Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

В листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] з позивачем. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.09.2000 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у подружжя народився [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між сторонами не склалось через різні погляди на життя та обов`язки. Фактично шлюб між сторонами припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 26.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 28.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Враховуючи неявку відповідача, який був належно повідомлений про місце, дату та час судового засідання та не повідомив про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому та просила суд задовольнити позовні вимоги. Також вказала, що спір про поділ майна на даний час відсутній, після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати разом з нею.. Прізвище просила суд не змінювати. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.09.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження (на 8 а.с.). В період шлюбу у сторін народився [PERSON] , [INFO] (на 7 а.с.). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Вимоги про визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягають, оскільки згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення 768,40 грн на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial