Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

В липні 2019 р. заявники [PERSON] (заявник-1) та [PERSON] (заявник-2), інтереси яких представлені [PERSON] , звернулись до Херсонського міського суду Херсонської області із заявою, в якій просять встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт належності [PERSON] та [PERSON] правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 06.06.1994 року, виданого Фондом комунального майна м. Херсона, на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог заявники посилаються на те, що у 1994 році родина заявників приватизувала квартиру - за адресою [ADDRESS] - і відповідно отримали Свідоцтво № [NUMBER] про право власності на житло від 06 червня 1994 р. Квартира була приватизована частинами на кожного члена сім`ї. На той час заявники були неповнолітні. А у їх мами, [PERSON] , був паспорт радянського зразка (мовами того регіону СРСР, де він був виданий), тобто після реєстрації шлюбу в ГрРСР і зміни прізвища, записи у паспорті були виконані трьома мовами: грузинською, абхазькою та російською (« [PERSON] »). У грудні 1995 року, коли мати заявників отримувала паспорт громадянина України, вирішили обрати варіант, що найбільш точно відтворював вимову прізвища - « [PERSON] ». З цього моменту всі її та наші документи оформлені на прізвище « [PERSON] » - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, Свідоцтво № [NUMBER] про право власності на житло від 06 червня 1994 року увійшло в протиріччя до усіх інших документів. Внести виправлення чи отримати нові документи без помилок неможливо, що підтверджується відповіддю Управління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради. У 2017 році мати заявників звернулася із відповідною заявою до суду і отримала позитивне рішення (справа№766/4849/17, провадження №2-о/766/408/17) про встановлення факту належності їй правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 06.06.1994 р. Заявники вважали, що це рішення розповсюджується на всіх членів родини з прізвищем « [PERSON] », які мають свою частку у приватизованій квартирі. Але нещодавно з`ясувалося, що таке рішення необхідно отримати кожному окремо. Встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідна заявникам для можливості розпорядження своєю власністю на власний розсуд. Наразі така можливість відсутня. Оскільки написання прізвищ у свідоцтві про право власності та паспортних документах відрізняється. У зв`язку з цим, заявники змушені звернутись до суду із даною заявою про встановлення факту, оскільки цей факт має для них юридичне значення. На підставі ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 19.07.2019 року вищевказану заяву передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 23.09.2019 р. вищевказана заява була залишена без руху для усунення недоліків. Ухвалою від 10.03.2020 р. відкрито провадження у справі за вищевказаною заявою. Представник заявників у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону, подала заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, вимоги викладені в заяві підтримала у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду засобами поштового зв`язку подав додаткові документи та заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва № [NUMBER] від 06.06.1994 року про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна м.Херсона, квартира [ADDRESS] , приватизована та на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з наданих документів, на час приватизації вищевказаної квартири заявники були неповнолітніми ( [PERSON] народилась [INFO] , заявник [PERSON] народилась [INFO] ), у їх матері [PERSON] був паспорт радянського зразка. За паспортом громадянина України, виданого 02.07.2004 р. (при досягненні 16-річного віку), прізвище заявника-1 вказане як «[PERSON] ». Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 27.06.2018 р. Шевченківським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану, при реєстрації шлюбу 27.06.2018 р. з [PERSON] заявник-2 мала прізвище « [PERSON] ». Листом Управління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради від 28.02.2020 р. за вих.№ 21/42 повідомлено представника заявників про те, що рішенням Херсонської міської ради від 10.02.1995 р. Фонд комунального майна м.Херсона було ліквідовано без визначенням правонаступників, а тому Управління не має правових підстав для внесення змін до свідоцтва про право власності № [NUMBER] , яке було видано іншим органом приватизації. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що має місце розбіжність відомостей в частині зазначення прізвища заявників у правовстановлюючому документів на квартиру, що зумовлено різницею в написанні букв «е» та «є» в прізвищі заявників при отриманні національних паспортів після видачі на їх ім`я вищевказаного свідоцтва. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по- батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для заявників важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Враховуючи викладене вище, доводи поданої до суду заяви про встановлення факту належності заявника свідоцтва № [NUMBER] від 06.06.1994 року про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Херсонської міської ради народних депутатів, на ім`я, зокрема, «[PERSON] » та «[PERSON]», знайшли підтвердження під час судового розгляду. Судом встановлено, що розбіжності в документах унеможливлюють розпорядження заявниками їх власністю, а вирішити питання в іншому, окрім судового порядку, заявники позбавлені можливості. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч.7 ст.294 ЦПК України передбачено, що при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved