Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила суд знести за рахунок відповідачів вже збудованої частини самочинно забудови за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.08.2012 року є власником 5/8 частин житлового будинку [ADDRESS] , а також є власником 5/8 частин земельної ділянки за вказаною адресою. Відповідачі є власниками житлового будинку [ADDRESS] . На початку липня 2015 року на межі земельної ділянки [ADDRESS] , яка належить позивачу, зі сторони земельної ділянки [ADDRESS] , розпочалось самовільне будівництво споруди невідомого призначення. На прохання позивача зупинити будівництво, оскільки, воно здійснювалось на межі земельних ділянок без врахування будівельних норм, позивачу було відмовлено. Остання вказує, що оскільки, самочинне будівництво відповідачами нерухомого майна, порушує її права та інтереси, як власника земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою відповідачів, позивач заперечує проти цього самовільного будівництва. Вона звернулась до Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві стосовно проведення перевірки дотримання вимог законодавства під час виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] . Крім того, вона зверталась і до інших державних структур з метою вжиття відповідних заходів в межах компетенції цих органів з огляду на незаконність самочинного будівництва. Позивач вказує, що будівельні роботи з будівництва споруди невідомого призначення здійснені без відповідно затвердженої документації та дозволу на виконання будівельних робіт. На даний час будівництво продовжується, документи, які б підтверджували його законність відсутні, та відповідність майбутньої споруди нормам ДБН є сумнівною. З огляду на те, що будівництво здійснюється на межі земельних ділянок, без врахування пожежних та санітарних норм, та його завершення без дотримання норм ДБН, зокрема, щодо відстані між будівлями не менше 8 метрів, може в подальшому призвести до знищення майна позивача, в зв`язку з чим, остання, вимушена звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2015 року Шкірая М.І. , у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.03.2016 року, було залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2016 року, позов було залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.08.2016 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10.08.2016 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2017року, було залучено до участі у справі в якості третьої особи Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2017 року, у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.02.2018 року, у справі було поновлено провадження та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. В зв`язку з довготривалою тимчасовою непрацездатністю судді Шкірая М.І., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 11.12.2018 року № 4659, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.05.2019 року, справу було призначено до розгляду в підготовче судове засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.06.2019 року, у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.10.2019 року, у справі було поновлено провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.09.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмове клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що стороною позивача не доведено факту того, що діями відповідачів порушуються права власності позивача, та створюються їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Інші сторони в судове засіданні не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.08.2012 року є власником 5/8 частин житлового будинку [ADDRESS] , а також є власником 5/8 частин земельної ділянки за вказаною адресою. Позивач вказує, що відповідачі є власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Однак, судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.1989 року, є власником 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є власником 3/10 частин житлового будинку [ADDRESS] . 25.06.2015 року [PERSON] подарував [PERSON] 24/100 частки від 0,0537 га земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 25.06.2015 року. Крім того, 25.06.2015 року [PERSON] подарував [PERSON] 24/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 25.06.2015 року. Однак, [PERSON] до участі в розгляді даної справи стороною позивача залучена не була. В матеріалах справи наявні документи, які свідчать про те, що позивач із липня 2015 року зверталась до різних органів, в зв`язку із початком будівництва споруди на межі земельної ділянки [ADDRESS] , яка належить позивачу, зі сторони земельної ділянки [ADDRESS] . Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 13.07.2015 року, [PERSON] , як власник 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , - не заперечував проти реконструкції частини житлового будинку і будівництва над нею мансардного поверху, а саме: квартири [ADDRESS] , належної а праві власності [PERSON] та квартири [ADDRESS] , належної на праві власності [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 31.07.2015 року, було встановлено за адресою: [ADDRESS] проведення будівельних робіт із реконструкції будинку, однак, доступ на об`єкт перевірки був обмежений, відповідальні особи були відсутні, встановити суб`єкта містобудування не вбачалось можливим. 28.12.2015 року [PERSON] та [PERSON] . Департаментом містобудування та архітектури було видано будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку, площею до 300 кв.м по [ADDRESS] . Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, відповідно до Порядку № 466, було зареєстровано подане замовником [PERSON] повідомлення про початок виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за № КВ 062160470546. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 05.10.2016 року Київським міським бюро технічної інвентаризації на замовлення [PERSON] , було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] в 2016 році було здійснено прибудову А1 та навіс, а також до самочинного будівництва віднесено прибудову літ «а4», площею 12,0 кв.м, прибудову літ. «а5», площею 8,2 кв.м, літню кухню літ «Б-ІІ», площею 19,5 кв.м, гараж літ «Г-ІІ», площею 24,0 кв.м. Відповідно до письмових пояснень представника Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу КМР (КМДА) від 23.05.2017 року, було встановлено, що департамент зареєстрував подану замовником будівництва [PERSON] декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта «Реконструкція житлового будинку» за адресою: [ADDRESS] , № КВ 142163430549 від 08.12.2016 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачами були здійснені роботи з будівництва споруди на своїй земельній ділянці без відповідно затвердженої документації та дозволу на виконання будівельних робіт, це будівництво є сумнівним, здійснювалось на межі земельних ділянок позивача та відповідачів, без врахування пожежних та санітарних норм, що може в подальшому призвести до знищення майна позивача, а відтак вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що права позивача при проведенні реконструкції будинку за адресою: [ADDRESS] , не порушені, не доведено факту того, що діями відповідачів порушуються права власності позивача, та створюються їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 458/1173/14-ц, від 20 грудня 2019 року в справі №640/13906/17. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, вказувала, зокрема, на те, що відповідачі, самочинно збудувавши фактично новий будинок на своїй земельній ділянці, без належних на це документів та дозволів, не дотримались встановлених меж та відстаней, що в подальшому може призвести до знищення її майна. Однак, суд звертає увагу на те, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва позивач може заявити за умови доведеності факту порушення її прав самочинною забудовою. Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд звертає увагу на те, що сам по собі факт проведення будівельних робіт, зокрема, без отримання в установленому законом порядку дозволу на будівництво, не є підставою для захисту права позивача без доведення порушення таких прав. Зазначаючи, що самочинним будівництвом відповідачі порушили її права, як власника сусідньої земельної ділянки, сторона позивача будь-яких доказів зазначеному, зокрема, здійснення відповідачами самочинного будівництва на належній їй земельній ділянці, суду не надала. Доказів того, що встановлення відповідачами самочинної будівлі завдає позивачу, як власнику сусідньої земельної ділянки, певні незручності та може призвести в подальшому до знищення її майна, матеріали справи також не містять. Слід зазначити, що право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Позивач не ставить під сумнів належність, зокрема, відповідачу [PERSON] прибудов, які були зведені в 2016 році, однак просить суд захистити її право шляхом покладення на відповідачів обов`язку знести ці прибудови, а не повернути у попередній стан, а тому задоволення позовних вимог у запропонованій редакції мало б наслідком порушення прав власників житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує на те, що фактично відповідачами було здійснено не реконструкцію житлового будинку, а нове будівництво, однак, ці твердження не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а наявні у справі докази свідчать про здійснення саме реконструкції будинку за вказаною адресою. Окремо варто вказати на те, що позивачем заявлено позовні вимоги і до відповідача [PERSON] , який не є власником майна за адресою: [ADDRESS] , та за договором дарування відчужив майно на користь [PERSON] , яка стороною позивача до участі в розгляді справи залучена не була, та будь-яких клопотань в цій частині зі сторони позивача до суду не надходило. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що факт проведення будівельних робіт без вчасного отримання в установленому законом порядку дозволу на будівництво сам по собі не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки, позивач не довела порушення її прав, свобод чи інтересів внаслідок такого будівництва, а відтак суд не вбачає законних підстав для знесення за рахунок відповідачів вже збудованої частини самочинно забудови за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним

Outcome: dismissed