Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, який в березні 2016 року уточнив та просив визнати за ним право власності на домоволодіння № 5 по вул. Ульянівській в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області та господарські будівлі, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1736 га, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 22 березня 1989 року, належне їй на праві власності на 1/2 частину домоволодіння в спільній сумісній власності подружжя та на іншу 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого 28 листопада 1983 року. Представник позивача за довіреністю [PERSON] надав суду заяву в якій просив закінчувати розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявися, повідомлявся належним чином про причини неявки суд не повідомив. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 28 жовтня 1983 року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІ-КИ № 456701 виданим 01 грудня 1983 року Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.18). 22 березня 1989 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІІ-КИ № 479124 виданим 24 березня 1989 року Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.18). На день смерті батька, а згодом і матері, позивач проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO]. Батьки позивача були одружені з 07 квітня 1962 року та під час шлюбу придбали домоволодіння, який на підставі наказу № 250-с від 10 жовтня 1983 року, [PERSON] набув у власність. В свою чергу, совхоз «Кіровський» відчужив [PERSON] вищезазначене домоволодіння шляхом продажу за 2275 рублів, які останній вніс в касу совхозу «Кіровський» з метою будівлі будинку № 5 по вул. Ульянівській в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Будинок було збудовано у 1975 році, та за актом від 01 грудня 1975 року, його разом з надвірними будівлями та присадибною земельною ділянкою було передано батьку позивача [PERSON] З 1977 року позивач разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] стали проживати в вищевказаному домоволодінні. Право власності на домоволодіння батьки позивача не реєстрували, оскільки діюче на той час законодавство не пов'язувало виникнення права власності з часом його реєстрації. За положеннями ст.ст. 22, 28 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, розмір часток кожного із подружжя у спільному майні є рівними. Тобто, вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння № 5 по вул. Ульянівській в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яке складалося з житлового будинку та надвірних будівель, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1736 га. Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем викриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зокрема, згідно з п. 124 чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністра юстиції Української PCP від 11 жовтня 1975 №45/5 (далі Інструкція), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном серед іншого можуть бути довідка управління будинками, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець, безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця, або запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить проте, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку в період 6 місяців після дня смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини у передбачений ст. 549 ЦК УРСР строк до нотаріальної контори звернулася дружина померлого (мати позивача) [PERSON]. Разом з тим, [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим будинком, оскільки вона з 1977 року по день смерті була зареєстрована у спадковому будинку, що підтверджується довідкою № 799 від 17 серпня 2015 року та проживала спільно зі спадкодавцем до дня його смерті. Тобто [PERSON] вчинила дії, що свідчили про прийняття нею спадщини. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері, оскільки вчинив всі відповідні дії щодо прийняття спадщини, а саме фактично вступив в управління та володіння спадковим будинком, постійно проживав разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини, зокрема з 1986 року після навчання та на даний час зареєстрований у спадковому будинку, що підтверджується довідкою № 804 від 17 серпня 2015 року, з заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори позивач також не звертався. З урахуванням вищезазначеного, [PERSON] вчинив всі дії, що свідчили про прийняття ним спадщини. Якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК України, то слід виходити із положень ст. 549 ЦК УРСР, якою визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном. Вважаючи, що незалежно від часу прийняття спадщини, спадкове майно належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та з урахуванням юридичної необізнаності з заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини за законом [PERSON] звернувся до нотаріальної контори лише у 2015 році. Однак, постановою державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 15 жовтня 2015 року [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] померлої 22 березня 1989 року було відмовлено, оскільки не підтверджено належність їй спадкового майна, а саме житлового будинку (а.с.29). Надати правовстановлюючі документи [PERSON] не має змоги, оскільки [PERSON] прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння 1/2 частиною спадкового будинку, після смерті чоловіка [PERSON], інша ж 1/2 частини будинку належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Згідно п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року з наступними змінами чинними на час ухвалення оскаржуваної постанови, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Із положень ст. 1297 ЦК України випливає, що свідоцтво про право на спадщину на майно може бути видано за умови подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Якщо у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на майно, спір вирішується в судовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Положеннями ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у справі. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст. 1296 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на житловий будинок у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок № 5 по вул. Ульянівській в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області та господарські будівлі та споруди. На підставі викладеного,

Outcome: approved