Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

В липні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], уточнивши позовні вимоги 07.10.2013 року, 04.11.2013 року та 15.10.2015 року, в якому просив встановити факт непроживання, визнання особи такою, що втратила право користування [ADDRESS] з 01.01.2003 року, встановити факт самовільного незаконного вселення, визнати особу такою, що не набула право користування жилим приміщенням, виселити [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] з [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що з 2003 року у спірній квартирі проживали [PERSON] (мати) та позивач. З 2003 року відповідач забравши свої речі, добровільно залишив спірну квартиру, а тому відповідно до ст. 71 ЖК України [PERSON] втратив право на користування даною квартирою. В 2008 році [PERSON] самовільно вселився у квартиру, вселив дружину та безпідставно зареєстрував дітей. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2014 року позов [PERSON] задоволено. Встановлено факт непроживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 01.01.2003 року по лютий 2008 року. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] з 01.01.2003 року. Визнано [PERSON] таким, що не набув право користуванням квартирою [ADDRESS] після самовільного незаконного вселення у лютому 2008 року. Виселено [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 572 грн. 90 коп. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з рішенням суду він не може погодитись, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи виходячи з наступного. Апелянт зазначає, що в липні 2003 року шлюб між ним і [PERSON] було розірвано, але враховуючи положення ст. 64 ЖК України, після розірвання шлюбу він продовжував постійно проживати у спірній квартирі та залишався зареєстрованим в ній, залишився носієм тих же прав і обов'язків, якими володів до розірвання шлюбу з [PERSON] Зазначає, що використовуючи своє право користування квартирою зареєстрував у квартирі свою доньку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO]. Апелянт зазначає, що після смерті матері позивач [PERSON] до 2012 року не заперечував проти його проживання у квартирі і його малолітніх дітей. Вважає, що [PERSON] втратив право користування спірною квартирою, його статус по відношенню до квартири змінився, він вже не є наймачем квартири, а правовідносини, що існують, не регулюються положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК України. [PERSON] після скасування судових рішень про виселення [PERSON] і його малолітніх дітей, 29.07.2013 року приватизував її та 26.05.2014 року подарував її своїй доньці [PERSON] [INFO]. На думку апелянта, суд не врахував роз'яснень викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли при застосуванні Житлового Кодексу України», а також порушив норми процесуального права, не врахувавши висновків і мотивів скасування Вищим спеціалізованим судом України попередніх судових рішень у цій справі. Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав. Рішенням Новозаводського районного суду від 21.01.2013 року частково задоволено вимоги [PERSON] Визнано протиправними дії [PERSON] та [PERSON] по створенню перешкод [PERSON] у користуванні [ADDRESS]. Вселено [PERSON] у [ADDRESS]. Виселено [PERSON], [PERSON] разом з малолітніми дітьми: [PERSON] та [PERSON] з [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради про визнання наймачем квартири. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.01.2013 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.01.2013року та ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2013 року в частині виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишені без змін. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.12.2013 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право користування жилим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 березня 2014 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2013 року скасовано. Позов [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] з 01.01.2003 року. Виселено [PERSON] та неповнолітніх [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою ВССУ України від 09.07.2014 року рішення суду першої інстанції та апеляційного суду скасовані і справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Оскаржуваним рішенням задоволені позовні вимоги [PERSON] Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] добровільно не проживав у спірній квартирі з 01.01.2003 року по 2008 рік. У лютому 2008 року [PERSON] самовільно вселився у спірну квартиру без згоди позивача [PERSON], потім незаконно зареєстрував у спірній квартирі своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], які не є членами сім'ї [PERSON] З таким висновком суду погоджується апеляційний суд з наступих підстав. Судом по справі встановлено, що спірна квартира до 2013 року належала до державного жилого фонду і перебувала на балансі у КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради, а на даний час власником спірної квартири є [PERSON] на підставі договору дарування від 26.05.2014 року, а тому суд першої інстанції розглядаючи справу в межах заявлених вимог обґрунтовано послався на норми закону, які регулювали спірні правовідносини до 2013 року : ЖК України та ст. ст.11, 15, 16 ЦК України. Позивач [PERSON] в спірній квартирі проживав з дня свого народження(1989року) і до смерті своєї матері [PERSON].(2008 рік). Показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], наданих в попередніх судових засіданнях, які узгоджуються між собою і спростовують пояснення свідка [PERSON], підтверджується, що [PERSON] в період з 2003 року по 2008 рік був відсутній в квартирі [ADDRESS] та вселився в лютому - березні 2008 року, згодом вселив дочку [PERSON], [INFO], а після народження 03.10.2010 року вселив та зареєстрував сина [PERSON] (а.с. 238 т. 2). Тобто, відповідач вселився в квартиру після смерті матері позивача, шлюб між якими було розірвано рішенням суду від 03.07.2003 року. Під час тимчасової відсутності позивача, якому на день смерті матері, виповнилося лише 18 років, відповідач без згоди позивача вселився самовільно в квартиру, змінивши вхідні двері та замки та чинив перешкоди проживанню позивача. Дані обставини встановлені попередніми судовими рішення, залишеними без зміни вищестоящою інстанцією. Відсутність згоди [PERSON] на їх вселення також випливає зі змісту зустрічних позовних заяв [PERSON] і [PERSON] (а.с. 98-99, 133-134). Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідач без поважних причин був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців - з 2003 року по 2008 рік і відповідно до положень ст. ст. 212, 214 ЦПК України цьому факту було надано належну правову оцінку. Апеляційний суд не може погодитись з доводами відповідача про те, що він набув право користування спірною квартирою, оскільки відповідач 08.06.2006 року уклав шлюб з [PERSON], від якого вони мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], місце проживання яких відповідач без згоди позивача зареєстрував у квартирі, а крім того, з 1994 року [PERSON] зберігає право власності на 1/2 частину трикімнатної [ADDRESS]. Сама по собі реєстрація відповідача з дітьми у квартирі, за наявності інших доказів у справі про не проживання відповідача у квартирі з 2003 року не дає підстав для збереження за ним права користування спірною квартирою. До того ж, право [PERSON] на користування спірним жилим приміщенням у ході розгляду даної справи не визнає ні власник житла - Чернігівська міська рада, ні його балансоутримувач - КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради. До 13.05.2013 року ні [PERSON] ні [PERSON] не були квартиронаймачами даної квартири, так як згідно з особовим рахунком квартири її наймачем рахувалась померла [PERSON], що підтверджується даними особового рахунку [NUMBER], відповідно до якого наймачем з 13.05.2013 року є [PERSON] Виселяючи [PERSON] і дітей з квартири, суд обґрунтовано виходив з того, що вони не мають законного права користування спірним жилим приміщенням, тому вони підлягають виселенню з цього приміщення. Малолітні діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] вселилася до квартири не як члени сім'ї наймача цієї квартири, а як члени сім'ї [PERSON], який з моменту вселення і по цей час не має законного права користування квартирою. Крім того, відповідно до постанов про закінчення виконавчого провадження ВП № 37372829 та ВП № 37373416 від 17.06.2013 року (а.с. 386, 392 т. 1) по виконавчому листу № 2/751/56/2013 виданого 01.04.2013 року, [PERSON], [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] виселено з спірної квартири. Зазначених осіб знято з реєстрації, що підтверджується особовим рахунком [NUMBER] від 21.05.2013 року (а.с. 376 т. 1). Виселення без надання іншого житла відповідає положенням ст.ст. 64, 65 і 109 ЖК УРСР (п. 41 листа Верховного Суду України від 26.05.2001 р. «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)), ст. 47 Конституції України, ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР. За таких підстав, апеляційний суд не вважає, що рішення суду в цій частині, як законне і обґрунтоване підлягає залишенню без зміни. Перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою з 01.01.2003 року підлягає зміні з наступних підстав. Установивши правильно обставини справи щодо не проживання відповідача з 01.01.2003 року, суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач втратив право користування спірною квартирою з 01.01.2003 року, оскільки відповідно до положень ст. 71 ЖК України особа зберігає право користування жилим приміщенням протягом шести місяців, а тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою з 01.07.2003 року.

Outcome: partial