Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], разом з позивачем. На обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначає, що 19 лютого 2011 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який за рішенням Старокостянтинівського районного суду від 14 липня 2014 року розірвано. Після припинення спільного проживання дитина залишилася проживати з ним в будинку його матері по [ADDRESS], де вони і зареєстровані, а відповідачка перейшла проживати в квартиру за адресою [ADDRESS]. В даний час [PERSON] почала створювати перепони в проживанні дитини біля нього, намагається забрати дитину, хоча не має можливості забезпечити належні умови для її проживання і виховання. В судовому засіданні позивач ці вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] позов визнала і пояснила, що дійсно дитина проживає біля батька, тобто біля [PERSON], оскільки вона не може створити належні умови для проживання і розвитку дитини, так як не має постійного заробітку, житла, має намір виїхати на роботу за кордон. В той же час визнала, що після розірвання шлюбу мала намір забрати дитину до себе, але тепер зрозуміла, що дитині буде краще біля батька, тим більше сподівається, що позивач по справі не буде створювати їй перешкоди у спілкуванні з дитиною та участі в її вихованні. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом об'єктивно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з19 лютого 2011 року по 14 липня 2014 року перебували у шлюбі. [INFO] в них народилась дочка [PERSON]. З весни 2014 року сторони проживають окремо. Позивач разом з дитиною проживає і зареєстрований в будинку по [ADDRESS], а відповідачка по справі проживає за адресою [ADDRESS]. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 08.12.2014 року за № 47\\21-39-2756\\2014, за результатами обстеження умов проживання малолітньої [PERSON], [INFO], орган опіки та піклування не заперечує проти проживання з її батьком [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно з ч.ч.1 ст.ст.160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передавати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2ст. 161 СК України). Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачкою по справі не суперечить закону і не порушує права, свободи, інтереси інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню та необхідно визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з її батьком [PERSON], що буде відповідати інтересам дитини, а також сторін по справі. На підставі ст.ст. 6,19,141,157,160,161 Сімейного кодексу України, Декларації прав дитини, та

Outcome: approved