Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

В листопаді 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що з червня 1994 року вона проживала однією сім'єю з відповідачем, [INFO] у них народилася дочка [PERSON], 17 травня 2008 року вони уклали шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Однак з червня 2008 року сімейне життя не склалося, відповідач покинув сім'ю і з цього часу вони стали жити окремо. Просила розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на своє утримання та утримання дочки [PERSON] по 400 грн. щомісячно. В березні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним, посилаючись на те, що з 1994 року однією сім'єю з останньою фактично не жив, між ними часто виникали непорозуміння і сварки, позивачка мала статеві відносини з іншими особами, а через два тижні після реєстрації шлюбу, яка відбулася з його ініціативи, виїхала з м. Києва, де вони проживали разом і де народилася дитина. Після цього вони мали нетривалі періодичні стосунки також за його ініціативою. Просив визнати шлюб недійсним. Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 26 листопада 2013 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним задоволено. Шлюбу, укладений 17 травня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON], актовий запис 271, визнаний недійсним. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто судові витрати в сумі 3219,34 грн. Додатковим рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 26 листопада 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти отримані в якості аліментів в сумі 9600 грн. З вказаним рішенням не погодилась позивачка [PERSON] та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що [PERSON] добровільно укладав зі нею шлюб, з подальшими планами створити сім'ю, отже сумісно вони проживали з 1994 року в цивільному шлюбі, вона поїхала до м. Горлівки для того, щоб отримати допомогу на дитину, оскільки була зареєстрована в м. Горлівці, крім того, чоловік сам наполягав, щоб вона залишалась там, вона мала твердий намір зберегти сім'ю, аліменти від свого чоловіка вона отримувала правомірно, а тому нема підстав для їх повернення. Позивачка [PERSON] у судове засідання апеляційного суду не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить розписка. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм за № 4158 від 24 січня 2014 року. Представник третьої особи служби у справах дітей Горлівської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм за № 4159 від 24 січня 2014 року. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що з червня 1994 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю у м.Києві, що вбачається з пояснень як позивачки, так і відповідача (а.с.140 т.1). [INFO] народилася дочка [PERSON], яка являється інвалідом з дитинства (а.с.8,11,12 т.1). 17 травня 2008 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.7 т.1). В червні 2008 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, [PERSON] поїхала до м.Горлівка, де вона зареєстрована у квартирі, що належить їй на праві власності [ADDRESS] (а.с. 10 т.1). Рішенням Калінінського районного суду м.Горлівки від 17 вересня 2012 року шлюб, зареєстрований 17 травня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON], актовий запис 271, розірвано. Стягнуть з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в сумі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку та на утримання дитини [PERSON] в сумі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Горлівська міська рада, про визнання шлюбу недійсним відмовлено (а.с.140-141 т.1). Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 жовтня 2012 року вказане рішення суду залишено без змін (а.с.171-174 т.1). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2013 року касацій скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Калінінського районного суду м.Горлівки Донецької області від 17 вересня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 23 жовтня 2012 року залишено без змін. Згідно із квитанціями (а.с.12-13, 30-31 т.2) [PERSON] сплатив [PERSON] в якості аліментів 9600 гривень. Рішенням Калінінського районного суду м.Горлівки від 17 червня 2013 року визнано, що [PERSON] не є батьком дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], та виключено відомості про [PERSON] як батька дітей з актових записів (а.с.10-11 т.2). Ухвалою Калінінського районного суду м.Горлівки від 23 вересня 2013 року заява [PERSON] про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задоволена. Рішення суду від 17 вересня 2012 року скасовано. Вказана ухвала не була оскаржена сторонами. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про визнання шлюбу недійсним та стягнення коштів отриманих в якості аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] укладала шлюб з [PERSON] без наміру утворення сім'ї та придбання прав і обов'язків подружжя, про що свідчить поспішний від'їзд [PERSON] з м.Києва через незначний проміжок часу після реєстрації шлюбу при попередньому тривалому спілкуванні з [PERSON] та існуванні у нього житла і можливості утримання сім'ї, відсутність у сторін за тривалий час знайомства спільного майна, а з боку [PERSON] також намагань зберегти сім'ю та народження нею дітей від інших осіб під час існування відповідних стосунків з [PERSON], крім того, оскільки [PERSON] отримувала аліменти від [PERSON], з яким знаходилась у недійсному шлюбі, сума сплачених аліментів отримана без достатньої правової підстави і підлягає поверненню. З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, вернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст.40 СК України). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю. При чому відсутність мети щодо створення сім'ї може стосуватися як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім'ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім'ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім'ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об'єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з'явився намір створити сім'ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо. У даному випадку, відповідно до положень ч. 3 ст.40 СК України шлюб не може бути визнаний недійним. Оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про визнання недійсним шлюбу, укладеного між сторонами, на підставі ч. 2 ст. 40 СК України, згідно яких шлюб може були визнано недійсним уразі, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Згідно з вимогами ст. ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України на вказані вимоги закону уваги не звернув, а саме на те, що з позовних заяв як позивачки так і відповідача, заперечень на позов,пояснень позивачки та відповідача в судовому засіданні (а.с.2, 20-25, 29-34, 38-41 т.1) вбачається, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1994 року, шлюб зареєстрували 17 травня 2008 року, тобто між сторонами були наявні усталені відносини, притаманні подружжю, сторони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Таким чином, суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про відсутність наміру створити сім'ю у момент укладення шлюбу, а тому не має підстав для визнання шлюбу фіктивним. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом першої інстанції встановлені обставини, які свідчать про те, що подружнє життя позивачки та відповідача та збереження шлюбу є неможливим, сім'я сторін фактично розпалася, вони тривалий час не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що сумісне проживання однією сім'єю припинилося у червні 2008 року, збереження шлюбу суперечить його інтересам, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Рішенням суду від 17 червня 2013 року визнано, що відповідач не є батьком дитини [PERSON], [INFO], а тому не підлягають стягненню з відповідача аліменти на утримання позивачки та утримання дочки [PERSON] по 400 грн. щомісячно. Згідно із ст. 45 ч.3 СК України якщо особа, отримувала аліменти від того, з ким знаходилась у недійсному шлюбі, сума сплачених аліментів вважається отриманою без достатньої правової підстави і підлягає поверненню. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦПК України у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Рішенням суду від 17 вересня 2012 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на її утримання в сумі 400 грн. щомісячно та на утримання дитини [PERSON] в сумі 400 грн. щомісячно. Вказане рішення ухвалою суду від 23 вересня 2013 року скасовано. Таким чином, [PERSON] отримувала аліменти від [PERSON] з 24 листопада 2011 року по 23 вересня 2013 року на правовій підставі і не підлягає поверненню. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Оскільки до висновків, щодо задоволення позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції дійшов внаслідок порушення та неправильного застосування норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог [PERSON], тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України вимоги відповідача про відшкодування судових витрат у сумі 3219,34 грн. задоволенню не підлягають.

Outcome: partial