Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

В липні\~2014\~року [PERSON]\~звернулась до\~Індустріального районного\~суду м.Дніпропетровська\~з позовом\~до [PERSON],\~[PERSON] про\~визнання договорів\~дарування недійсними.\~В подальшому\~позивач змінила\~свої позовні\~вимоги та\~визначила відповідачем\~[PERSON] та\~просила суд\~визнати недійсними\~договір дарування\~нежитлового приміщення,\~укладений між\~[PERSON]\~та [PERSON],\~предметом якого\~є нежитлове\~приміщення,\~розташоване за\~адресою:\~м.\~Дніпропетровськ,\~проспект імені\~газети «Правда»,\~будинок 62\~та визнати\~недійсним договір\~дарування домоволодіння\~та земельної\~ділянки,\~розташованих за\~адресою:\~м.\~Дніпропетровськ,\~вул.\~Іркутська,\~97.\~\~В обґрунтування\~позовних вимог\~[PERSON]\~зазначила,\~що 03\~лютого 2014\~року апеляційним\~судом Дніпропетровської\~області було\~ухвалено рішення\~про стягнення\~з [PERSON]\~на користь\~[PERSON]\~грошових коштів\~в сумі\~704\~820,00\~грн.\~Відповідач [PERSON]\~був присутній\~в судовому\~засіданні під\~час проголошення\~рішення суду.\~Таким чином\~03\~лютого 2014\~року у\~[PERSON]\~виник безумовний\~обовязок сплатити\~грошові кошти\~на користь\~[PERSON]\~на підставі\~рішення суду,\~про існування\~якого [PERSON]\~достеменно знав.\~Однак,\~останній,\~бажаючи уникнути\~грошового зобовязання,\~встановленого рішенням\~апеляційного суду,\~14\~лютого 2014\~року уклав\~договори дарування,\~що передбачали\~відчуження на\~користь його\~дружини [PERSON]\~всього належного\~йому нерухомого\~майна,\~а самедомоволодіння №97 по вул.Іркутській в м.Дніпрі та нежитлового приміщення, офіс №60 у будинку №62 по пр. Газети «Правда» в м.Дніпропетровську. Внаслідок вчинення вказаних вище дій щодо безоплатного відчуження нерухомого майна, примусове виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] стало неможливим, так як станом на дату подання позову триває виконавче провадження №42497619, відкрите за заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на користь [PERSON] Причиною неможливості виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року є відсутність майна та коштів, на які може бути звернене стягнення для задоволення вимог стягувача. З огляду на вказані вище обставини, позивач вважає, що вчинення [PERSON] вищезазначених договорів дарування нерухомого майна на користь своєї дружини, повязано із намаганнями уникнути зобовязань, визначених судовим рішенням, що є безумовною підставою для визнання спірних правочинів недійсними відповідно до ст.234 ЦК України. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення офіс №60 у будинку №62 по пр.Газети «Правда» в м.Дніпропетровську від 14 лютого 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та договір дарування домоволодіння №97 по вулиці Іркутській в м.Дніпропетровську від 14 лютого 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 травня 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] було відмолено. Постановою Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року заяву [PERSON] задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від\~\~23 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від\~\~09 грудня 2015 року та рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Крім того, по вищезазначеній цивільній справі Верховним Судом України було прийнято правову позицію (справа №6-1873цс16). 18 листопада 2016 року ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Волошина Є.В., вищезазначена цивільна справа прийнята до свого провадження. Ухвалою суду від 18 квітня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. В матеріалах справи мається відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає про відсутність права у [PERSON] оскаржувати вищезазначені договори дарування нерухомого майна, оскільки ст.651 ЦК України надає таке право лише стороні правочину. [PERSON] у відзиві зазначено, що вчинення оспорюваних правочинів було зумовлено побоюванням за своє життя та життя своїх близьких, враховуючи те, що [PERSON] в 2014 році стало відомо про замовлення, з боку чоловіка [PERSON], вбивства [PERSON], у звязку із чим останній був змушений залишити родину, забезпечивши її джерелом існування. При цьому, будь-яких заборон у [PERSON] на розпорядження його майном, на день укладення договорів, не було. (а.с.213-214,т.1) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того зазначив, що рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 704\~820,00 грн., станом на день вирішення справи, не виконано, що підтверджує факт намагання [PERSON] уникнути від виконання вищезазначеного рішення. [PERSON] представником позивача зазначено, що [PERSON] фактично залишився користуватися спірним нерухомим майном, що також підтверджує факт фіктивності оскаржуваних договорів дарування. Відповідачі, будучи повідомлені належним чином, в судове засідання не зявились. Від [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у звязку із перебуванням останнього на лікарняному. До заяви про відкладення розгляду справи [PERSON] додав копію листка непрацездатності, згідно якого [PERSON] з 27 вересня по 09 жовтня 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.Мечникова». В заяві про відкладення розгляду справи [PERSON] зазначає, що виписка з КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.Мечникова» відбулась для взяття на облік у сімейного лікаря, кардіолога і єндокрінолога з подальшою госпіталізацією. Разом із цим, будь-яких доказів подальшого направлення до вищезазначених лікарів, суду не надав. При цьому, в листі непрацездатності серії АДЛ №620342 в графі «стати до роботи» зазначено 10 жовтня 2018 року. Доказів того, що [PERSON], станом на 12 жовтня 2018 року, за станом здоровя не може приймати участь у розгляді справі, суду також надано не було. Вирішуючи питання про розгляд справи без участі відповідачів, суд виходить з наступного. Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначені в ст.223 ЦПК України, в частині першій якої зазначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частина 2\~статті 223\~ЦПК України\~визначає підстави\~для відкладення\~розгляду справи\~в межах\~встановленого цим\~Кодексом строку,\~а саме: 1)\~неявка в\~судове засідання\~учасника справи,\~щодо якого\~відсутні відомості\~про вручення\~йому повідомлення\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2)\~перша неявка\~в судове\~засідання учасника\~справи,\~якого повідомлено\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання,\~якщо він\~повідомив про\~причини неявки,\~які судом\~визнано поважними; 3)\~виникнення технічних\~проблем,\~що унеможливлюють\~участь особи\~у судовому\~засіданні в\~режимі відеоконференції,\~крім випадків,\~коли відповідно\~до цього\~Кодексу судове\~засідання може\~відбутися без\~участі такої\~особи; 4)\~необхідність витребування\~нових доказів,\~у випадку\~коли учасник\~справи обґрунтував\~неможливість заявлення\~відповідного клопотання\~в межах\~підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. В останнє судове засідання, в якому відповідач [PERSON] приймав учать, відбулось 12 червня 2018 року. Після 12 червня 2018 року судові засідання, які були призначені на 01 серпня та 20 серпня, 13 та 27 вересня, 08 жовтня 2018 року відкладались за заявами представників [PERSON] або самого [PERSON] Як вже зазначалось судом вище, справа прийнята до провадження 18 листопада 2016 року. При цьому, в матеріалах справи мається відзив [PERSON] на позовну заяву (а.с.213-214, т.1) , в якому останній вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Одночасно, застосовуючи положення ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи, суд зазначає, що частиною 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про визнання явки в судове засідання відповідачів неповажними та ухвалив проводити розгляд справи без участі відповідачів. Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] в судове засідання не зявилась. В матеріалах справи мається заява, в якій остання просить проводити розгляд справи без її участі. (а.с.6, т.3) Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти в розмірі 704\~820 грн. 50 коп. та судові витрати в розмірі 3\~441 грн. 00 коп. (а.с.6-11, т.1) 14 лютого 2014 року між [PERSON] та його дружиною [PERSON] був укладений договір дарування, згідно з якого [PERSON], як дарувальник з однієї сторони, і [PERSON] обдарована, з іншої сторони, уклали договір про таке: дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність нежиле приміщення - офіс, розташований за адресою: м.Дніпропетровськ (після перейменування м.Дніпро), проспект Газети «Правда» (після перейменування пр.Слобожанський), будинок № 62, приміщення № 60. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 329. (а.с.159-160, т.1) Цього ж дня, 14 лютого 2014 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений ще один договір дарування, згідно з якого [PERSON], як дарувальник з однієї сторони, і [PERSON], як обдарована, з іншої сторони уклали договір, за яким дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ (після перейменування м.Дніпро), вулиця Іркутська, будинок № 97. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 327.\~(а.с.113-114, т.1) Факт перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 06 липня 1985 року підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. (а.с.157, т.1) Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 19 вересня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КИ №202067. (а.с.123, т.2) [PERSON], відчужуючи йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь [PERSON], отже міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Відповідно до статті 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717\~цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203\~ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234\~ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. [PERSON] правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215\~цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. [PERSON] правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року(справа №6-1873цс16), скасовуючи попередні рішення судів у справі, яка розглядається. Як вже зазначалось судом вище, скасовуючи попередні рішення у вищезазначеній цивільній справі, Верховний Суд України в своїй постанові від 19 жовтня 2016 року зазначив, що установивши вищезазначені обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Так, в судовому засіданні представником позивача зазначено, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 704 820,00 грн. [PERSON] не виконане, що також підтверджується копією виконавчого провадження за №ЄДРВП 42497619. (а.с.50-87, т.1) Будь-яких доказів виконання вищезазначеного рішення апеляційного суду Дніпропетровської області [PERSON] суду надано не було. Відсутні такі докази і в матеріалах справи. Вирішуючи питання, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися домоволодінням №97 по вул.Іркутській в м.Дніпрі та приміщенням №60 у будинку №62 по пр.Слобожанському у м.Дніпрі, суд виходить з наступного. Станом на час розгляду справи, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується заявою самого [PERSON] (а.с.___т.3) Тобто після укладення договору дарування вищезазначеного домоволодіння, останній з реєстраційного обліку не знявся. Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: м.Дніпро, вул.Іркутська, буд.97 був укладений [PERSON] 18 серпня 2015 року. (а.с.31, т.2) Договір про надання населенню послуг з газопостачання за адресою: м.Дніпро, вул.Іркутська, буд.97 був укладений [PERSON] 10 вересня 2015 року. (а.с.32, т.2) Договір про користування електричною енергією для побутових споживачів за адресою: м.Дніпро, вул.Іркутська, буд.97 був укладений [PERSON] 10 жовтня 2015 року. (а.с.34, т.2) Таким чином судом встановлено, що вищезазначені договори про надання комунальних послуг на домоволодіння №97 по вул.Іркутській у м.Дніпрі були укладені [PERSON] вже після ухвалення 09 квітня 2015 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська рішення за позовом [PERSON] про визнання договорів недійсними та більше ніж через рік після укладання договору дарування. Крім того, у своїх заявах [PERSON] зазначає свою адресу мешкання як [INFO] (а.с.46,49,56-58,60-63,64,70-73 т.3). Щодо приміщення №60 у будинку №62 по пр.Слобожанському у м.Дніпрі, суд зазначає наступне. З листа ПАТ «ДЕТЕК Дніпрообленерго» від 11 квітня 2017 року №26878/1001 убачається, що за адресою: м.Дніпро, пр.Слобожанський, 62/60 укладено договір про користування електричною енергією від 28 травня 2010 року №6532060 між ПАТ «ДЕТЕК Дніпрообленерго» та [PERSON] (а.с.33, т.3) Згідно листа КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» Дніпропетровської міської ради від 05 квітня 2017 року №351 договір на постачання теплової енергії за адресою: м.Дніпро, пр.Слобожанський, буд.62, приміщення (офіс) 60 було укладено з фізичною особою [PERSON]. Грошові кошти за спожиту теплову енергію у період з лютого 2014 року по травень 2016 року сплачувались споживачем [PERSON] (а.с.34-36, т.3) В листі непрацездатності серії АДЛ №620342, виданого КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.Мечникова» 09 жовтня 2018 року [PERSON], в графі «місце роботи: назва підприємства, установи, організації» зазначено, що останній працює у ТОВ «Альянс», яке розташоване за адресою: м.Дніпро, пр.Слобожанський, 62/60. (а.с. __т.3) Вищезазначені обставини підтверджують фактичне володіння та користування [PERSON] домоволодінням №97 по вул.Іркутській в м.Дніпрі та приміщенням №60 у будинку №62 по пр.Слобожанському у м.Дніпрі після укладання осопрюваних договорів дарування між ним та його дружиною [PERSON] Таким чином, повно та всебічно дослідивши як кожен доказ окремо, так і всі докази в сукупності, в судовому засіданні встановлено, що спірні договори дарування уклали сторони, що є близькими родичами, які передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а саме дії сторін оскаржуваних договорів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, оскільки після укладення спірних договорів, [PERSON], не виконавши рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року, фактично продовжив володіти та користуватись домоволодінням №97 по вул.Іркутській в м.Дніпрі та приміщенням №60 у будинку №62 по пр.Слобожанському у м.Дніпрі, які 14 лютого 2014 року подарував своїй дружині. На підставі викладено, суд, виконавши вказівки Верховного Суду України, викладені у Постанові від 19 жовтня 2016 року та правової позиції у справі №6-1873цс16, приходить до висновку, що спірні договори дарування домоволодінням №97 по вул.Іркутській в м.Дніпрі та приміщенням №60 у будинку №62 по пр.Слобожанському у м.Дніпрі за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, вчинені з порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті\~234 ЦК України.\~\~\~ Таким чином позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування домоволодінням №97\~по вул.Іркутській\~в м.Дніпрі\~та приміщення\~№60\~у будинку\~№62\~по пр.Слобожанському\~у м.Дніпрі,\~укладених 14\~лютого 2014\~року між [PERSON] та [PERSON], є обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню. Доводи [PERSON], викладені у відзиві до позову (а.с.213-214) є необґрунтованим, з огляду на наступне. Щодо твердження [PERSON] про відсутність права у [PERSON] оскаржувати вищезазначені договори дарування нерухомого майна, оскільки ст.651 ЦК України надає таке право лише стороні правочину, суд виходить з наступного. Стаття 651 ЦК України, на яку посилається у своєму відзиві [PERSON], регулює підстави для зміни або розірвання договору, в той час як [PERSON] звернулась із позовом про визнання договорів дарування недійсними. Таким чином ст.651 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосовна. При цьому, чинне законодавство не передбачає обмежень звертатися до суду з позовами про визнання правочинів фіктивними для інших заінтересованих осіб, що є логічним, оскільки фіктивні правочині порушують права не його сторін, а саме заінтересованих осіб. З приводу тверджень [PERSON] про те, що вчинення оспорюваних правочинів було зумовлено побоюванням за своє життя та життя своїх близьких, враховуючи те, що [PERSON] в 2014 році стало відомо про замовлення, з боку чоловіка [PERSON], вбивства [PERSON], у звязку із чим останній був змушений залишити родину, забезпечивши її джерелом існування, суд зазначає наступне. З протоколу допиту потерпілого від 17 грудня 2014 року (а.с.66-69, т.3) та протоколу додаткового допиту потерпілого від 17 січня 2015 року (а.с.71-72, т.3) вбачається, що [PERSON], про те, що [PERSON] замовив його вбивство, стало відомо від співробітників УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області 17 грудня 2014 року. Враховуючи те, що оскаржувані договори дарування були укладені [PERSON] 14 лютого 2014 року, а про замовлення вбивства [PERSON] останньому стало відомо лише 17 грудня 2014 року, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень [PERSON] про наміри укладання спірних договорів дарування, що також підтверджує факт про приховування [PERSON] дійсних намірів укладання оскаржуваних договорів дарування. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення. Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). В пункті 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»), проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Аналізуючи зазначені норми права, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності,

Outcome: approved