Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

В лютому 2014р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Одеської міської ради, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира належала їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 червня 1993р. Позивачка зазначала, що вона, як дружина є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], інших спадкоємців немає, оскільки рідний син померлого [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на її користь. Стверджувала, що спадщину після смерті чоловіка вона прийняла, шляхом звернення до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки частка померлого у праві власності на квартиру [ADDRESS], не визначена, та рекомендовано звернутися до суду. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визначити їх з померлим частки у в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], по 1/2 частці кожному. Представник позивача, діюча за ордером та угодою від 10.02.2014р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила їх задовольнити у повному обсязі (а.с.15,16). Представник відповідача за довіреністю від 14.11.2013р. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити в їх задоволенні (а.с.78). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 26 книги третьої, главою 84 книги шостої ЦК України та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 10.05.1979р. Жовтневим ЗАГС м. Одеси, актовий запис №329 (а.с.11). Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.06.1993р. [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності, без визначення часток у праві власності квартира [ADDRESS] (а.с.5). Вказане свідоцтво було видане відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі розпорядження органу приватизації № 12669 від 28.06.1993р. (а.с.6). 22.12.1994р. право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН» (а.с.5 звор.). 26.10.2001р. на вказану квартиру на ім'я [PERSON] та [PERSON] було оформлено технічний паспорт (а.с.7-8). При житті, а саме 10.02.1995р. [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с.36). [INFO]. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9). Судом встановлено, що [PERSON] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS], що підтверджується довідками від 06.02.2014р. за №216, та за №217, які знаходиться у матеріалах справі (а.с.37,38). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.06.1993р. та на частину легкового автомобіля марки NISSAN, модель MURANO 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який був зареєстрований на праві власності за померлим (а.с.5, 56). Спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] є: [PERSON], дружина померлого та [PERSON], рідний син померлого. Встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], шляхом звернення у передбачений законом строк, а саме 06.02.2014р. із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу (а.с.33). З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON], син померлого, 19.02.2014р. подав до органів нотаріату України заяви про відмову від спадщини після смерті [PERSON] на користь позивачки (а.с.45,47). Встановлено, що 05.04.2014р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на ім'я [PERSON], як дружині яка пережила свого чоловіку було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу, а саме на 1/2 частку легкового автомобіля марки NISSAN, модель MURANO 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.72). Крім того, 05.04.2014р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на ім'я [PERSON], як спадкоємиці, зазначеної у заповіті [PERSON] з урахуванням 1/2 частки у спадщини, від якої відмовився [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку легкового автомобіля марки NSSAN, модель MURANO 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.73). Встановлено, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме на частину квартири [ADDRESS], яка належала померлому, оскільки вказане свідоцтво можливо видати лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні, що підтверджується листом від 06.02.2014р. (а.с.52). Судом встановлено, що у позивачки відсутні документи, які б підтвердили частку померлого в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], оскільки при житті [PERSON] поділ майна між співвласниками не відбувся, а тому у неї не має можливості їх надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Оскільки частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] не визначені, то вказана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Порядок виділу та поділу майна, що належать особам на праві спільної сумісної власності встановлюється Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного з співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною третьою ст.370 ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК, тобто в порядку, передбаченому для виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. З роз'яснень п.3.4 Інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. вбачається, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Оскільки квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та померлому [PERSON], то у разі виділу їх часток із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Отже, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов'язане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Таким чином, суд вважає, що частка [PERSON] в праві власності на квартира [ADDRESS] становила 1/2. Що стосується позовних вимог про визначення частки позивачки у праві спільної сумісної власності, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки дані вимоги не відповідають способам захисту, встановленими ст.16 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. У разі виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, щодо особи, майно якої виділено в натурі, спільна власність припиняється, але зберігається щодо інших учасників спільної власності, але не бажають реалізувати право на виділення своїх часток із спільного майна. З 1 січня 2013р. набули чинності зміни до ст. 364 ЦК, внесені Законом України від 11 лютого 2010р. №1878-У1 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України». Згідно ч. 3 ст.364 ЦК у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Оскільки позивачка не зверталася до суду з позовними вимогами про виділ її частки з спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на частку квартири, то суд вважає, що у частині позовних вимог про визначення за нею частки у праві спільної сумісної власності, слід відмовити, оскільки дані вимоги не відповідають способам захисту, встановленими ст.16 ЦК України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Судовий збір по справі складає 243,60грн., які повністю сплачено позивачкою при зверненні до суду. На підставі ст.ст. 15,16, 355, 357, 368, 369, 370, 372, 1216, 1226, 1268,1269,1274, 1296 ЦК України

Outcome: partial