Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

В лютому 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що його бабусі [PERSON] на праві власності належало 67/100 частин жилого будинку по [ADDRESS] ,право власності на інші 33/100 частини цього ж будинку належало [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. [PERSON] за життя склала заповіт,яким усе своє майно заповіла позивачу [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. [INFO] [PERSON] померла,після її смерті відкрилася спадщина за заповітом,від якої позивач не відмовлявся,звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса. Інший спадкоємець за заповітом [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняв,на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не мешкав. Фактично спадщину,яка залишилась після смерті [PERSON] за законом,прийняв син померлої та батько позивача [PERSON] ,який проживав спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вступив в управління спадковим майном,про відмову від спадщини не заявляв,але документально права на успадковане нерухоме майно не оформив. [INFO] помер батько позивача [PERSON] ,заповіту не залишив. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв позивач як спадкоємець за законом першої черги, звернувшись у встановлений законом строк з відповідною заявою до нотаріуса. Постановами нотаріуса від 23.11.2018 р. та 30.01.2019 р.було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] та за законом після смерті [PERSON] на 67/100 частини спірного будинку,оскільки позивач не підтвердив факту прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] ,не надав документів на підтвердження права власності [PERSON] на спадкове майно,за співвласником 33/100 частин цього ж будинку [PERSON] зареєстровано право власності на весь будинок в цілому. Посилаючись на те,що в інший,позасудовий спосіб,захистити майнові права спадкоємця неможливо, позивач просить суд визнати за ним право власності на 67/100 спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на вказану частину будинку без проведену без законних підстав. Ухвалою суду від 10.03.2020 р.відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження,витребувано від П`ятої Запорізької державної нот контори спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 28.01.2021 р.до участі у справі замість померлого відповідача [PERSON] залучено її правонаступника [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Серболова Н.М.підтримала позов з наведених у ньому підстав та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився,надав заяву про розгляд справи без його участі та про відсутність заперечень проти позову. Відповідачка [PERSON] відзиву на позов не надала. В судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідачка [PERSON] позов визнала та пояснила,що її матері [PERSON] на праві власності належало 33/100 частини жилого будинку по [ADDRESS] ,чому сталася помилка при реєстрації прав власності,їй невідомо. Не заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши усні пояснення учасників справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Як передбачено ст.4 ЦК України(в ред.1963р.),який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ,підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є,зокрема,акти цивільного законодавства,а згідно ст.525 цього ж Кодексу ,смерть спадкодавця породжує спадкові правовідносини. Як передбачено ст.524 цього Кодексу,спадкуванням є перехід прав та обов`язків(спадщини)від померлої фізичної особи (спадкодавця)до інших осіб(спадкоємців);до складу спадщини входять всі права та обов`язки ,які належали спадкоємцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. За приписами ст.548,549 ЦК УРСУ ,який був чинним на час відкриття спадщини,для набуття спадщини спадкоємцю необхідно її прийняти протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Спадкоємець визнається таким,що прийняв спадщину,якщо він протягом вказаного строку фактично вступив у володіння або управління спадковим майном чи подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 р.застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі, щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно ст.529 ЦК України(в ред.1963р.),при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є у рівних частках діти(у тому числі усиновлені),подруг та батьки (усиновлювачі)померлого. Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 24.01.1997 р. ,на праві власності бабусі позивача [PERSON] належало 67/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] ,право власності [PERSON] на згадуване нерухоме майно державну реєстрацію не проходило. [INFO] [PERSON] померла,відкрилася спадщина за заповітом,посвідченим 01.07.1998 р.державним нотаріусом Кисельовою В.В.,згідно якого належну заповідачу частину жилого будинку по [ADDRESS] [PERSON] заповіла [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] заповіт є чинним. Спадкоємець за заповітом [PERSON] заявою від 28.04.1999 р.повідомив нотаріуса,що від спадщини за заповітом [PERSON] не відмовляється,проте дій щодо її прийняття не вчинив. На підставі цієї заяви П`ятою Запорізькою державною нотконторою була заведена спадкова справа № 325 до майна померлої [PERSON] ,листом від 20.09.2018 р.нотаріусом повідомлено іншого спадкоємця за заповітом [PERSON] про відкриття спадщини після смерті [PERSON] та запропоновано у термін до 20.10.2018 р. надати підтвердження факту прийняття спадщини або визначення додаткового строку для її прийняття. В матеріалах спадкової справи заяви від [PERSON] як спадкоємця за заповітом стосовно спадщини [PERSON] відсутні. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] разом із спадкодавцем не мешкав та не був зареєстрований,він вважається таким,що спадщину за заповітом не прийняв,тому після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом,яку фактично прийняв її син [PERSON] ,що був зареєстрований та мешкав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини,про відмову від спадщини не заявляв,документально права спадкоємця не оформив,прийняту ним спадщину на своє ім`я не зареєстрував. [INFO] [PERSON] помер,відкрилася спадщина за законом,яку прийняв позивач [PERSON] ,звернувшись у встановлений законом строк із відповідною заявою,на підставі якої 12.10.2016 р.