Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

В липні 2021 року Акціонерне товариство «Кредобанк» (надалі - АТ «Кредобанк») звернулося до суду із вищевказаним позовом. Вимоги позову мотивовано тим, що 13 травня 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № СL-191616, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в сумі 244\~870 грн. на строк до 10 травня 2024 року, зі сплатою відсотків за процентною ставкою 36,99 % річних. Відповідач [PERSON] не виконала належним чином умови договору, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 29 квітня 2021 року становить 251\~781 грн. 36 коп., яка складається з наступного: 187\~100 грн. 22 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 64\~681 грн. 14 коп. - заборгованість за відсотками. Ухвалою суду від 09 липня 2021 року у даній цивільній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Однак, у визначені судом строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 13 травня 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір СL-191616 (а.с. 18), відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти в розмірі 244\~870 грн. на строк до 10 травня 2024 року, зі сплатою відсотків за процентною ставкою 36,99 % річних. Відповідно до п. 2.4. договору, позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: -на поточні потреби в сумі 66\~562 грн. 83 коп.; -на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості перед АБ «Укргазбанк» в сумі 26\~734 грн. 92 коп.; -на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 87\~155 грн. 98 коп.; -на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості перед АТ «УкрСиббанк» в сумі 28\~582 грн. 60 коп.; -на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості перед АБ «Укргазбанк» в сумі 35\~833 грн. 67 коп.; Виконання вимог договору позивачем підтверджується меморіальними ордерами, що містяться в матеріалах справи (а.с. 8-12). 13 травня 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано Анкету-заяву СL-191616 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій остання зазначила інформацію про перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Підпис останнього також міститься у вказаній заяві-анкеті (а.с. 24). Відомості про перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі, підтверджується паспортом громадянина України [PERSON] , в якому міститься запис про перебування останньої з 09 жовтня 2004 року у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (а.с. 25, 26). Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість за Кредитним договором № СL-191616 від 13 травня 2019 року станом на 29 квітня 2021 року, становить 251\~781 грн. 36 коп., яка складається з наступного: 187\~100 грн. 22 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 64\~681 грн. 14 коп. - заборгованість за відсотками.. Між сторонами виник спір стосовно не належного виконання відповідачем [PERSON] , як позичальником, взятих на себе кредитних зобов`язань. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. З аналізу норм ст. ст. 1048, ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Як вбачається з матеріалів справи, 20 квітня 2021 року позивач звернувся із досудовою вимогою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. Позивач реалізував своє право на стягнення усієї заборгованості за Кредитним договором № СL-191616 від 13 травня 2019 року, шляхом пред`явлення позову до суду. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї . Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 14-712цс19 та підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20. В даному випадку відповідач [PERSON] є солідарним боржником по Кредитному договору № СL-191616 від 13 травня 2019 року, укладеним між АТ «Кредобанк» та [PERSON] . Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. У зв`язку з тим, що відповідачами не надано до суду заперечень проти позову, доказів в підтвердження того, що належним чином виконувалися умови кредитного договору, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню. Судом перевірений розрахунок заборгованості наданий представником позивача, який суд вважає вірним. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № СL-191616 від 13 травня 2019 року у розмірі 251\~781 грн. 36 коп. Щодо розподілу судових витрат, зокрема в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25\~178 грн. 13 коп., суд зазначає наступне. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи між адвокатським об`єднанням «Бізнес і право» та «АТ «Кредобанк» був укладений Договір про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року. Доказів на підтвердження сплати витрат на правничу допомогу в розмірі 25\~178 грн. 13 коп. та акту виконаних робіт представником позивача не надано, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням розміру задоволених позовних вимог згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3\~776 грн. 72 коп. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed