Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

В поданій до суду заяві [PERSON] зазначає про те, що він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу. В межах семи днів з моменту його укладання звернувся до відповідача з заявою про його розірвання та повернення коштів. Відповідач погодився на розірвання договору однак кошти не повернув. А тому ним подано позов про захист прав споживача, стягнення коштів у зв'язку з розірванням договору в сумі 16 000 грн. та неустойки в розмірі 275 200 (двісті сімдесят п'ять тисяч двісті) грн. в зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу №001958 від 10 лютого 2015 року. В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Ярмольчук В.С. позов підтримали, просили суд задовольнити його в повному обсязі. Від відповідача надійшло заперечення проти позову, в якому він просив справу розглядати за відсутності його представника. Вказує, що позов не підлягає задоволенню, так як в п.12.11 Договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, Лізингодавець повертає сплачені грошові кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. Зазначає, що не є продавцем, а лише надавав послуги для відповідача та уклав договір в офісному приміщенні товариства, а тому не підлягає до застосування ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів». Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши наявні по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. 10 лютого 2015 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», в особі представника Корнійчук Оксани Анатоліївни, яка діє на підставі довіреності №69 від 08 січня 2015 року (надалі Лізинодавець) та [PERSON] (надалі Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №001958. Відповідно до п.1.1 Договору - Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі Предмет Лізингу визначений у п.3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Відповідно до п.1.3 Договору - замовлення Предмету Лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (Додаток №3 до цього Договору) та сплати Лізингодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу. У відповідності до п.3.1 Договору - Предметом Лізингу є трактор «Донфенг 244». 16 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 001958, тобто заява про розірвання договору подана в межах 6 (шести) днів з моменту укладання договору. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» листом від 12 березня 2015 року відмовило [PERSON] у поверненні грошових коштів, сплачених у зв'язку із укладенням договору лізингу № 001958 від 10 лютого 2015 року, із посиланням на п. 12.11. укладеного Договору. Відповідно до пункту 12.11 договору лізингу - у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, Лізингодавець повертає сплачені грошові кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. Суд погоджується з твердженням позивача, що даний пункт Договору фінансового лізингу є нікчемним. Відповідно до ч.1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю. Пункт 12.11 Договору фінансового лізингу є нікчемний, так як суперечить ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів». Частинами 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Отже відповідач мав повернути кошти до 22 березня 2015 року. Право виходу з контракту передбачено ст. 6 Директиви 97/7/ЄС Європейського парламенту та Ради «Про захист прав споживачів в дистанційних контрактах» від 20 травня 1997 року. Відповідно до цієї норми - споживач має у своєму розпорядженні період обсягом щонайменш сім робочих днів, протягом якого він може оголосити про свій вихід з будь-якого дистанційного контракту без повідомлення причини та без понесення стягнень. Єдиною відповідальністю, яку може понести споживач внаслідок реалізації свого права на вихід з контракту, є компенсація безпосередніх витрат на повернення товарів. Термін для реалізації цього права починається: - у випадку товарів з дня їх отримання споживачем, якщо зобов'язання, передбачені статтею 5, були виконані; - у випадку послуг з дня укладення контракту чи з дня виконання зобов'язань, передбачених в статті 5, якщо вони виконані після укладення контракту, який передбачає, що цей термін не перевищує трьох місяців, про які йтиметься в наступному підпункті. У випадку, якщо постачальник не виконав зобов'язання, передбачені в статті 5, термін дорівнює трьом місяцям. Є безпідставним покликання відповідача, що ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» може бути застосована ,оскільки Товариство: не здійснює реалізації продукції та не є продавцем товарів, а надає послуги з придбання та передачі на умовах фінансового лізингу у користування майно; укладає не договору купівлі-продажу. Таке покликання відповідача суперечить п.19 ст.1 цього ж Закону, який передбачає, що продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже послуги теж є продукцією. Не заслуговує на увагу покликання відповідача про те, що договір укладено в офісному приміщенні. Адже воно суперечить п.6 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Грошові кошти відповідач мав повернути до 22 березня 2015 року. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» має сплатити на користь позивача неустойку за несвоєчасне повернення сплачених сум в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки по день ухвалення рішення суду. Суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком. Він суперечить ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», а також принципам і справедливості. Розрахунок неустойки за період з 23 березня 2015 року по 28 жовтня 2015 року: 16 000 грн. х 1% х 220 дні = 35 200 грн. Витрати в справі відповідно до ст.88 ЦПК України слід віднести на відповідача.

Outcome: partial