П`ятою Запорізькою державною нотконторою була заведена спадкова справа № 535-2016 до майна померлого [PERSON] . Інші особи про права на спадщину померлого [PERSON] не заявляли. Як передбачено ст.11 ЦК України,підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є,зокрема,акти цивільного законодавства,а згідно ст.1220 ЦК України встановлено,що смерть спадкодавця породжує спадкові правовідносини. Як передбачено ст.1216,1218 ЦК України,спадкуванням є перехід прав та обов`язків(спадщини)від померлої фізичної особи (спадкодавця)до інших осіб(спадкоємців);до складу спадщини входять всі права та обов`язки ,які належали спадкоємцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1217,1223 ЦК України,спадкування здійснюється за законом або заповітом,право на спадкування мають особи,які визначені у заповіті.У разі відсутності заповіту,визнання його недійсним,неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом,а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини,право на спадкування за законом одержують особи,визначені у ст.1261-1265 цього Кодексу. Як передбачено ст.1268 ЦК України,спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Постановами нотаріуса від 23.11.2018 р. та 30.01.2019 р.було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] та за законом після смерті [PERSON] на 67/100 частин жилого будинку [ADDRESS] . За змістом згадуваних постанов,нотаріусу,зокрема,не було надано оригіналу документів про право власності на спадкове майно з відміткою про реєстрацію права власності за спадкодавцем. Також при перевірці документів спадкової справи нотаріусом було встановлено,що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу ,посвідченого нотаріально 28.12.2010 р.,за [PERSON] ОП ЗМБТІ було зареєстровано право власності на жилий будинок [ADDRESS] в цілому,хоча за змістом вказаного правочину,вона набула у власність лише 33/100 частини цього нерухомого майна. Як роз`яснено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р.»Про судову практику у справах про спадкування»,свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вимоги спадкоємця про визнання права власності на спадкове майно можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством,яка завершується винесенням нотаріусом відповідної постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Постанова нотаріуса про відмову видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на частку,що належала [PERSON] ,якою завершена процедура нотаріального розгляду заяви спадкоємця,перешкоджає позивачу захистити свої спадкові права в позасудовий спосіб і є підставою для визнання за ним права власності на успадковану частку у спадщині,що відповідає приписам ст.16 ЦК України про право на захист особою свого цивільного права шляхом визнання за ним права власності на майно. При вирішенні вимог позивача про одночасне скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] на 67/100 частин згадуваного вище будинку,суд встановив наступне. 28.12.2010 р.за [PERSON] ОП ЗМБТІ було зареєстровано право власності на жилий будинок [ADDRESS] в цілому,підставою для реєстрації речових прав зазначено договір купівлі-продажу № 6911 від 28.12.2010 р. За змістом вказаного правочину,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г.та зареєстрованого в реєстрі правочинів за № 4289002, [PERSON] набула у власність 33/100 частини жилого будинку [ADDRESS] . Тобто,при реєстрації за [PERSON] права власності на нерухоме майно,реєстратором ОП ЗМБТІ була допущена помилка при зазначені частки співвласника у спільній частковій власності,що в подальшому призвело до порушення прав позивача на отримання у власність нерухомого майна в порядку спадкування. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 зазначеного Закону). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Спірні правовідносини у справі виникли між позивачем та відповідачем у справі, які є учасниками спільної часткової власності, на думку позивача, як вбачається з позовної заяви, [PERSON] не мала правових підстав для реєстрації за нею права власності на зазначене нерухоме майно в цілому,оскільки є власником лише 33/100 частин нерухомого майна,а наслідки вирішення цієї справи безпосередньо впливають на зміст і стан речового права позивача у справі. З наведено суд дійшов висновку,що зазначені вимоги можуть бути предметом розгляду у даній справі,оскільки позивач порушує питання визнання права власності на спірне майно в певному обсязі,за таких обставин цей спір має ознаки приватноправового та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства(постанова ВП ВС від 28.08.2019 у справі № 752/8287/18 , постанова ВП ВС від 21.08.2019 у справі № 520/2834/17). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. П. 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Враховуючи,що [PERSON] на підстав правочину з законних підстав набула у власність 33/100 часини жилого будинку по [ADDRESS] ,державна реєстрація за нею права власності на цей будинок в цілому відбулася без законних підстав,оскільки фактично у такий спосіб було засвідчено право особи і на 67/100 частин цього ж будинку,якого вона не набула,власником цього майна є інша особа,а наявність державної реєстрації за [PERSON] права власності на цей будинок в цілому перешкоджає власнику захист своїх майнових прав,тому реєстрацію права власності за [PERSON] на 67/100 частин цього ж будинку необхідно скасувати. Судові витрати не розподіляються,оскільки представником позивача заявлено про віднесення їх на рахунок позивача. На підставі ст.ст.16,328,370,1217,1223,1261,1266,1268 ЦК України,ст. 12,13,76,81,258,259,265,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: approved