Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивачу на праві приватної власності, після смерті його баби [PERSON], належить квартира [ADDRESS]. Після отримання квартири у власність позивач мав намір зробити в ній ремонт та проживати там разом зі своєю сімєю. Разом із цим, на час подання позовної заяви, позивач позбавлений змоги користуватися вищезазначеною квартирою у звязку із тим, що у вищезазначеній квартирі зареєстрований та постійно проживає син померлої, він же батько позивача [PERSON] (відповідач по справі). Зазначає, що відповідач вселився у вказану квартиру за згодою померлої та між позивачем, як власником квартири, та відповідачем не досягнуто згоди щодо користування вказаним приміщенням, отже правових підстав проживати у вказаній квартирі відповідач не має. Також зазначає, що із відповідачем позивач не веде спільного господарства та сторони неповязані спільним побутом. Посилаючись на норми ст.ст.317,319,383,391 ЦК України, ст.ст.64,116,150, 156,157 ЖК УРСР просить суд усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою №154 в будинку №13 по вулиці Тверська в м.Дніпрі, шляхом виселення [PERSON] із вищезазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення зі зняттям його з реєстраційного обліку із зазначеної адреси. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав, у зв'язку із чим, суд, враховуючи заяву представника позивача, відповідно до\~ст.ст. 224 - 225 ЦПК України\~ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно №70326125. Право власності на вищезазначену квартиру позивач успадкував після смерті його баби [PERSON] за заповітом. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області ДМС від 28 липня 2017 року в квартирі [ADDRESS] з 08 квітня 1999 року зареєстрований [PERSON] Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року N 2\~«Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. В судовому засіданні позивачем неоспорювався той факт, що реєстрація та вселення відповідача до квартири [ADDRESS] відбулась за згодою попереднього власника [PERSON], яка була матірю відповідача. Таким чином відповідач вселився та набув право користування спірною квартирою як член власника майна, оскільки попереднім власником спірної квартири, під час якого відповідач був зареєстрований у спірній квартирі, була його мати [PERSON] Суд також зазначає, що [PERSON] є батьком [PERSON], який є новим власником квартири. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] постійно проживає у вищезазначеній квартирі. Предявляючи позовні вимоги до відповідача, позивач посилається на ст.ст.317,319,321,383,391 ЦК України та ст.ст.64,116,150, 156,157 ЖК УРСР. Так, згідно із ч.1 ст.321, ч.2 ст.386, ч.1 ст.391 ЦК\~право власності є непорушним. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Разом з цим, згідно\~ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини , пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Згідно з ч.4\~ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Відповідно до ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Виселення членів сімї власника житла без надання іншого житлового приміщення можливо лише на підставі ст.116 ЖК УРСР, а саме: якщо такий член сім'ї систематично руйнує чи псує житлове приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил спільного проживання робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або в одному будинку, а заходи попередження і громадського впливу виявилися марними. Разом з тим суд вважає, що позивачем не доведено підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, а також підстави для їхнього примусового виселення, які визначені ст.116 ЖК УРСР, зокрема систематичне руйнування чи псування житлового приміщення, або використовування його не за призначенням, або систематичне порушення правил спільного проживання, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи попередження і громадського впливу виявилися марними. Неприязні стосунки, які склалися між позивачем та відповідачем не є підставою для його примусового виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти мешканця з реєстрації місця проживання можна тільки за умови втрати ним права користування цим житлом або через його виселення (добровільно або примусово). Враховуючи те, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача, суд приходить до висновку, що підстави для зняття [PERSON] з реєстрації також відсутні. Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України судові витрати при відмові в задоволенні позову покладаються на позивача. Враховуючи те, що у позові відмолено, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed