Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

В липні 2015 року позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача, в якому з подальшим уточненням позовних вимог просили припинити право власності [PERSON] на 1\\6 частку квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на цю частину житлової квартири з виплатою компенсації відповідачу його частки відповідно до її реальної ринкової вартості, стягнути з відповідача на їх користь судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON], та його представник просили про задоволення позову в повному обсязі. Суду пояснили, що позивачі згодні на виплату компенсації відповідачу за належну йому частку у спірній квартирі згідно висновку експерта. В обґрунтування позовних вимог посилалися на неможливість спільного проживання з відповідачем в одній квартирі внаслідок того, що між ним та усиновленим сином [PERSON] склалися вкрай неприязнені стосунки приблизно з 2012-2013 року , непорозуміння, що робить взагалі неможливим проживання їх у одній квартирі. Тим більше, що у [PERSON] немає іншого житла , він вимушений проживати разом з бабусею [PERSON] , в той час як є власником більшої частки квартири. У відповідача є житло - за місцем проживання батьків, а також за місцем реєстрації його дружини, отже позбавлення його права власності на незначну частку у цій квартирі ніяким чином не порушує його прав. Позивачка [PERSON], просила про задоволення позову . Суду пояснила, що у онука з відповідачем склалися напружені відносини, внаслідок чого він вимушений був уходити з дому , а з січня 2015 року не проживає в своїй квартирі, а відповідач навіть не надавав кошти на його утримання. У відповідача є нова сім'я, маленька донька, і він не допускає у квартиру позивачку, навіть раніше перешкоджав у спілкуванні з онуком. Їй відомо, що у його батьків є трикімнатна квартира, певно житло є і у його дружини, в той час як [PERSON] не має можливості проживати у власній квартирі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, посилаючись на неправдивість стверджень позивачів про неможливість спільного проживання в одній квартирі з сином, а також на порушення його права власності та права на житло, оскільки не має іншого місця проживання, іншого житлового приміщення у власності, а на ті гроші, що пропонують позивачі неможливо придбати ніякого житла. На теперішній час дійсно він з родиною фактично займає одну кімнату в квартирі , інша кімната, в якій прожива [PERSON] є вільна і жодних перешкод у його проживанні він не чинив і не чинитиме. Що стосується [PERSON] , то за час його проживання після смерті дружини - доньки позивачки , вона не виявляла бажання вселитися в цю квартиру, так як має власне житло і проживає в м.Одеса. Також представник відповідача звернув увагу суду на те, що кошти на депозит суду внесені тільки позивачкою [PERSON] , яка має таку саму незначну 1\\6 частку у власності на спірну квартиру, як і відповідач. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2009 року визнано дійсним договрі купівлі продажу квартири [ADDRESS], та визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] по 1\\2 частині вказаної квартири. Відповідно до Свідоцтва про усиновлення, [PERSON] , [INFO]., усиновлений на підставі рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.01.2008 року [PERSON] - з присвоєнням йому прізвища [PERSON] , по батькові [PERSON]. [INFO] [PERSON]. померла. Після її смерті спадщину у вигляді 1\\2 частки цієї квартири прийняли у рівних частках по 1\\6 частині її чоловік відповідач [PERSON], син [PERSON] та матір [PERSON] Отже, на час розгляду справи власником 2\\3 цієї квартири є позивач [PERSON] , по 1\\6 частки належить позивачці [PERSON] та відповідачеві. Позивачка [PERSON], зареєстрована з 1997 року у м.Одеса, а позивач [PERSON] та відповідач - у спірній квартирі. Також у квартирі зареєстрована донька відповідача [PERSON], [INFO], та проживає без реєстрації дружина [PERSON] Як вбачається із технічного паспорту, висновку № 125-116 від 04.01.2016 року судової будівельно-технічної експертизи, виділити 1\\6 частини квартиру, яка є двокімнатною, розташована на 8 поверсі, загальною площею 51,3 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., в складі житлових та підсобних приміщень з організацією самостійного входу технічно неможливо. Тому суд вважає встановленим, що спірна квартира не може бути реально розділена з виділом кожному із співвласників належної йому ідеальної долі. Ринкова вартість 1\\6 частки спірної квартири згідно вищезазначеного висновку експерта складає 84 387 грн. 25 лютого 2016 року вказана сума внесена [PERSON] на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області згідно ухвали суду від 12.02.2016 року. Достеменних доказів неможливості спільного проживання з відповідачем та перешкоджання ним у вселенні позивачки [PERSON] до квартири, так і перешкоджання у проживанні [PERSON] у своїй кімнаті в квартирі не міститься в матеріалах справи і на такі факти, встановлені компетентними органами, позивачі не посилалися. Посилання позивачів на неможливість спільного проживання відповідача і позивача [PERSON], не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки останній , як власник більшої частки квартири, фактично вимог про припинення права власності відповідача на частку квартири і визнання за ним права власності на цю частку не заявляв. При цьому суд враховує, що належна позивачці [PERSON] частка квартири є також незначною і не підлягає реальному виділу , не відповідає фактичній площі жодній з житлових кімнат ( 30,5 : 6 = 5,1 кв.м.). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України, право на частку у спільному майні може бути припинена якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною, 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдає істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Зі змісту вказаної норми вбачається, що для припинення права власності на частку в спільному майні необхідна наявність хоча б однієї умови , при цьому суттєвим обмеженням примусового припинення права власності на частку у спільному майні є передбачена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України умова - воно не повинно завдати шкоди співвласникові та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Відповідач не має на праві власності іншого житла, проживає у вказаній квартирі більше 10 років , а розмір компенсації за його частину квартири не достатній для придбання ним окремого житла. Наявність житла у його дружини та батьків, по-перше, не підтверджена належними доказами, по-друге не має правового значення для вирішення даного спору. На підставі викладеного, з огляду на наведені обставини, наявності умов для припинення права власності відповідача на частину квартири суд не вбачає, що є підставою для відмови у задоволенні позову . У відповідність зі ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed