Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

В лютому 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідач на користь позивача борг за договором позики від 07.12.2004 року в сумі 5000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 06.02.2020 року складає суму в розмірі 123979,50 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 07.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, предметом якого було передання, останньому, в позику коштів в розмірі 5000,00 доларів США. Строк повернення позики договором встановлено не було, а тому, останній, визначається моментом пред`явлення такої вимоги. Позивач вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем була надана та підписана розписка. Впродовж тривалого часу відповідач борг не повертав, ігнорує будь-які контакти із позивачем, на зв`язок не виходить, та змінив номер телефону.З огляду на викладене, а також неповерненням боргу за договором позики, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути в примусовому порядку з відповідача на його користь суму боргу за вказаним договором позики. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. В матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. З будь-якими клопотаннями до суду позивач не звертався. Відповідач надіслав до суду відзив, в якому просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що він дійсно отримав від позивача 5000,00 доларів США для розвитку свого фермерського господарства, однак, в кінці 2005 року він повернув борг позивачу, однак, останній, відмовився йому повернути розписку. З 2007 року позивач жодного разу до нього не звертався ані усно, ані письмово. Відповідач вказує, що минули строки позовної давності, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивач вказує, що між ним та відповідачем 07.12.2004 року було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, та відповідач має повернути запозичені кошти. На підтвердження позовних вимог про стягнення коштів за договором позики позивачем надано документ від 07.12.2004 року, в якому вказано, що [PERSON] взяв для своїх споживчих потреб 5000,00 доларів США. Повернення гарантував своїм майном (а.с.4). Доказів на підтвердження будь-яких звернень позивача до відповідача із вимогою про повернення боргу, матеріали справи не містять. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Варто зазначити про те, що в розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання. Зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки і не дозволять фальсифікувати зазначені записи (якщо вони не були внесені або дата була внесена цифрами). У наданій суду копії розписки вказана лише дата її складання, без вказівки на місце. Крім того, в розписці необхідно чітко прописувати прізвище, ім`я та по батькові позичальника і кредитора (позикодавця), їх дати народження та паспортні дані. В кінці розписки позичальник повинен поставити свій підпис і його розшифрування, вказавши повністю своє прізвище, ім`я та по батькові. Вказані вимоги до складання розписки від 07.12.2004 року, дотримані частково, а саме: в розписці зазначені лише повні прізвища, ім`я та по батькові позичальника і не зазначено дані про позикодавця. Також відсутні дати народження, паспорті дані позичальника та позикодавця, та в кінці розписки відсутні дані про повне прізвище, ім`я та по батькові позичальника, а також зазначення про отримання коштів в сумі 5000,00 доларів США засвідчені лише підписом позичальника без розшифровки прізвища, ім`я та по-батькові позичальника. Суд звертає увагу на те, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а сторона позивача в ході розгляду справи не заявляла будь-яких клопотань, зокрема, про допит свідків для підтвердження фактів та обставин, зазначених в позові. Крім того, судом встановлено, що розписка від 07.12.2004 року не містить даних про отримання відповідачем грошей від позивача саме в борг. Також розписка взагалі не містить даних про позивача, як позичальника, а тому, на думку суду, зазначений документ не є належним доказом, що підтверджує отримання відповідачем від позивача коштів в борг, а правовідносини, які виникли між сторонами, не можуть бути визнані судом правовідносинами, що виникли саме з договорів позики. Дослідивши розписку, суд, виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, доходить висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні викладених вище вимог закону, не укладався. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у позивача не може безумовно свідчити про існування договору позики між ним та відповідачем. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач не заперечував факту написання ним розписки та отримання грошей від позивача для розвитку свого фермерського господарства, однак, слід зазначити про те, що позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання між сторонами саме договору позики, а отже підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів саме за договором позики судом не встановлено. Крім того, варто відзначити, що, на думку суду, між сторонами виникли правовідносини, що регулюються положенням ст.1212 ЦК України. Підстава набуття коштів у відповідача була, але вона згодом була припинена (в момент пред`явлення вимоги про повернення коштів), так як відсутні докази укладення інших правочинів щодо зазначених коштів та доказів досягнення цілей, на які кошти були надані. Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правові позиції щодо аналогічних правовідносин викладені Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що наведені в позові обґрунтування та надані докази не доводять наявності між стронами відносин позики та обов`язку відповідача сплатити позивачу суму боргу саме за договором позики, та те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, та не заявлено кондикційну вимогу, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті, клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось.

Outcome: dismissed