Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

В квітні 2018 року представник позивача ТОВ «Управ-Дом» Варакута Г.Гзвернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача заборгованість за спожиті комунальні послуги у розмірі 12 971 (дванадцять тисяч дев'ятсот сімдесят одна) гривня 56 копійок, 3% річних від простроченої суми у розмірі 446 (чотириста сорок шість) гривень 87 копійок та інфляційні втрати у сумі 5 074 (п'ять тисяч сімдесят чотири) гривні 83 копійки. Позовні вимоги мотивовано тим, що ТОВ «Управ-Дом»є управителем житлового комплексу за адресою: [ADDRESS]. З квітня 2010 року та по теперішній час на підставі договору від 14.04.2010 р. № 10,укладеного між ТОВ «Управ-Дом» та ТОВ «ОБІО»,здійснює утримання, обслуговування вказаного будинку та прибудинкової території, виконує постачання комунальних послуг. З жовтня 2011 року позивач надає послуги з централізованого опалення, споживачем яких в тому числі була відповідач, яка є власником квартири [ADDRESS], проте вона зазначені послуги не оплачувала, для укладення договору про надання послуг з централізованого опаленняпостачання холодної та гарячої води і водовідведення до ТОВ «Управ-Дом»не зверталася, що, на думку позивача, свідчить про свідоме ухилення від його укладення. При цьому, зазначає, що лише у червні 2016 року позивач дізнався, що власником вказаної квартири є [PERSON] після чого направив їй лист із повідомленням про необхідність укладення договору про надання комунальних послуг. В свою чергу, відповідачем було направлено перелік змін у формі протоколу розбіжностей за умови внесення яких вона згідна була підписати договір. Так, як запропоновані зміни не відповідали умовам типового договору, позивач не прийняв пропозицію відповідача укласти договір в іншій редакції та повторно направив пропозицію про укладення договору. Позивач просить суд також визнати поважною причину пропуску строку позовної давності, посилаючись на те, що протягом 2011-2016 року у нього була відсутня інформація стосовно власника квартири [ADDRESS] і лише відкриття доступу до реєстру нерухомості створило умови для реалізації позивачем права на судовий захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів. В травні 2018 року ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва позовну заяву ТОВ «Управ-Дом» прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що твердження позивача щодо не можливості отримання інформації про власника квартири [ADDRESS] не відповідають дійсності, оскільки відповідачка набула права власності на квартиру на підставі договірних відносин з ТОВ «ОБІО», яке володіло повною інформацією про власників квартир. А тому, вважає, що причини пропуску строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки з моменту укладення договору між ТОВ «Управ-Дом»та ТОВ «ОБІО»,тобто з квітня 2010 року, позивач мав можливість встановити особу власника. А тому просила застосувати строки позовної давності, оскільки вимоги відносно строкових платежів визначаються сукупністю платежів, але не більше ніж за три роки. Також, зазначила, що позивач звертався до неї з листами про укладення договору на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а не про укладення договору про надання послуг з централізованого опалення. Прим цьому, отриманий нею у 2016 році в офісі ТОВ «Управ-Дом» примірник договору не відповідав типовому договору, затвердженому Постановою КМУ від 21.07.2005 р. № 630, а тому договір був неукладений з вини позивача, який тривалий час не відповідав на її листи, не надав повну інформацію про затверджені тарифи та не привів у відповідність текст договору. Крім того, відповідач заперечувала проти наданих позивачем розрахунків заборгованості, мотивуючи тим, що вона у квартирі не проживала, а позивачем не підтверджено факт надання комунальних послуг, а також не надано доказів, які підтверджують понесені ним витрати та економічне обґрунтування вартості послуг. Відповідачка також заперечувала проти нарахування 3 % річних та інфляційних витрат, вказуючи на те, що такий вид відповідальності може бути застосований до порушення грошового зобов'язання на підставі договору, а у неї з позивачем договірні правовідносини відсутні. Ухвалою суду від 07.06.2018 року постановлено розгляд даної цивільної справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивача Варакута Г.Г. позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила у їх задоволенні відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази у їх сукупності, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач - ТОВ «Управ-Дом» на підставі договору від 14 квітня 2010 року, укладеного з ТОВ «Обіо» - балансоутримаувачем будинку за адресою: [ADDRESS], є управителем та здійснює забезпечення належної експлуатації, постачання комунальних послуг, технічного обслуговування, виконання поточного ремонту житлового комплексу, його інженерного обладнання, належного санітарно-технічного стану прибудинкової території, збирання квартирної плати, плати за частку у спільних витратах по утриманню будинку, плати за комунальні послуги від мешканців, орендарів, власників нежитлових приміщень, та інші послуги. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Право власності відповідача на дану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.08.2011 року. До 2016 року позивач надавав послуги з централізованого опалення у вказаному будинку. З 2011 по грудень 2015 року відповідач не оплачувала послуги з централізованого опалення, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої за вказаний період складає 12 971,56 грн. Між позивачем та відповідачем не було укладенописьмового договору про надання житлово-комунальних послуг. Згідно ст.322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст.162 ЖК Української РСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону передбачено, що споживач зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно пункту 1 частини другої статті 21 Закону, виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Також,згідно пункту третього частини другої зазначеної статті, виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до положень статті 19 Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. При цьому, статтею 29 вказаного Закону, встановлено, що договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачемта балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем. Процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін. Враховуючи, що договір укладено не було, правовідносини, що виникли у сторін регулюються положеннями ЦК України. Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов'язання, зокрема, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною 1 статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. А кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та в порядку, що встановлені в договорі. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, у період з 2011 по грудень 2015 року відповідач отримувала житлово-комунальні послуги, не відмовлялась від їх отримання у вказаний період часу. Доказів щодо звернення відповідача у встановленому порядку з претензіями щодо ненадання або надання неякісних житлово-комунальних послуг, відсутність споживача у період з 2011-2016 рр. у квартирі, відсутності комунальних послуг у вказаній квартирі, суду не надано. Вказане свідчить про те, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, внаслідок яких у відповідачавиникло зобов'язання сплатити вартість спожитих житлово-комунальних послуг за ціною, яка була встановлена на дату споживання послуг. Дані висновки суду спростовують заперечення відповідача [PERSON] щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з неукладенням договору про надання житлово-комунальних послуг.Фактичне не проживання у квартирі не звільняє власника від обов'язку по укладенню договорів про надання житлово-комунальних послуг. Сама по собі відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг, як підстава для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі, не може бути врахована судом, оскільки між сторонами фактично виникли правовідносини у яких позивач як управитель житлового комплексу, надав послугу з централізованого опалення, яка є оплатною, а відповідач, як власник квартири, фактично спожив цю послугу та не оплатив її вартість, що спричинило виникнення грошового зобов'язання відповідно до ЦК України. Також суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, оскільки отримавши послугу з централізованого опалення, у відповідача виник обов'язок по його оплаті, а тому невиконання такого обов'язку призводить до настання відповідальності за порушення грошового зобов'язання у відповідності з положеннями ст.625 ЦК України. Вирішуючи питання про їх задоволення, суд враховує те, що відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Позивач просить поновити вказаний строк, посилаючись на те, що протягом 2011-2016 років йому не було відомо про те, хто є власником квартири [ADDRESS]. Дану інформацію отримано лише після відкриття доступу до реєстру власників нерухомого майна. Дана обставина унеможливлювала пред'явлення позову до суду, оскільки не було відомо належного відповідача. З даним позовом до суду позивач звернувся 20.04.2018 року, вимоги про стягнення боргу нараховані за період з жовтня 2011 року по грудень 2015 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч. 4 цієї статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що позивач, пред'являючи 20.04.2018 року вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилась за період з жовтня 2011 року по грудень 2015 року пропустив строк позовної давності для вимог за період з жовтня 2011 року по березень 2015 року. Суду не доведено наявність поважних причин пропуску такого строку, доводи, якими обґрунтовано необхідність його поновленнящодо відсутності відомостей про власника квартири суд не вважає поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки дані відомості могли бути отримані позивачем шляхом звернення до ТОВ «Обіо» - балансоутримувача будинку чи до суду з заявою про забезпечення доказів до подання позову. Таким чином, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача заборгованість за оплату послуг з централізованого опалення, починаючи з квітня 2015 р. по листопад 2015 року. У задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за період, що передує зазначеному, слід відмовити у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Таким чином, у випадку незгоди з наданими стороною розрахунками повністю чи частково у суду виникає процесуальний обов'язок навести у рішенні свій розрахунок, що не є виходом за межі позовних вимог відповідно до ч.2 ст. 264 ЦПК України. Отже, надавши юридичну оцінку наданих позивачем розрахунків заборгованості за житлово-комунальні послуги, перевіривши обґрунтованість та правильність нарахованих сум боргу та оцінивши їх в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а також врахувавши строки позовної давності, судом проведено свій розрахунок, згідно з яким встановлено, що сума заборгованості за послуги постачання централізованого опалення становить1818 (одна тисяча вісімсот вісімнадцять) гривень 18 копійок;142 (сто сорок дві) гривні 47 копійок - три відсотки річних;679 (шістсот сімдесят дев'ять) гривень 77 копійок - інфляційних збитків. Суд вважає правильним з підстав, зазначених вище, задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача заборгованість за надані послуги централізованого опалення у розмірі1818 (одна тисяча вісімсот вісімнадцять) гривень 18 копійок;142 (сто сорок дві) гривні 47 копійок - три відсотки річних; 679 (шістсот сімдесят дев'ять) гривень 77 копійок - інфляційних збитків. Розподіл судових витрат здійснюється судом у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial