Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

В листопаді 2017 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В позовній заяві вона вказала, що перебуває із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Останнім часом відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, чим ставить її з дитиною у важке матеріальне становище. [PERSON] є працездатною особою, інших утриманців немає, тому позивачка вважає, що повинен приймати участь в утриманні спільного сина, просить стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнає частково, погоджується сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1 200 гривень щомісячно. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних мотивів. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивачки [PERSON] коштів на утримання дитини не дає, хоча як батько відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України зобовязаний утримувати її до досягнення повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті вказує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З врахуванням вищенаведених вимог закону суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача в розмірі 1 200 гривень щомісячно. У відповідності до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 704,80 гривень судового збору.

Outcome: partial