Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаною заявою та посила-ється на те, що вона була дружиною померлого [PERSON], який був сином [PERSON], яка померла 14 листопада 2017 року в м. Луганську. Цей населений пункт перебуває в зоні проведення антитерористичної операції, в межах якої органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Бориспільський МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області відмовив у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] Тому заявник просить суд встановити факт, що [PERSON] померла 14 листопада 2017 року в м. Луганську. У судовому засіданні [PERSON] підтримує заяву та просить суд задовольнити її. Представник заінтересованої особи не зявився у судове засідання. Він належним чином повідомлявся про час та місце розгляду цивільної справи. Вислухавши пояснення заявника, а також дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що заявник була дружиною померлого [PERSON], який був сином [PERSON] Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження серії ІІ-ЕД №409342 від 24 січня 1979 року (а.с.11) та копією свідоцтва про одруження серії 1-ВЛ № 194366 від 20 грудня 2003 року (а.с.6) та копією свідоцтва про смерть серії І-ОК №411682 від 4 серпня 2017 року (а.с.8). Відповідно до абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті осо-би на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої тери-торії України. Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі вих. №9-1130/0/4-16 від 15 квітня 2016 року, під час вирішен-ня питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Євро-пейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосову-ватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини, а також Молдови та Росії. В цих справах Європейський суд з прав людини, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватись недійсними всі без виключення документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоду особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, які проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами тощо), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку, передбаченому ст.317 ЦПК України. Так, з копії свідоцтва про смерть серії І-ВВ №055200 від 27 лютого 2018 року (а.с.7) вбачається, що 14 листопада 2017 року [PERSON] померла в м. Луганськ. Як вбачається з Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в м. Луганськ органи державної влади України не здійснюють свої повноваження. Крім того, 3 квітня 2018 року в.о. керівника Бориспіль-ського МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області [PERSON] винесла відмову №946/16.4-137 у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] (а.с.14). З огляду на це суд вважає, що з метою забезпечення юридичної визначеності, а також здійснення заявником спадкових та соціальних прав, належить встановити факт, що [PERSON], [INFO], померла 14 листопада 2017 року у віці 66 років в м. Луганську.

Outcome: approved