Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділення йому в натурі належної 1/12 частини об'єктів нерухомості, які розташовані за адресою: [ADDRESS], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу частини об'єктів нерухомості від 23.05.2012 року сторони набули у власність у рівних частинах кожна 1/6 частину об'єктів нерухомості, загальною площею 333,7 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та які складались з гаража-складу, майстерні, паливного цеху та кузні, зазначених в плані під літ. «Ж-1», «Ж1-1», «Ж2-1». Тобто, кожна із сторін, як учасник спільної часткової власності отримали по 1/12 ідеальній частині. Оскільки між сторонами виникли непорозуміння та суперечки з приводу користування цим майном, виникла необхідність провести виділ часток в натурі, у відповідності до ст.ст. 364, 367 ЦК України. Після проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи позивач позов уточнив та просив виділити йому в натурі належну 1/12 частину об'єктів нерухомості, які розташовані за адресою: [ADDRESS] за варіантом розподілу № 3 частину, що пропонується ІІ стороні, вартістю 543645,00 грн. і складається за результатами судової будівельно-технічної експертизи з наступних приміщень: 4-2, площею 20,4 кв.м, вартістю 52387 грн; 5-1, площею 40,6 кв.м, вартістю 104261 грн.; 6-1, площею 26,9 кв.м, вартістю 69079 грн.; 7-1, площею 87,2 кв.м, вартістю 223930 грн. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 листопада 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені, поділена 1/6 частина об'єктів нерухомості, загальною площею 333,7 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS] в натурі між [PERSON] та [PERSON] Виділено [PERSON]: приміщення 4-2 площею 20,4 кв.м вартістю 52387 грн.; приміщення 5-1 площею 40,6 кв.м вартістю 104261 грн.; приміщення 6-1 площею 26,9 кв.м вартістю 69079 грн.; приміщення 7-1 площею 87,2 кв.м вартістю 223930 грн.; частину приміщення 4-1 площею 36,6 кв.м вартістю 93988 грн., а всього 211,7 кв.м вартістю 543645 грн., що складає 1/12 частину об'єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Виділено [PERSON]: приміщення 1-1 площею 23,3 кв.м вартістю 117555 грн.; приміщення 2-1 площею 27,3 кв.м вартістю 137737 грн.; приміщення 3-1 площею 21,0 кв.м вартістю 105951 грн.; приміщення 3-2 площею 21,3 кв.м вартістю 107465 грн.; частину приміщення 4-1 площею 29,1 кв.м вартістю 74729 грн., а всього 122,0 кв.м вартістю 543437 грн., що складає 1/12 частину об'єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зобов'язано [PERSON], [PERSON] в приміщенні 4-1 улаштувати перегородку на відстані 5,15 від зовнішньої стіни; закрити дверний отвір з приміщення 4-1 до приміщення 4-2. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 104 грн. грошової компенсації за отримання надлишку при розподілі в натурі об'єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4284 грн. витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи та витрати на правову допомогу в розмірі 3702 грн.. Стягнуто з [PERSON] на користь держави (отримувач: УК у м. Чернігові /Новозаводський район/ 22030001, код ЄДРПОУ 38054398, МФО 853592, банк - ГУДКСУ у Чернігівській області, р/р 31210206700004) судовий збір в розмірі 6090 грн.. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду і ухвалити нове по суті позовних вимог, яким провести розподіл об'єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за четвертим варіантом висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 23.10.2015 року № 44-15С, посилаючись на необґрунтованість рішення та його несправедливість. Доводи скарги зводяться до того, що виділивши позивачу в натурі відповідну частину об'єкту нерухомості за третім варіантом висновку судової будівельно-технічної експертизи, суд не прийняв до уваги доводів відповідача щодо збереження для кожної із сторін можливості рівноцінного використання об'єкту за його господарським призначенням. Згідно цього варіанту розподілу, відповідач отримав майже виключно офісні приміщення, а позивач отримав виробничо - складські приміщення, в зв'язку з чим відповідач позбавлений користуватись приміщеннями для отримання економічного ефекту від своєї діяльності, адже об'єкт нерухомості знаходиться в промисловій зоні міста. Також, [PERSON] зазначає, що рішенням суду відповідачу було виділено всього 122,0 кв.м вартістю 543437 грн., тобто за площею значно менше, ніж позивачу. На думку відповідача, суд повинен був провести виділ в натурі згідно четвертого варіанту висновку експертизи, оскільки цей варіант задовольняє інтереси обох сторін в отриманні як офісних так і складських приміщень та надає кожному рівну можливість для використання майна у підприємницькій діяльності. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про виділ в натурі 1/12 частини об'єктів нерухомості, що розташовані в [ADDRESS] із 1/6 частини цих об'єктів, які знаходились у спільній частковій власності сторін, суд першої інстанції виходив з того, що сторони, як співвласники мають право, відповідно до закону, на виділ своїх часток в натурі, відповідно до тієї частини спільного майна, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності та взявши до уваги третій варіант висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15.06.2015 року № 19-15С, провів між сторонами виділ часток в натурі, дійшовши висновку, що саме цей варіант розподілу об'єкта нерухомості не буде порушувати права сторін. Проте, з таким висновком апеляційний суд не може погодитись, адже судове рішення прийнято без врахування вимог ст. 331 ЦК України та не відповідає обставинам справи. По справі встановлено, що згідно договору купівлі-продажу частини об'єктів нерухомості від 23.05.2012 року [PERSON] та [PERSON] придбали у власність у ЗАТ «Підприємство Чернігівспецбуд» в рівних частинах кожний 1/6 частину об'єктів нерухомості, загальною площею 333,7 кв.м., що розташовані в [ADDRESS], що складається з: гаража-склад, майстерні, паливного цеху та кузні, зазначених в плані під літ. «Ж-1», «Ж1-1», «Ж2-1» (а.с. 4-5).Відповідно до технічного паспорту, вказані об'єкти нерухомості належать [PERSON] і [PERSON] у рівних частинах по 1/12 кожному (а.с. 8-9). Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об'єкта нерухомості [NUMBER], а.с. 6-7, 250). Отже, сторони отримали у власність по 1/12 ідеальній частині нерухомого майна кожний. Положеннями ст. 319 ЦК України закріплено право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, тобто усі власники мають рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до приписів ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 367 Кодексу також передбачено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Отже, між сторонами склалися суперечки щодо користування спірними об'єктами нерухомості і відповідно до положень матеріального закону вони мають право на виділ їх часток в натурі із спільної часткової власності, проте, виходячи з умов договору купівлі-продажу від 23.05.2012 року, сторони отримали у власність 1/6 частину (по 1/12 частині кожний) об'єктів нерухомості, загальною площею 333,7 кв.м, яка складається з: гаража-складу, майстерні, паливного цеху та кузні, зазначених в плані під літ. «Ж-1», «Ж1-1», «Ж2-1». Із технічного паспорту, виготовленого станом на 17.04.2012 року, на даний об'єкт нерухомості вбачається, що об'єкт загальною площею 333,7 кв.м, позначений літ. «Ж-1», «Ж1-1», «Ж2-1» складається із приміщень: 1-1 кузня, площею 23,3 кв.м; 2-1 гараж, площею 27,3 кв.м; 3-1 майстерня, площею 21,0 кв.м; 3-2 майстерня, площею 21,3 кв.м; 4-1 гараж, площею 65,7 кв.м; 4-2 склад, площею 20,4 кв.м; 5-1 склад, площею 40,6 кв.м; 6-1 бокс, площею 26,9 кв.м; 7-1 кабінет, площею 26,9 кв.м. Однак, відповідно до висновку судової експертизи від 15.06.2015 року, в спірних об'єктах нерухомості були проведені перепланування та зміни функціонального призначення приміщень. Частина приміщень була перепланована під офісні приміщення, а частина - під склади. Зазначені перепланування були проведені самовільно, до технічного паспорту БТІ внесені не були. Крім того, висновком судової експертизи встановлено, що згідно візуально-інструментального обстеження, в об'єкті нерухомості були проведені перепланування та зміна цільового призначення приміщень, а саме: приміщення 1-1 (кузня), 2-1 (гараж), 3-1 (майстерня), 3-2 (майстерня) переплановані під офісні (кабінети, хол), в приміщенні 3-2 встановлена перегородка та улаштований санвузол. Приміщення 4-1, 6-1, 7-1 переплановані під склади. В приміщенні складу 5-1 встановлена перегородка, яка розділяє склад на два приміщення та улаштовані холодильні камери. Між приміщеннями 7-1 та 6-1 демонтована перегородка. Експерт зазначила, що проведені перепланування в об'єкті нерухомості не є самочинними. Проте, відповідно до положень ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Також, в розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержання дозволу відповідних органів, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником отримано право власності. Відповідно до Державних будівельних норм В.3.2-2-2009, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22.07.2009 року № 295 реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Отже, норма ч.1 ст.376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик. Матеріалами справи встановлено, що за договором купівлі-продажу обом сторонам були передані у власність одні приміщення (зокрема виробничі - кузня, майстерні тощо), а фактично на даний час сторони просять провести виділ інших приміщень, які були переобладнані ними в офісні та не офісні - виробничо-складські і право власності на які не було зареєстровано. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Згідно з п.2.4, 2.5 зазначеної Інструкції поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. При підготовці документів про поділ нерухомого майна суб'єкти господарювання проводять такі дії: уточнюється кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об'єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах. Також, відповідно до п.2.6 Інструкції у висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна мають міститися дані щодо документу який підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою та пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об'єктами. Таким чином, беручи до уваги зазначені вище положення матеріального закону та те, що переобладнання приміщень були зроблені самовільно, тобто була проведена їх реконструкція, відповідні зміни до технічного паспорту не вносились та зареєстровані відповідно до вимог закону не були, в результаті цих реконструкцій частина приміщень змінила своє функціональне призначення, тобто об'єкти втратили тотожність із тими, на які власниками отримано право власності, що фактично були створені нові об'єкти, а також зважаючи на відсутність висновку щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об'єктами, такі об'єкти нерухомості не підлягають поділу (виділу) в натурі. Крім того, згідно листа Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради від 22.02.2016 року № 1111 рішенням Чернігівської міської ради від 26.06.2007 року ЗАТ «Чернігівспецбуд» було передано у строкове платне користування земельну ділянку площею 1,1006 га по [ADDRESS] для обслуговування об'єктів і споруд промислового призначення. На підставі зазначеного рішення, 8 серпня 2007 року між Чернігівською міською радою та ЗАТ «Чернігівспецбуд» було укладено договір оренди земельної ділянки, термін дії якого закінчився 26.06.2012 року. У подальшому, зазначена земельна ділянка у власність чи користування не передавалась. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. За таких обставин, рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового по суті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial