Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про витребування майна із чужого незаконного володіння. Вказував, що він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в будинку № 21 по вул. Панфілова в м. Біла Церква, яка в червні 2015 року померла. Зазначав, що за час спільного проживання з цивільною дружиною він купував за власні кошти та отримував в дарунок вказану в позовній заяві побутову техніку, яка на даний час знаходиться у відповідачів. Посилаючись на відмову відповідачів повернути належне йому майно, позивач в порядку ст.ст. 321, 387 ЦПК України просив витребувати у [PERSON] та [PERSON] на його користь належні йому речі, де б вони не знаходились, а саме: - морозильна камера «Gorenje» F4105W, вартістю 4 763 грн. 50 коп.; - пральна машина «Іndezit», вартістю 5 469 грн.; - телевізор «LCD LG» 47LA660S, вартістю 24 439 грн.; - монітор «LG» E2342T-BN, вартістю 4 375 грн.; - процесор «AMD FX-4100», вартістю 1 147 грн.; - відеокарта «Radeon HD 7770 1024Mb», вартістю 1 804 грн.; - блок живлення «FSP HЕХА» АХЕ500, вартістю 1 069 грн.; - мережний фільтр живлення «Logic Power LP-X6», вартістю 147 грн.; - корпус «LINKWORLD S41», вартістю 318 грн. ; - акустична система «Microlab М-700», вартістю 2 047 грн.; - модуль памяті «DDR 3 PC-14900», вартістю 1 310 грн.; - зчитувач флеш карт «Lapara LA-461 CR», вартістю 65 грн.; - мишка «A4-tech n-770fxl», вартістю 213 грн.; - клавіатура «A4-tech kl-7mu», вартістю 385 грн.; - жорсткий диск «3.5 1tb wd wd10ezex», вартістю 1 445 грн.; - клавіатура «Sven Standart 303», вартістю 129 грн.; - машинка для стрижки Philips QC 5120/15, вартістю 494 грн.; - маршрутизатор ASUS RT-N10UB, вартістю 779 грн.; - материнська плата GIGABYTE GA-78LMT-USB3, вартістю 2 035 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлений ним позов та просив його задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечував. Крім того, позивач пояснив, що відповідачі по справі є батьками померлої [PERSON] та всі знають про те, що вказане майно знаходиться перебуває у них, додавши, що до правоохоронних органів у встановленому порядку з приводу повернення побутової техніки він не звертався. Відповідачі в судове засідання не зявились повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому суд вважає за можливе провести по справі заочний розгляд на підставі ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З правової позиції, яка викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.11.2012 року по справі за № 6-107цс12 вбачається, що Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з цим, правовідносини з приводу набуття та збереження майна без достатньої правової підстави регулюються главою 83 Цивільного кодексу України, а загальні положення про спадкування викладені в главі 84 цього Кодексу. В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Відповідно статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). В судових засіданнях від 19.05.2016 року та від 07.06.2016 року позивачу були розясненні передбачені цивільно-процесуальним законодавством права, в тому числі і щодо необхідності доведення в судовому засіданні своїх позовних вимог. Разом з цим, судом не встановлено, а позивачем не доведено в судовому засіданні викладені в позовній заяві обставини, а саме: щодо спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] та факту її смерті, наявності в розпорядженні відповідачів вказаної в позовній заяві побутової техніки та факту її придбання, крім певної частини, а також порушення його прав відповідачами. З аналізу ч. 1 ст. 214 ЦПК України вбачається, що одним з питань, яке під час ухвалення рішення вирішує суд, є визначення правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Таким чином, застосування відповідної правової норми до наявних правовідносин під час вирішення конкретної справи покладається на суд, однак доведення позовних вимог, з метою встановлення цих правовідносин, є обовязком позивача. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову, оскільки з урахуванням встановлених обставин відсутні правові підстави для витребування вказаного в позовній заяві майна в порядку ст. 387 ЦК України. Посилання позивача в судовому засіданні про те, що всім відомо про знаходження його майна в користуванні відповідачів, тобто як на загально відомий факт, суд вважає безпідставними, оскільки за змістом ст.ст. 59, 60 ЦПК України певні обставини справи можуть підтверджуватись лише відповідними засобами доказування, а доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Outcome: dismissed