Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

В квітні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з таким позовом в якому вказував,що 28 березня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений кредитний договір № 640/131-САФ03.16-2, відповідно до якого банк надав позичальнику на споживчі потреби (придбання транспортного засобу) кредитні кошти в розмірі 24 640 доларів США на строк до 27 березня 2014 року, а останній зобовязався щомісячно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 12,5 % річних від розміру залишку заборгованості по кредиту (з жовтня 2008 року 13,50 % річних, з квітня 2011 року 13,83 % річних), а в разі порушення умов договору сплачувати неустойку та на вимогу банку достроково повернути кредитні кошти. Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним виконував не належним чином, внаслідок чого станом на 27 лютого 2017 року виникла заборгованість в загальному розмірі 29 975,82 доларів США, в тому числі: - заборгованість по кредиту 14 566,73 доларів США, - заборгованість по процентам 15 409,09 доларів США. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не зявився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, судом відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача в своїй заяві не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних в ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 28 березня 2007 року АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач)уклав у письмовій формі з [PERSON] кредитний договір № 640/131-САФ03.16-2 в якому сторони узгодили всі його умови. Договір діє з моменту його підписання до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань. З договору та інших письмових доказів, що містяться в матеріалах справи вбачається те, що банк зобовязався видати, а в подальшому видав позичальнику на споживчі потреби (придбання транспортного засобу) кредитні кошти в розмірі 24 640 доларів США на строк до 27 березня 2014 року, а останній зобовязався щомісячно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 12,5 % річних від розміру залишку заборгованості по кредиту (з жовтня 2008 року 13,50 % річних, з квітня 2011 року 13,83 % річних), а в разі порушення умов договору сплачувати неустойку та на вимогу банку достроково повернути кредитні кошти. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Положення ст.ст. 546, 548-551 ЦК України вказують на те, що сторони зобовязання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобовязання забезпечується неустойкою (штрафом, пенею), порядок та форма забезпечення встановлюється в законі або договорі. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. З матеріалів справи вбачається те, що позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним виконував не належним чином в звязку з чим виникла заборгованість по кредитному договору. Станом на 27 лютого 2017 року заборгованість за кредитним договором складає: - заборгованість по кредиту 14 566,73 доларів США, - заборгованість по процентам 15 409,09 доларів США, що повністю підтверджується наданим розрахунком боргу. Водночас згідно правових висновків, які зробив Верховний Суд України в своїх постановах від 24 вересня 2014 року по справі №6-145цс14, від 16 вересня 2015 року по справі №6-190цс15, від 10 лютого 2016 року по справі №6-1680цс15 відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. В звязку з встановленим та на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України вказана заборгованість підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в іноземній валюті в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме 12 086,60 грн. судового збору.

Outcome: approved