Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку в даній квартирі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . 13.02.2004 позивач з [PERSON] зареєстрували шлюб. При укладанні шлюбу між позивачем та відповідачем-1 [PERSON] , на вихованні останньої знаходились на той момент неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] від її попереднього шлюбу. 17.12.2013 всі відповідачі були зареєстровані за вказаним місцем проживання позивача, тобто у зазначеній і належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS] . 08.05.2015 шлюб між позивачем та відповідачем-1 було розірвано. Відповідачі зареєстровані у вищезазначеній квартирі, проти більше п`яти років не проживають та не з`являються у квартирі [ADDRESS] . Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.09.2019 року відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку. Подав заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, свого представника до суду не направили, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомили та відзиву не подали. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири № 61 жилою площею 46,7 кв.м., що розташована в будинку [ADDRESS] . Даний факт підтверджується ордером № 05618 серії Б, виданий на підставі Розпорядження голови Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві від 11.10.2013 № 609, який був виданий 09.12.2013. 13.02.2004 позивач з [PERSON] зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб видане виконкомом Глибочівської сільської ради Тальнівського району черкаської області серії [NUMBER] . 08.05.2015 шлюб між позивачем та відповідачем-1 був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] з відповідним актовим записом № 87, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. Згідно довідки № 274 від 26.06.2019, виданої виконкомом Глибочівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, відповідачі з 03.01.2014 по теперішній час проживають в [ADDRESS] . Актами № 42 від 19.03.2019, № 50 від 09.04.2019, № 74 від 31.05.2019 складеними майстром ЖЕД № 107 Голосіївського району м. Києва в присутності сусідів квартир № 60 , № 62 , [ADDRESS] , про те, що відповідачі у вказаній квартирі № 61 , що належить позивачу не проживають Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК Української РСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 47 Конституції України, встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 року. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 16.01.2012р., у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Висновок КЦС ВС у справі № 760/13113/14-ц, постанова від 22.11.2018 та нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Доказами про не проживання члена сім`ї можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема: пояснення свідків, котрі підтвердять в суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання; довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання; інші докази зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт не проживання відповідачів в вищевказаній квартирі більше шести місяців, також надано документи, квартира [ADDRESS] належить позивачу, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved