Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

В лютому 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 17-20) до відповідача [PERSON], в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором позики від 04 жовтня 2013р. (далі по тексту - договір позики) в розмірі 8000,0 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату подання позову до Солом'янського районного суду м. Києва складає 207117,85 грн.; 3,0% річних у розмірі 18555,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 04 жовтня 2013р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, за яким позивачкою було надано відповідачу позику в розмірі 8000,0 дол. США, яку останній зобов'язувався повернути в строк до 30 липня 2014р. Однак, отримані грошові кошти відповідач по теперішній час в добровільному порядку не повернув. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2018р. у справі відкрито провадження та призначено справу в підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання представник позивача подала на адресу суду клопотання, в якому просила суд проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача, заявлені позовні вимоги сторона підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщалася у встановленому законом порядку, за місцем своєї реєстрації, у судові засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 04 жовтня 2013р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки (а.с. 4) наступного змісту: «Я, [PERSON] паспорт [NUMBER] виданий Шевченковским РУ ГУ МВС України в м. Києві 28 лютого 2002р. проживаючий по адресу [ADDRESS] подтверждаю долг в размере $8000 (Восемь тысяч долларов) полученних ранее от [PERSON] и обязуюсь отдать до 30 июля 2014г. 04.10.2013», тобто відповідачем було отримано від позивачки в борг суму коштів у розмірі 8000,0 дол. США, які останній зобов'язувався повернути в строк до 30 липня 2014р. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всієї суми заборгованості позивачці судом не встановлено. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, сума позики залишається неповернутою. Згідно з розрахунком заборгованості сума заборгованості складається з суми основного боргу - 8000,0 дол. США, що за курсом НБУ на час звернення сторони позивача до Солом'янського районного суду м. Києва становить 207117,85 грн.; 3,0 % річних за період часу з 30 липня 2014р. по 24 липня 2017р. у розмірі 18555,0 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2256,73 грн.

Outcome: approved