Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

В лютому 2015 року позивачі звернулися до суду з даним позовом. Вказували, що 27 березня 2012 року уклали з відповідачкою договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який вважають нікчемним, оскільки нотаріусу не були надані всі необхідні для посвідчення даного правочину документи, а самі вони до цього часу проживають у спірній квартирі та оплачують усі комунальні послуги. Просили визнати зазначений договір нікчемним правочином. Відповідачка позов не визнала, пославшись на відповідність оспорюваного правочину вимогам законодавства. Залучена до участі в справі в якості третьої особи приватний нотаріус [PERSON], до суду не зявилася. Просила розглянути справу за її відсутності та повідомила, що 27 березня 2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], який було посвідчено нею 27 березня 2012 року за реєстром № 5460. При укладанні договору купівлі-продажу сторони були присутні, підписували договір особисто, діяли добровільно, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно власного вільного волевиявлення, не заявляли про погрози та примушення щодо укладання цього договору, жодна зі сторін в стані алкогольного спяніння під час укладання та підписання договору купівлі-продажу не була. Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка означає, що обовязок доказування у справах про визнання правочину недійсним покладається на позивача. Судом встановлено, що 27 березня 2012 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Згідно з цим договором позивачі продали відповідачці зазначену квартиру за 32543 грн., які покупець при оформленні цього договору повністю передала продавцям, котрі підтвердили своїми підписами проведення розрахунку за продану квартиру й відсутність претензій фінансового характеру. Продавці стверджували, що на момент укладення цього договору квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває. Зазначені обставини підтверджують, що між відповідачками досягнуто згоди з усіх істотних умов, а саме: визначено предмет договору і його ціну, дотримано форми договору купівлі-продажу, що відповідає вимогам ст. ст. 655 - 657 ЦК України. Зі змісту договору вбачається, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладення договору купівлі-продажу квартири. При цьому сторони зазначили в договорі, що однаково розуміють значення і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтвердили дійсність намірів про її укладанні, а також те, що вона не носить характеру мнимого та удаваного правочину, ознайомилися з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочину вимог закону. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, а отже, обґрунтовуючи вимогу про визнання правочину нікчемним, позивач має навести норми такого закону, маючи при цьому на увазі, що ст. 203 ЦК передбачає загальні підстави для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо закон не містить для цього спеціальної норми. Крім того, відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Виходячи з положень ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може доводитися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Звертаючись до суду, позивачі зазначили, що нотаріусу не надавалися документи, які необхідні для укладення оспорюваного правочину, однак не спромоглися пояснити, які саме документи, відсутність яких за законом тягне нікчемність цього правочину, не були надані нотаріусу при його посвідченні. Натомість в судовому засіданні позивачі заявили, що договором купівлі-продажу був забезпечений договір позики, умови якого вони сумлінно виконували, тобто, укладаючи оспорюваний договір, насправді сторони мали на увазі договір застави. Наведені обставини, за умови їх достовірності, могли б свідчити про удаваність правочину (ст. 235 ЦК), однак з цих підстав позивачі зверталися до суду, рішенням якого від 04.02.2015р. позов про визнання оспорюваного договору удаваним правочином відмовлено. Таким чином, позивачі не навели правових підстав для визнання зазначеного правочину нікчемним та не надали суду належних, достовірних та допустимих доказів наявності таких підстав.

Outcome: dismissed