Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] (батько позивача), звернувся до суду з позовом, який в вересні 2018 року уточнив та просив визнати право власності на садовий будинок у порядку спадкування за заповітом, визнати право членства в садівничому товаристві та зобов`язати СТ «Монтажник» вчинити певні дії. [INFO] [PERSON] помер. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року до участі в справі, як правонаступника позивача [PERSON] ,судом було залучено спадкоємця за заповітом [PERSON] (том №1 а.с.185-186). 28 травня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом, в якому просив суд постановити рішення, яким визнати за ним, [PERSON] , право власності на садовий будинок [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності на садовий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1819415112214, номер запису про право власності: 31349250, дата, час державної реєстрації: 20.04.2019 15:24:03, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46650448 від 25.04.2019 12:25:47, [PERSON], Друга дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область; витребувати у [PERSON] на його, [PERSON] користь, садовий будинок [ADDRESS] . Адвокат позивача Наказного Я.Ю. за довіреністю [PERSON] надав суду заяву про закінчення розгляду справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (том №2 а.с.107). Представник відповідача Садівничого товариства «Монтажник» за довіреністю Куценко І.С. надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог (том №1 а.с.36-39). Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, в останнє судове засідання не з`явилася, про поважність причини неявку суду не повідомила; її адвокат Мерешко М.Л. надав суду клопотання про відкладення розгляду цивільної справи (том №2 а.с.108). Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 4, 5 ЦПК України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов`язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов`язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов`язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). Суд не зобов`язаний відкладати засідання, якщо сторона навіть вперше не з`явилася на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а не обов`язком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень ст. 210 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 09 липня 2018 року, а відповідно до положень ст. 2 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Чергове відкладення розгляду справи, сприятиме порушенню гарантованих державою прав та інтересів позивача (спадкоємця) [PERSON] , а навмисне затягування відповідачкою [PERSON] та її адвокатом, розгляду справи унеможливить вчасний розгляд справи судом. Представник третьої особи П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори надав суду лист про розгляд справи без участі їх представника (том №1 а.с.61). Представник третьої особи Третьої дніпровської державної нотаріальної контори надав суду лист про розгляд справи без участі їх представника (том №2 а.с.44). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін в судових засіданнях, ознайомившись з матеріалами спадкових справ №420/2010 (а.с.62-77), №170/2017 (том №1 а.с.78-91), №164/2019 (том №1 а.с.196-221), ознайомившись з наданими сторонами доказами, відзивами на позовну заяву, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст. 1258 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Встановлено, що [INFO] у віці 52 роки помер батько позивача [PERSON] , про що 08 лютого 2019 року Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис №47 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (том №1 а.с.199). За часи свого життя [PERSON] залишив заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження: усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому заповідав своєму сину [PERSON] (том №1 а.с.208). [PERSON] у встановленому законом порядку звернувся до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності на спадщину (том №1 а.с.197), внаслідок чого була відкрита спадкова справа №164/2019. 05 вересня 2019 року спадкоємцю [PERSON] було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (том № 1 зворотній бік а.с.220). окрім цього, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на садовий будинок [ADDRESS] . Встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , померлий [INFO] та [PERSON] , померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (том №1 а.с.11) відкрилася спадщина на садовий будинок [ADDRESS] (будинок побудований до 1992 року, земельна ділянка неприватизована). Частина 3 ст. 1268 ЦК України зазначає, що спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] прийняли його дружина [PERSON] , син [PERSON] (який свої спадкові права на усю спадщину не оформив), син [PERSON] , кожен на 1/3 частку у спадщині, шляхом постійного проживання зі спадкодавцем, який на момент смерті проживав за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] (том «1 а.с.21). За часи свого життя [PERSON] залишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. 16 серпня 2016 року, згідно якого, на випадок своєї смерті, усе майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, [PERSON] заповідала своєму сину [PERSON] , [INFO] (том №1 зворотній бік а.с.83). На момент смерті ( [INFO] ), до [PERSON] у зв`язку із смертю батька [PERSON] (померлого [INFO] ), брата [PERSON] (померлого [INFO] ), матері [PERSON] померлої ( [INFO] ) перейшло все спадкове майно, що раніше належало його батькові, в тому числі і садовий будинок [ADDRESS] . Згідно матеріалів спадкової справи №420/2010 заведеної після смерті [PERSON] встановлено, що спадкоємцями є син [PERSON] , [INFO] на 1/3 частку у спадщині, син [PERSON] , [INFO] на 1/3 частку у спадщині, та дружина [PERSON] , [INFO] на 1/3 частку у спадщині, яка складається з вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією у банківських установах. 16 вересня 2010 року державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужва Т.М., були видані три свідоцтва про право на спадщину за законом: зареєстроване в реєстрі за №1-1845 на 1/6 частку вкладів [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за №1-1846 на 1/6 частку вкладів [PERSON] , зареєстровано в реєстрі за №1-1847 на 1/6 частку вкладів [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , тобто задовго до смерті [PERSON] , а тому його частку у спадщині успадкувала [PERSON] як єдиний спадкоємець першої черги, яка була зареєстрована та проживала разом із померлим на момент смерті. Після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася, що підтверджується листом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори №1959/01-16 від 27 вересня 2018 року (том №1 а.с.120), та відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур про зареєстрованих осіб (том №1 а.с.165). Згідно матеріалів спадкової справи №170/2017, заведеної після смерті померлої [PERSON] встановлено, що спадкоємцем є син [PERSON] , [INFO] на підставі заповіту посвідченого 16 серпня 2016 року державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г., згідно якого [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] . Спадкова маса складається з вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією у банківських установах. 03 листопада 2017 року державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Рівна О.В., було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вклади (зареєстроване в реєстрі за №5-594) на ім`я [PERSON] . [PERSON] звернувшись до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на садовий будинок [ADDRESS] , дізнався , що спірний садовий будинок вже належить [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 203395901 від 09 березня 2020 року (том №2 а.с.16-18). Згідно абз. 2 ст. 6 Закону України «Про кооперацію», садове товариство є кооперативом. Дане положення роз`яснено також в абз. 4 Листа Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва. Тому, внутрішні організаційні правовідносини, в тому числі правовідносини по членству в садовому товаристві, регулюються вищенаведеним Законом. Як зазначено в ч. 3 ст. 41 ст. 6 Закону України «Про кооперацію», до приведення статутів у відповідність із цим Законом кооперативи та кооперативні об`єднання керуються положеннями діючих статутів у частині, що не суперечить цьому Закону. Статтею 13 цього ж Закону, передбачено виключний перелік підстав припинення членства в кооперативі. [PERSON] був членом СТ «Монтажник», після смерті якого його дружина [PERSON] господарювала та доглядала будинок, обробляла земельну ділянку. Після смерті [PERSON] , членські права в СТ, були самоправно зайняті керівництвом СТ «Монтажник», і внаслідок відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку та садовий будинок, [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх спадкових прав. Відповідно до роз`яснень ВССУ, наданих в п. 3.1 Інформаційного листа за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В ст. 10 Закону України «Про кооперацію» визначено, хто може бути членом кооперативу. Відповідно до ст. 11 цього Закону вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу. Враховуючи самоправні дії керівництва СТ «Монтажник» та відмову визнавати членство [PERSON] у садовому товаристві, прийняти в члени товариства та видати членську книжку садовода, видати йому належним чином засвідчену схему земельної ділянки, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права членства в садівничому товаристві та зобов`язання вчинити певні дії по включенню його до членів товариства із закріпленням за ним земельної ділянки №6. Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Після смерті [INFO] [PERSON] яка проживала у м. Дніпрі, спадщина була відкрита у П`ятій дніпровській державній нотаріальній конторі, однак СТ «Монтажник» на території якого знаходиться земельна ділянка № 6 та на якій знаходиться побудований [PERSON] та [PERSON] садовий будинок, незаконно на підставі нікчемного правочину (заяви у простій письмовій формі том №1 а.с.48) від імені [PERSON] було виключено з членів садового товариства «Монтажник» померлого [PERSON] , та включено замість нього до членів садового товариства відповідачку [PERSON] (том №1 а.с.47), після чого СТ «Монтажник» видало [PERSON] довідку про начебто сплачений пай та наявність у неї у власності садового будинку. З довідки СТ «Монтажник» №18 від 12 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] є членом садівничого товариства, адреса: с. Новоолександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області, має у власності земельну ділянку № 6 , площею 0,096 га, будинок та господарські споруди побудовані в 1989 році, пайовий внесок сплачений повністю 12 березня 2019 року, будівлям і спорудам присвоєно адресу відповідно до номеру земельної ділянки, а саме: [ADDRESS] (том №1 а.с.15). Відповідно до Статуту СТ «Монтажник» (том № 1 а.с.138-147), Товариство керується Земельним Кодексом України, іншими законодавчими і нормативними актами, статутом, його положення відповідають Конституційним вимогам, нормативним актам та іншим законоположенням України. Відповідно до п.3.1 Статуту СТ «Монтажник», в члени садівничого товариства можуть бути прийняті громадяни України, які отримали земельні ділянки, відповідно до рішення міської або районної ради, у спадок або дарування, за наявності документів, завірених нотаріусом. [PERSON] надала заяву начебто написану [PERSON] у простій письмовій формі, яка є єдиним спадкоємцем садового будинку та земельної ділянки. Відповідно до п.4.3.2 Статуту СТ «Монтажник», відчуження землі власником (купівля-продаж, дарування, обмін, спадкоємство та інше) проводиться членом товариства відповідно до чинного законодавства, заздалегідь розрахувавшись з товариством по всіх платежах за минулі року і за поточний рік. Під час переходу володіння на будинок і будови одночасно переходить і право на володіння або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Громадянин, який за договором або як спадкоємець придбав у володіння будови, приймається в члени товариства по його заяві. На час складання нікчемної заяви (яку позивач вважає підробленою, оригінал заяви до суду не надано) [PERSON] навіть не була членом СТ «Монтажник» та не могла відчужити майно землю та будинок відповідачці. У виданій СТ «Монтажник» довідці №18 від 12 березня 2019 року, на підставі якої була здійснена реєстрація права власності за відповідачем, вказана неправдива інформація щодо набуття [PERSON] у власність будинку та земельної ділянки, крім того ніякі виплати паїв статутом СТ «Монтажник» не передбачені, та незрозуміло які саме платежі сплатила 12 березня 2019 року відповідачка [PERSON] . Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 23 січня 2013 року розглянув справу №6-164цс12, предметом якої був спір за позовом спадкоємця про витребування від добросовісного набувача спадкового нерухомого майна, яке вибуло з володіння спадкодавця. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Тому вказані позовні вимоги, якщо вони заявлені у позові щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації, належить розглядати у порядку цивільного судочинства. Процедура скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснюється із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. №1127, а також щодо технічної можливості скасування запису - пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. № 1141 (зі змінами), зокрема: державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За таких підстав, оскарження рішення про державну реєстрацію права власності/ як-то скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом цивільного права, такий спір не є публічно-правовим, оскільки має приватноправовий характер. Саме такий правовий висновок викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року (провадження №11-1093апп18), від 30 жовтня 2018 року (провадження №11-858апп18) та від 11 грудня 2018 року (провадження №11-994апп18). Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі з зазначенням місця та часу складання заповіту. Заповіт має бути підписаний заповідачем. Крім того, відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Outcome: approved