновити сімейні стосунки та позивач дозволила відповідачу зареєструватися та проживати у її квартирі [ADDRESS] . Підставою звернення [PERSON] з даним позовом до суду слугувала нестерпна поведінка відповідача, відмова [PERSON] виселитися з квартири [ADDRESS] , та порушення права позивача, як власника, користуватися та розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою. Вирішуючи питання на предмет задоволення позову, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як визначено ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ч.ч.1,2 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частинами 1, 6 статі 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника квартири [ADDRESS] , доказів протилежного суду не надано. Наявні в матеріалах справи копія постанови Корольовського районного суду м.Житомира від 16.12.2019р. у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, відповіді начальника Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області від 13.01.2020р., адресована [PERSON] , свідчать про те, що між сторонами існують неприязні стосунки. Зважаючи на те, що відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, шлюб між ними розірвано 24.02.2009р., [PERSON] не є членом сім`ї власниці квартири [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що відповідач, проживаючи в квартирі належній позивачу порушує право [PERSON] на користування своєю власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідач, проживаючи у згаданому житлі, чинить перешкоди у користуванні своєю власністю позивачу, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення відповідача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Приписами ст.141 ЦПК України визначено ,зокрема, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так, представництво інтересів позивача здійснювалося адвокатом Ярош В.В. відповідно до договору №7/20 від 01.02.2020р. про надання професійної допомоги та на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 03.02.2020 р. На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем до матеріалів справи долучено детальний опис робіт, квитанцію до прибуткового касового ордера № 21 від 01.02.2020 р., у договорі про надання професійної допомоги сторони визначили фіксований розмір вартості послуг (гонорару) за правничу допомогу у сумі 13 000,00 грн. Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розмір судових витрат, суд вважає, що всі дії, вчинені представником позивача в межах розгляду цивільної справи, є правничою допомогою в розумінні вимог закону, зважаючи на те, що суд в жодному разі не має будь-якого права вмішуватися у договірні відносини адвоката та його клієнта, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 13000,00 грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved