Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

В листопаді 2015 р.[PERSON]звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що на підставі договору купівлі-продажу,посвідченого 25.10.2013 р.приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ,вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON]являється членом сім*ї колишнього власника цього будинку [PERSON],був зареєстрований за її згодою,проте фактично у будинку не проживає. Посилаючись на те,що відповідач не є членом її сім*ї або близьким родичем, реєстрація його проживання у спірному будинку порушує права власника та змушує нести додаткові витрати на утримання житла,відповідач не виконав домовленість добровільно припинити реєстрацію проживання у будинку,позивач просить суд з підстав,передбачених ст.405 ч.2 ЦК України,ст.72 ЖК України усунути перешкоди у користуванні власністю,визнати відповідача втратившим право користування спірним будинком. В судове засідання позивач подала письмову заяву про розгляд справи без її участі,в якій наполягала на задоволенні позову та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з*явився,викликався шляхом направлення судової повістки на адресу реєстрації проживання,яка повернута до суду за закінчення терміну зберігання. Про зміну свого місця проживання(перебування)під час судового провадження ,причини неявки у судове засідання відповідач суд не повідомив. Згідно довідки про доставку СМС-повістки,відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи завчасно. Відповідно до ст.74,76,77 ЦПК України відповідач вважається таким,що повідомлений належним чином та не з*явився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ст.224,225 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі договору купівлі-продажу будинку,посвідченого 25.10.2013 р.приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.за р№ 1297 та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.10.2013 р.за р№ 7225193,позивач є власником житлового будинку [ADDRESS]. З наведеного суд встановив,що позивач набула право власності на спірний будинок у встановлений законом спосіб та підтвердила ці обставини належними допустимими доказами,які відповідач нічим не спростував. На час укладання договору купівлі-продажу будинку,який на праві власності належав [PERSON],у ньому був зареєстрований відповідач [PERSON],що підтверджено довідкою від 20.08.2015 р.квартального комітету № 92,реєстрація відповідача була проведена як члена сім*ї колишнього власника будинку [PERSON],про що є запис у домовій книзі. Частиною 2 ст.64 ЖК України передбачено,що до членів сім*ї наймача належать дружина,їх діти і батьки.Членами сім*ї наймача може бути визнано і інших осіб,якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином,суд встановив,що відповідач був зареєстрований у спірному будинку як член сім*ї колишнього власника ,між ним та новим власником [PERSON]сімейні стосунки відсутні. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України та з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України ,члени сім*ї власника житла,які разом з ним проживають у будинку(квартирі),що йому належить,користуються жилим приміщенням в обсязі,визначеному відповідно до угоди з власником. За змістом ст.405 ЦК України,яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім*ї та підстави збереження житлових прав цих осіб,члени сім*ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період,коли зберігається право власності певної особи на це житло. Згідно вказаних правових норм,які регулюють об*єм житлових прав члена сім*ї колишнього власника,слідує,що право члена сім*ї власника будинку(квартирі) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки закон не передбачає переходу прав і обов*язків в частині збереження права користування житлом членів сім*ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку(квартири),суд дійшов висновку,що відповідач [PERSON]внаслідок припинення права власності на спірний будинок колишнього власника [PERSON]після його продажу,втратив право користування житловим приміщенням зазначеного будинку. Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем під час її судового розгляду. Відповідно до ст.383,391 ЦК України,ст.157 ЖК України власник житлового будинку,квартири має право використовувати помешкання для власного проживання,проживання членів своєї сім*ї,інших осіб,вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином,суд встановив,що позов грунтується на законі,підтверджений доказами і підлягає задоволенню,оскільки правові підстави для користування спірним будинком відповідачем [PERSON]відсутні,його реєстрація у будинку без згоди нового власника створює перешкоди [PERSON]для користування та розпорядження власністю. На підставі ст.64 ч.2,156,157 ЖК України,ст.383,391,405 ЦК України, ст.3,10,11,57,60,212 -215,218 ЦПК України,суд-

Outcome: approved