Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Наталія Іванівна, центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби міста Києва та Київської області про визнання паспорту та заповіту недійсними, посилаючись на наступні обставини. [INFO] , в м. Пенза (Російська Федерація) померла її рідна тітка, [PERSON] , громадянка Російської Федерації, уродженка с. Гарболово, Парголовского району Ленінградської області. У відповідності до законодавства Російської Федерації, за останнім місцем поживання її тітки, відкрилась спадщина та заведена спадкова справа. Разом з цим, її померлій тітці належала квартира [ADDRESS] , а тому, у відповідності до ст. 45, ст. 48 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та ст. 70, ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» також необхідно було завести спадкову справу і в Україні, за місцем знаходження квартири. Всіма спадковими справами у Росії займається її рідна сестра, [PERSON] , яка після заведення спадкової справи у Росії, переслала їй Свідоцтво про смерть [PERSON] , необхідне для заведення спадкової справи в Україні. Поки вона очікувала Свідоцтво про смерть, з нею зв`язалась [PERSON] , яка повідомила, що є спадкоємницею померлої [PERSON] за заповітом та призначила зустріч поблизу нотаріальної контори приватного нотаріуса Савчук Н.І., щоб показати цей заповіт. На зустріч вона приїхала зі своїм рідним братом [PERSON] й ознайомилась із текстом заповіту та сфотографувала його. Разом з цим, вона помітила, що місцем проживання [PERSON] в заповіті вказано: [ADDRESS] , що не відповідає дійсності, адже з кінця 2000 року її тітка є громадянкою Російської Федерації, проживала в Росії і померла [INFO] в м. Пенза. Оскільки вони знаходились біля нотаріальної контори нотаріуса, яка посвідчувала цей заповіт, вони всі разом зайшли до нотаріуса Савчук Н.І. , щоб з`ясувати на підставі якого документа вона встановлювала особу заповідача. На їх здивування, нотаріус відповіла, що особу заповідача вона встановлювала на підставі паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданого 08.04.2000 року Міським відділом № 1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області. У відповідності до п. 1, п. 2 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. Згідно ч. 3 ст. 43 Закону України «Про нотаріат», встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Також, відповідно до п. 1 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Встановлення особи та дієздатності [PERSON] відбувалось за паспортом громадянина України, виданим 08.04.200 року Міським відділом № 1 Білоцерківського МУГУ МВС в Київській області. Пунктом 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ (далі - Положення про паспорт громадянина України), встановлено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Проте, вже з 05.12.2000 року, [PERSON] було поновлено в громадянстві Російської Федерації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про громадянство України», громадянство України втрачається якщо громадянин України після досягнення ним повноліття добровільно набув громадянство іншої держави. Згідно листа заступника начальника управління з питань міграції УМВС Росії у Пензенській області Васіна В.В., [PERSON] була громадянкою Російської Федерації відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону Російської Федерації «Про громадянство Російської Федерації», за якою (мовою оригіналу): «Бывшие граждане РСФСР, лишенные гражданства или утратившие его без их свободного волеизъявления, считаются восстановленными в гражданстве Российской Федерации». Але, таке поновлення в громадянстві неможливе без відповідного письмового клопотання. До того ж, [PERSON] отримала не лише громадянський паспорт Російської Федерації, а ще й паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон. За таких умов, [PERSON] з 05.12.2000 року втратила громадянство України, а її паспорт став недійсним і не міг підтверджувати ані особу, ані її дієздатність, та й взагалі, у відповідності до п. 21 Положення про паспорт громадянина України, мав би бути повернутий до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 Цивільного кодексу України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ч. 1 ст. 43 Закону України «Про нотаріат», не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Втім, зважаючи на недійсність українського паспорту [PERSON] , нотаріус не міг встановити ані її особу, ані її дієздатність, ані дійсне її волевиявлення, адже не зрозуміло, чи була це саме [PERSON] , чи її українським паспортом скористалась невідома особа схожої зовнішності та уклала односторонній правочин (заповіт) від її імені. Вважає, що за таких умов, як паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] , так і заповіт [PERSON] від 18.10.2019 року має бути визнано недійсним. Тому просила суд розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, визнати недійсним паспорт громадянина України [PERSON] , серія [NUMBER] , виданий 08.04.2000 року Міським відділом № 1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області, визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений 18.10.2019 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Наталією Іванівною та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати ( а. с. 1-5 ). Ухвалою судді від 24.07.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 16 вересня 2020 року ( а. с. 24-25 ). Ухвалою суду від 16.09.2020 року витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Наталії Іванівни належним чином завірену копію заповіту [PERSON] , посвідчений 18.10.2019 року та документів, на підставі яких посвідчувався цей заповіт та належним чином завірену копію запису в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій про вчинення нотаріальної дії з посвідчення заповіту [PERSON] 18.10.2019 року ( а. с. 58-60 ). 16 вересня 2002 року протокольно судом ухвалено закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті на 19.10.2020 року ( а. с. 52-54 ). 16 жовтня 2020 року за вх. № 39816 судом отримано від приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Наталії Іванівни на виконання ухвали суду від 16.09.2020 року належним чином завірені копії запису в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій про вчинення нотаріальної дії з посвідчення заповіту [PERSON] від 18.10.2019 року та копії заповіту ( а. с. 63-68 ). Розгляд справи неодноразово відкладався з різних причин, останнього разу по справі було оголошено перерву до 22 грудня 2020 року ( а. с. 86-88 ). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Капустін В.В. підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в ній та просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Любченко Н.Ю. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Третя особи приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Наталія Іванівна та центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби міста Києва та Київської області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися в законному порядку. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] , в м. Пенза (Російська Федерація) померла рідна тітка позивача, [PERSON] , громадянка Російської Федерації, уродженка с. Гарболово, Парголовского району Ленінградської області, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про смерть ( а. с. 10 ). Встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Згідно заповіту від 18 жовтня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Н.І., [PERSON] зробила на випадок смерті таке розпорядження, а саме: все майно, де б воно не було і з чого воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, та на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON] , [INFO] ( а. с. 12 ). З зазначеного заповіту вбачається, що заповіт перед підписанням останньою прочитаний в голос і особисто підписаний. Приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Н.І. особу встановлено, дієздатність перевірено. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним паспорту та заповіту, позивач [PERSON] посилалася на те, що заповіт не відображає волю [PERSON] , а паспорт громадянина України використаний без волі померлої іншою особою, так як померла набула громадянство Російською Федерації ще в 2000 році. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Кодексу). Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення з приводу того, що як односторонній правочин заповіт підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Отже недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 р. № 283/8882, п. 157 розділ 17 регламентує: заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначеннями місця і часу складання заповіту, дати і місце народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Відповідно до Правил ведення нотаріального діловодства, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.12.2008 р. № 2368/5 встановлюють порядок документування нотаріальної діяльності та зберігання архіву і визначають порядок організації роботи з документами. Пунктом 5.4.5. передбачено, що на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі зазначається номер, за яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Дата запису в реєстрі повинна відповідати даті вчинення нотаріальної дії і даті складання документа. Як вбачається з копії наданого суду спірного заповіту, він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час складання, він підписаний заповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Н.І., тобто відповідає вимогам закону, при складанні даного заповіту були дотримані всі необхідні умови. Крім того, з зазначеного заповіту вбачається, що перед підписанням останній був прочитаний в голос і особисто підписаний [PERSON] в присутності приватного нотаріуса. Приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Савчук Н.І. особу встановлено, дієздатність перевірено. Отже, в судовому засіданні не було доведено з боку позивача та відповідно не встановлено, що мале місце відсутність волі [PERSON] при складанні заповіту. Також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і те, що паспорт [PERSON] був використаний нотаріусом без волі останньої. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що особу заповідача при посвідченні заповіту нотаріусом встановлено за паспортом серії [NUMBER], виданого МВ № 1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 08.04.2000 року ( а. с. 66-67 ). Позивач, обґрунтовуючи вимогу про визнання паспорту недійсним, посилався на те, що [PERSON] втратила у 2000 році громадянство України, а її паспорт став недійсним так як остання отримала паспорт громадянина Російської Федерації. Вимоги щодо процедури нотаріального посвідчення правочинів визначаються Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до ч. 2-3 ст. 43 Закону України «Про нотаріат», пункту 13 Інструкції, при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії ( паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідки на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи ). Про спосіб установлення особи нотаріусом робиться відповідний запис у реєстрі нотаріальних дій. Відповідно до пункту 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Статтею 22 Конституції України передбачено, що Президент України: 1) приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України; 2) визначає порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень; 3) затверджує Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства. Разом з тим, відповідно до ст. 25 Конституції України людина не може бути позбавлена громадянства та права змінити його. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про громадянство України» підставами для втрати громадянства України є: 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновителів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою. Згідно листа заступника начальника управління з питань міграції УВС Росії у Пензенській області Васіна В.В. від 03.06.2020 року, [PERSON] була громадянкою Російської Федерації відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону Російської Федерації від 28.11.1991 р. № 1948-1 «Про громадянство Російської Федерації», поновлена в громадянстві Російської Федерації висновком УВС Пензенської області від 05.12.2000 р. № 12566 ( а. с. 13 ). Встановлення особи заповідача на підставі недійсного паспорту свідчить про порушення при вчиненні заповіту вимог ст. 43 Закону України «Про нотаріат», пункту 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України і визнається підставою нікчемності заповіту. Аналогічна позиція викладена в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2011 року. Звертаючись до суду з вимогами, позивач посилалася саме на ч. 2 ст. 1257 ЦК України щодо визнання заповіту недійсним, оскільки не було встановлено волевиявлення заповідача, яке не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відсутність у заповідача паспорта громадянина України не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки у даному випадку, відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» та пункту 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, визначальним для нотаріуса було саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Зазначена правова позиція міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2012 року. З боку позивача не було надано жодного належного доказу тому та відповідно не встановлено і в судовому засіданні під час розгляду даної справи, що нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії не було встановлено особу заповідача. До того ж, посилаючись позивачем на недійсність українського паспорту [PERSON] , остання зазначала, що нотаріус не міг встановити ані особу, ані дієздатність, ані дійсне її волевиявлення, адже не зрозуміло, чи була це саме [PERSON] , чи її українським паспортом скористалася невідома особа схожої зовнішності та уклала односторонній правочин ( заповіт ) від її імені, при цьому, не надаючи до суду жодного належного та допустимого доказу в цьому. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, позивач, як встановлено в судовому засіданні не зверталася з цього приводу до правоохоронних органів. Отже, достовірних доказів того, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенням дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном не відповідає вимогам закону, суду не надано. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed