Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

В квітні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до ПАТ «Альфа-банк», у якому просить суд визнати недійсним кредитний договір №401219172 від 11.07.2012, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк». Свої позовні вимоги [PERSON] (надалі по тексту - Позивач) обґрунтовує тим, що 11.07.2012 року між нею та ПАТ «Альфа-банк» (надалі по тексту - Відповідач) було укладено опорюваний кредитний договір із визначенням його змісту і на основі стандартної форми. Між тим, на момент укладення спірного договору позивач у зв»язку з переживанням важкої стресової ситуації у життя та проблемами зі здоров»ям за викладених у позові обставин, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому за правилами ч. 1 ст. 225 ЦК України такий договір повинен бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання свого представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив, про день,час та місце розгляду справи повідомлений завчасно в установленому законом порядку. Між тим, з врахуванням того, що відповідач є юридичною особою з цілим штатом працівників, тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність його представника за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача, відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11.07.2012 р. між позивачем [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк», було укладено кредитний договір №401219172, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі - 13 149 грн. на умовах, що передбачені кредитним договором, з яких 12 600 грн. на оплату позичальником товару в ТОВ «Епіцентр К», а суму в розмірі - 819 грн. оплата страхового платежу на умовах комплексного договору добровільного страхування (а.с.28-34). За правилом ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.3 договору кредит надається на строк 12 місяців, з кінцевим терміном повернення не пізніше ніж 12 серпня 2013 року. Згідно з п.2.2. договору процентна ставка за кредитом є фіксованою, за користування кредитом позивальник сплачує кредитору проценти, виходячи зі ставки 0,01%. Відповідно до п.2.8. договору за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує кредитору плату в розмірі: перші 4 місяців на рівні 0% в місяць; починаючи з 5-го місяця користування кредитом 2,25% в місяць. Ухвалою суду від 31.10.2014 у справі призначено судово-психіатричну експертизу стосовно [PERSON], проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. Згідно висновку експерта від 28.07.2015 №642 за результатами проведення вказаної експертизи: при укладенні кредитного договору №401219172 від 11.07.2012 року із Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», [PERSON] виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу: шизофренія параноїдна, безперервного перебігу з виражений апатико-дисоціативний дефект (MKX-10 F20.00). За своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи, проведеної в ході судового розгляду, позивач за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час укладання кредитного договору. Враховуючи викладені обставини по справі, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність визнання кредитного договору недійсним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved