Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності,виданого на підставі рішення Мирнодолинської сільради від 24 лютого 1999 року №5, вона є власником жилого будинку № 27 по вулиці Перекопській в с. Новознаменівка Олександрівського району Донецької області. В цьому ж будинку зареєстровано сина позивача [PERSON] ЄвгенаАнатолійовича,який з березня 2010 року у будинку не проживає та місце знаходження його невідоме. Позивач вважає, що син, залишаючись зареєстрованим у вказаному будинку, втратив право користування ним , бо тривалий час фактично має інше місце проживання. За обставин реєстрації відповідача в будинку позивача порушуються права останнього як власника майна на вільне володіння та користування будинком. На підставі викладеного позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком № 27 по вулиці Перекопській в с. Новознаменівка Олександрівського району Донецької області . Позивач у судове засідання не зявилася, належним чином повідомлена про день розгляду справи, звернулася із заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі,проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час розгляду справи належним чином повідомлений, будь-яких заяв до суду не надавав. В силу положень ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У звязку з неявкою відповідача, повідомленого про час і місце судового засідання, суд, відповідно до вимог ст. 223, 280-282 ЦПК України, прийняв рішення про заочний розгляд справи, оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Розглядаючи спір, суд виходив з такого. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), кожній особі гарантовано окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України ,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право власності на житловий будинок за адресою:вул. Перекопська,буд.27, с. Новознаменівка Олександрівського району Донецької області, зареєстровано за позивачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 21 травня 1999 року ,виданого на підставі рішення Мирнодолинської сільради №5 від 24 лютого 1999 року та зареєстрованого Олександрівським БТІ за №11 від 21.05.1999 р. (а.с. 11). Згідно наданих свідоцтва про народження ( серія І-НО № 785551) та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб ( № 00021296755 від 26.10.2018р.) позивачка є матірю відповідача. За витягом з домової книги, відповідач зареєстрований в [INFO] (а.с. 12). Згідно довідок Олександрівської селищної ради від 25.10.2018 року за №261/02-27 та від 05.11.2018р. №229, [PERSON], [INFO] мешкає в с. Новознаменівка Олександрівського району Донецької області,вул.Перекопська,27, разом з сином [PERSON],який за цією адресою не проживає з 2010 року (а.с. 9,21). Обставини не проживання останнього за місцем реєстрації підтверджено актом обстеження помешкання за адресою: вул. Перекопська,27, с. Новознаменівка Олександрівського району Донецької області від 25 жовтня 2018 року № 207/02-24 комісією Олександрівської селищної ради, за яким було встановлено, що за даною адресою зареєстрований, але не проживає з березня 2010 року син власника будинку - [PERSON] (а.с.10). За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 Кодексу, зокрема членами сімї наймача може бути визнано осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно до ст. 405 ЦК України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім' ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права, на підставі цієї норми права, є наявність у позивача права власності, та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням, з'ясуванню підлягають термін його відсутності, та поважність причин такої відсутності. Суд вважає встановленим, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації. З позовної заяви вбачається,що відповідач з власної ініціативи в березні 2010 року виїхав на заробітки та з того часу, більше 8 років, не веде з позивачем спільного господарства, не здійснює оплату наданих комунальних послуг. Також, судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником квартири перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням. Права позивача, як власника житла, потребують захисту, оскільки вона, будучи пенсіонером та малозабезпеченою особою, не може скористатися правом на отримання субсидії з оплати комунальних послуг, та безперешкодного відчуження майна, в разі потреби. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку, тобто будинок не є житлом, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Також відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). За таких обставин, враховуючи, що права власника порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON]А таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком № 27 по вул. Перекопській в с. Новознаменівка Олександрівського району Донецької області, тобто позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved