Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до [PERSON] (далі - Відповідач) з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 26 грудня 2016 року Відповідачем до Управління СБУ в Черкаській області було подано заяву, в якій той просив провести перевірку правомірності прав Позивача щодо користування об'єктом водного фонду (ставу). Зазначав, що за результати проведеної перевірки Кам'янського ВП Смілянського ВП ГУ НП складено висновок про відсутність підстав для реагування та не підтвердження викладених у заяві фактів. Вважав, що в даному випадку Відповідач поширив проти Позивача неправдиві відомості, які підлягають спростуванню шляхом здійснення публікації спростування у засобах масової інформації, а також просив стягнути на його користь грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так, в судовому розгляді встановлено, що 26.12.2016 року Відповідач до Управління СБУ в Черкаській області подав заяву, в якій просив провести перевірку правомірності прав Позивача щодо користування об'єктом водного фонду (ставу). 10.01.2017 року вказана заява надійшла на перевірку до Кам'янського ВП Смілянського ВП ГУ НП в Черкаській області. 18.01.2017 року за результати проведеної перевірки Кам'янського ВП Смілянського ВП ГУ НП в Черкаській області складено висновок про відсутність підстав для реагування та не підтвердження викладених у заяві фактів. Статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд також керується постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 (далі - постанова Пленуму ВСУ). Під поширенням недостовірної інформації пункт 15 постанови Пленуму ВСУ розуміє опублікування такої інформації у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Системний аналіз кримінального процесуального законодавства показав, що відомості, викладені у заявах громадян до правоохоронних органів мають особливий правовий режим, що передбачає обмежений доступ для ознайомлення з ними. Такі відомості можуть стати відомі лише визначеному колу посадових осіб цих органів. Виходячи із вказаних роз'яснень, звернення громадина до правоохоронних органів про захист своїх прав від неправомірних дій інших осіб не може вважатись поширенням неправдивих відомостей. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що Відповідач вчинив дії, які б мали ознаки поширення неправдивих відомостей, так як він звертався до УСБУ з завою про проведення перевірки, і таке його право гарантується Конституцією України. Крім цього, у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ йдеться про те, що захист особистого немайнового права здійснюється відповідно до способу поширення неправдивої інформації. Водночас, позивач просив поновити свої права шляхом здійснення публікації в газеті, тоді як в такий спосіб відомості взагалі не поширювались. При вирішенні вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні факт спричинення такої шкоди жодним доказом не підтверджено. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 ЦК України. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси(ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). З урахуванням наведеного важливе значення для вирішення спору набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Ці висновки суду ґрунтуються на положеннях правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 02.07.2014 року та 25.12.2013 року по справам № 6-78цс14, № 6-78цс13, які відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З огляду на те, що Позивач при зверненні до суду обрав не прийнятний спосіб захисту до спірних правовідносин, і вимоги свої не підтвердив належними доказами, суд вважає за необхідне в задоволенні вимог позивача відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed