Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Миколаєва із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO]. У шлюбі з батьком сина не перебуває. Батько її сина [PERSON], 1960 року народження, був зареєстрований в с.Парутіно Очаківського району Миколаївської області, а 15 років тому переїхав на заробітки у м.Миколаїв і останнім відомим місцем його проживання є квартира [ADDRESS], власником якої є [PERSON] З травня 1994 року про [PERSON] вона не має ніяких відомостей. Де знаходиться на даний час [PERSON], батько неповнолітнього [PERSON], їй нічого невідомо. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім їй необхідно для оформлення державної допомоги дитині у випадку втрати батьківського піклування та для оформлення документів на виїзд за межі України, що вимагає згоди батька. Посилаючись на викладене, заявниця просила суд визнати [PERSON], 1960 року народження, безвісно відсутнім з 1 червня 1990 року. У судовому засіданні заявниця вимоги заяви підтримала. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої проти задоволення заяви не заперечував. Заслухавши пояснення заявниці, свідка, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наявного у справі свідоцтва про народження батьками неповнолітнього [PERSON] є [PERSON] та заявниця [PERSON]. Як слідує з пояснень заявниці, в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] вона не перебувала. На теперішній час місце проживання та перебування [PERSON] невідоме. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню цих правовідносин. За положеннями ст. 43 Цивільного кодексу України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявниця для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Крім того, місцем проживання особи, за положеннями ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. В своїй заяві заявниця вказувала на те, що [PERSON] був зареєстрований в с.Парутіно Очаківського району Миколаївської області та останнім відомим місцем його проживання була квартира [ADDRESS]. Разом з тим, згідно відомостей сектору адресно-довідкової роботи УДМС в Миколаївській області від 10.12.2014 року [PERSON], 1960 року народження, зареєстрованим чи знятим з реєстрації на території Миколаївської області не значиться. В судовому засіданні заявниця також пояснювала суду, що до їх знайомства з [PERSON], він та його батьки проживали в Росії, а переїхавши до України, проживали в с.Парутіно Очаківського району Миколаївської області. З [PERSON] вони проживали разом однією сім'єю у його батьків в с.Парутіно Очаківського району близько одного року у 1998 році. Потім припинили проживання та перестали спілкуватися. На території України [PERSON] офіційно не працював, та їй невідомо, чи мав останній постійне місце реєстрації в Україні. Власного житла та нерухомості у [PERSON] не було. Їй також відомо, що мати [PERSON] десь 10-12 років тому виїхала з України до Росії. З нею вони також не спілкуються та не підтримують зв'язок десь біля 10-11 років. Батько [PERSON] помер. Інших близьких родичів в Україні [PERSON] не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказувала на те, що [PERSON] був знайомий її батьків, який, як вона пам'ятає ще з свого дитинства, виїжджаючи на заробітки та тимчасово перебуваючи в Миколаєві, періодично заїздив до них, залишав свої речі та інколи ночував, проте ніколи не жив в їх квартирі [ADDRESS] ні постійно, ні тимчасово. Як слідує з пояснень заявниці в судовому засіданні, до звернення до суду з даною заявою, будь-яких заходів для встановлення місця знаходження чи перебування [PERSON] вона не вживала, до органів внутрішніх справ не зверталася. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи, що заявницею не доведено жодної обставини, при наявності яких визнання особи безвісно відсутньою на території України є можливим, суд приходить до висновку, що визначених Законом підстав для задоволення заяви про визнання [PERSON] безвісно відсутнім немає.

Outcome: dismissed