Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

В лютому 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-16 т.1) до відповідача: [PERSON] , в якому просив суд: - визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену відповідачем на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook», яка знаходиться за адресою [INFO]: «Ведь в нашей стране она сопутствует таким решительным - за неимением лучшего слова - продюсерам, как [PERSON]. Которые не боятся ни обиженных авторов, ни плохого запашка, ни судебных исков. А делают своё (ну, не совсем свое) дело с огоньком, переступая через деловую этику, общепринятую практику и законодательство об авторских правах.»; - заборонити відповідачу поширювати будь-якій особі в будь-якій спосіб, в тому числі по телебаченню, в мережі Інтернет, в публічних виступах, дану інформацію, а саме наступні висловлювання: «Ведь в нашей стране она сопутствует таким решительным - за неимением лучшего слова - продюсерам, как [PERSON]. Которые не боятся ни обиженных авторов, ни плохого запашка, ни судебных исков. А делают своё (ну, не совсем свое) дело с огоньком, переступая через деловую этику, общепринятую практику и законодательство об авторских правах.»; - зобов`язати відповідача спростувати дану інформацію шляхом розміщення повного тексту рішення суду в даній справі на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook», яка знаходиться за адресою [INFO] протягом тижня після набрання таким рішенням законної сили; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] відповідач розмістив зазначену вище інформацію на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook». На думку сторони позивача зазначена вище інформація про вчинення ним протиправних дій, які полягають, як вважає відповідач у порушенні позивачем його авторських прав та ведення нечесної підприємницької діяльності, є недостовірною, такою що порушує немайнові права позивача, порушує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки створює враження його причетності до протиправної діяльності, створює помилкове уявлення у необмеженої кількості осіб, як особи яка порушує авторські права автора твору та особи, яка нехтує правилами ділової етики. На думку сторони позивача вказані дії відповідача призвели до порушення передбачених ст. ст. 297, 299 ЦК України особистих немайнових прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, а також спричинили позивачу моральну шкоду, яку він оцінив в 1,0 грн. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018р. [PERSON] відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018р. передано цивільну справу № 758/2601/18 за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 жовтня 2018р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018р. Волошина В.О. прийнято до розгляду цивільну справу № 758/2601/18та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 08 лютого 2019р. стороною позивача було подано до суду клопотання про долучення письмових доказів (а.с. 186-206 т.1). 15 березня 2019р. представником відповідача було подано до суду заяву про допит свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 219 т.1), яка була задоволена судом, а також заява про продовження процесуального строку (а.с. 224 т.1), та відзив на позов (а.с. 227-230 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що дійсно ним було розміщено на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook», вище зазначені вислови та фрази, які не містять тверджень, а лише є оціночними судженнями відповідача, щодо проекту спільної роботи з позивачем, та оцінка його ділових та професійних якостей, що гарантовано йому ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку відповідача помилковими є твердження позивача про звинувачення останнього відповідачем в порушенні авторських прав на сценарій фільму «[INFO]». 28 березня 2019р. стороною позивача було подано відповідь на відзив (а.с. 98 -121 т. 2), в якому сторона позивача проти відзиву заперечила, зазначивши, що відповідач визнав, що саме ним було опубліковано вищенаведену інформацію в соціальній мережі «Facebook», проте відповідач не може розмежувати оціночні судження і твердження в категоричній формі. Також, у відзиві на позов, стороною відповідача не було спростовано письмовий доказ сторони позивача висновок експерта від 23 лютого за № 056/75. 01 квітня 2019р. стороною відповідача було подано до суду заяву про поновлення процесуального строку для подання доказів і долучення їх до матеріалів справи (а.с. 237, 238 т.1), а також висновок експерта за результатами проведення комп`ютерно-технічної експертизи за зверненням [PERSON] за № 2777 від 28 березня 2019р. (а.с. 247 т.1 - а.с. 97 т.2). Також стороною відповідача було подано ще одну заяву про поновлення процесуального строку для подання доказів і долучення доказів до матеріалів справи (а.с. 123, 124 т.2), і висновок комісійної семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи № 2779 від 28 березня 2019р. (а.с. 126-135 т.2). 12 квітня 2019р. стороною відповідача було подано до суду заперечення на відповідь на відзив (а.с. 142-144 т.2), в яких сторона відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що сторона позивача «перекручує» вислови та фрази відповідача намагаючись, звинуватити відповідача, в тому, що останній оспорює авторські права позивача на певний твір - сценарій до фільму, проте фактично відповідачем були висловлені оціночні судження в розумінні положень Закону України «Про інформацію». 07 травня 2019р. на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи у його відсутність (а.с. 147, 148 т.2). 11 травня 2019р. стороною позивача було подано до суду письмові пояснення щодо наданих стороною відповідача висновків експертів (а.с. 162-173 т.2). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав. зазначених у позові, та у відповіді на відзив, просили суд позов задовольнити. Відповідач та його представники проти позову заперечили, з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, просили суд позов залишити без задоволення. Крім того, представниками сторін, в судовому засіданні 05 грудня 2019р., було повідомлено суд, що ними додатково будуть подані заяви про стягнення понесених сторонами судових витрат. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий зі сторонами, перебував у робочих стосунках, оскільки приймав участь у певних проектах. Стосовно посту відповідача від [INFO] в соціальній мережі «Facebook» свідок нічого сказати не може, оскільки це є правом відповідача. Свідку відомо, що стосовно сценарію «[INFO]», то автором ідеї був [PERSON] , який розказував [PERSON] про ідею фільму про пограбування дітьми супермаркету. [PERSON] розробив ідею «[INFO] » та презентував її. При спільній зустрічі свідка, та сторін думка [PERSON] була, що краща назва «[INFO]», при цьому сторони домовлялись в майбутньому укласти угоду про створення юридичної особи і отримання державного гранту фінансування цього кінопроекту, при цьому позивач запитував у відповідача чи пише останній сценарій до фільму. Наприкінці 2017р. початок 2018р. був дописаний сценарій до фільму та відбулась зустріч позивача, відповідача та свідка, на якій позивач запропонував відповідачу лише участь відповідача в проекті, виключно, в якості сценариста, відповідач в свою чергу відмовився, і відповідна угода укладена не була. В подальшому, як вважає свідок позивач здійснив випуск фільму з ідеєю сюжету, яку запропонував відповідач. На допиті решти свідків сторона відповідача не наполягала в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, і не оспорювалось сторонами в судовому засіданні, що [INFO] відповідач [PERSON] поширив на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook», яка знаходиться за адресою [INFO] наступні вислови та фрази: «Ведь в нашей стране она сопутствует таким решительным - за неимением лучшего слова - продюсерам, как [PERSON]. Которые не боятся ни обиженных авторов, ни плохого запашка, ни судебных исков. А делают своё (ну, не совсем свое) дело с огоньком, переступая через деловую этику, общепринятую практику и законодательство об авторских правах.» Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 297 ЦК України, визначено, що кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до частин 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважав, що висловлені відповідачем [INFO] вислови та фрази не є оціночними судженнями, при цьому в обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на висновок експерта № 056/75 від 23 лютого 2018р. (а.с. 53-62 т.1). В свою чергу, сторона відповідача заперечуючи проти заявлених позовних вимог, посилалась на висновок комісійної семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи № 2779 від 28 березня 2019р. (а.с. 126-135 т.2). Судом критично оцінюються зазначені висновки експертів виходячи з наступного. Згідно з п.п. 1.2.1 п.1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮ України 08 жовтня 1998р. № 53/5 (у редакції наказу МЮ України від 26 грудня 2012р. № 1950/5). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду (ч. 1, 2, 6 ст. 106 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] , який провів висновок експерта № 056/75 від 23 лютого 2018р. та [PERSON] , [PERSON] , які провели висновок комісійної семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи № 2779 від 28 березня 2019р. не є атестованими судовими експертами, згідно Реєстру атестованих судових експертів. Частиною 5 ст. 225 ЦПК України визначено, що експертам, які працюють у державних експертних установах, роз`яснення прав і обов`язків експерта та приведення його до присяги здійснюються керівником експертної установи під час призначення особи на посаду та присвоєння кваліфікації судового експерта. Підписаний текст присяги та розписка про ознайомлення з правами і обов`язками експерта та про кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, за завідомо неправдивий висновок приєднуються до особової справи. Засвідчені печаткою експертної установи копії цих документів подаються на вимогу суду. Протягом всього часу розгляду справи в суді, ні стороною позивача, ні стороною відповідача не було надано суду доказів того, що залучені ними фахівці, в якості експертів для проведення вищенаведених експертиз, були проведені до присяги і їм роз`ясненні відповідні права та обов`яжи експертів. Крім того, результати досліджень вказаних висновків, є взаємовиключними, при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді, жодна із сторін не подала на адресу суду заяву про призначення повторної експертизи, або здійснити відповідне рецензування наданого висновку експерта. Також, враховуючи підстави та предмет позову, суд не вбачає належним доказом висновок експерта за результатами проведення комп`ютерно-технічної експертизи за № 2777 від 28 березня 2019р., поданої в якості доказу стороною відповідача, оскільки зазначений висновок не стосується предмету позову, враховуючи те, що між сторонами відсутній спір щодо захисту порушених авторських прав на відповідний твір. Так, суд вважає, що фрази і вислови, поширені відповідачем [INFO] «Ведь в нашей стране она сопутствует таким решительным - за неимением лучшего слова - продюсерам, как [PERSON]. Которые не боятся ни обиженных авторов, ни плохого запашка, ни судебных исков. А делают своё (ну, не совсем свое) дело с огоньком, переступая через деловую этику, общепринятую практику и законодательство об авторских правах.», є оціночними судженнями, оскільки не містить фактичних даних і надає оцінку діям позивача, а тому не підлягає спростуванню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про: - визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену відповідачем на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook», яка знаходиться за адресою [INFO]: «Ведь в нашей стране она сопутствует таким решительным - за неимением лучшего слова - продюсерам, как [PERSON]. Которые не боятся ни обиженных авторов, ни плохого запашка, ни судебных исков. А делают своё (ну, не совсем свое) дело с огоньком, переступая через деловую этику, общепринятую практику и законодательство об авторских правах.»; - заборону відповідачу поширювати будь-якій особі в будь-якій спосіб, в тому числі по телебаченню, в мережі Інтернет, в публічних виступах, вищенаведені фрази та вислови; - зобов`язання відповідача спростувати дані вислови та фрази. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку, про відсутність порушення зі сторони відповідача особистих немайнових прав позивача, то суд не вбачає і правових підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, враховуючи положення ст. 23 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed