Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в березні 2019 року уточнила та просила суд постановити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] посвідчений 19 липня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстром № 2917 між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON] частково недійсним в частині покупця; перевести на неї, [PERSON] права покупця і вважати, що 19 липня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було посвідчено договір купівлі - продажу земельної ділянки відповідно до якого [PERSON] від імені [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею, [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] посвідчений 26 липня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстром №2998 між [PERSON] та [PERSON] частково недійсним в частині покупця; перевести на неї, [PERSON] права покупця і вважати, що 26 липня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було посвідчено договір купівлі - продажу земельної ділянки відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею, [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] посвідчений 01 листопада 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., за реєстром № 5800 між [PERSON] та [PERSON] частково недійсним в частині покупця; перевести на неї, [PERSON] права покупця і вважати, що 01 листопада 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. було посвідчено договір купівлі - продажу земельної ділянки відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею, [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1500 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; скасувати право власності на ім`я [PERSON] на земельні ділянки № [NUMBER] , [NUMBER] , [ADDRESS] . В лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в жовтні 2015 року уточнив та просив суд постановити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя його, [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначивши його частки; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] користь, судовий збір. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року цивільну справу №175/467/17-ц (провадження № 2/175/170/17) за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна про поновлення строку, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця, визнання права власності, об`єднано в одне провадження з цивільною справою №175/462/15-ц (провадження №2/175/171/15) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності, та присвоєно справі єдиний номер №175/467/17-ц. [PERSON] та її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Подали заяву про застосування до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності (том 5 ,а.с.52-55). [PERSON] та його адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали та заперечували проти їх задоволення, зазначаючи про сплив позовної давності для звернення [PERSON] з даним позовом (том 3, а.с.93 том 6 ,а.с. 15), а свої заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. [PERSON] та її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали та не заперечували проти їх задоволення, у задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити в повному обсязі, наголошуючи про сплив позовної давності для звернення [PERSON] з даним позовом(том 2 а.с. 226 ,том 5 а.с.49). Адвокат відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином (том 5,а.с.122,123). Третя особа [PERSON] просила розглянути справу у її відсутність (том 5, а.с.124). Вислухавши сторони та їх адвокатів,допитавши [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у якості свідків, вислухавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд приходить до наступного. Встановлено, що з липня 1997 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян (том 1 а.с.5), свідоцтвом про одруження(том № 2 а.с.173). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO] (том 2,а.с.247). Сімейно-шлюбні відносини між подружжям [PERSON] не склалися, а тому їх шлюб було розірвано, що підтверджується рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2004 року (том № 4, а.с.221). За час перебування у шлюбі за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельні ділянки № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [ADDRESS] , що підтверджується: державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 104744 (том 4 а.с.231); державним актом на право приватної власності на землю серії ДП № 039828 (том 4 а.с.242); державним актом на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 039859 (том 4 а.с.236); державним актом на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 039704 (том 4 а.с.248) та незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 52% з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16 липня 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Юрченко Л.Л.(том 4 а.с.218). Відповідно до нотаріально посвідченої згоди [PERSON] на відчуження земельної ділянки [ADDRESS] та незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 74 % з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] від 21 травня 2002 року (том 4 а.с.247) та до договору дарування земельної ділянки [ADDRESS] та незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 74% з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] від 30 жовтня 2002 року (том 4 а.с. 245, 246) [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар зазначену земельну ділянку та незавершений будівництвом житловий будинок. Вважаючи частково недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок [ADDRESS] [PERSON] звернулася до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів. Надаючи правову оцінку правовідносинам що склалися між сторонами, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 217 ЦК недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК(435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] мала виключний інтерес до земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою [ADDRESS] , та щодо яких спір між сторонами наразі відсутній. Як вбачається з матеріалів справи, доказів створення перешкод для реалізації права [PERSON] на набуття, зміну, припинення цивільних прав щодо земельних ділянок [ADDRESS] , з моменту набуття нею громадянства України ,суду не надано. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають , оскільки [PERSON] не надано належних та достовірних доказів щодо придбання саме нею спірних земельних ділянок . Доводи [PERSON] фактично не мають будь-яких документальних підтверджень та носять суб`єктивний характер, а до розписок наданих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (том 2,а.с.191-193) ,суд ставиться критично, оскільки дані розписки були виконані в вересні 2015 року, а правочини вчинялись 1999 -2001 р.р. Що стосується позовних вимог [PERSON] , суд прийшов до наступного. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] , за відповідачкою [PERSON] було зареєстровано право власності на земельні ділянки [NUMBER] , 7, 9, 11 та незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за земельній ділянці [ADDRESS] . Так [PERSON] 21 травня 2002 року надав нотаріально посвідчену згоду на відчуження його дружиною [PERSON] земельної ділянки [ADDRESS] та незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на цій земельній ділянці. На момент розірвання шлюбу з [PERSON] в 2004 році, позивачу [PERSON] було достовірно відомо про фактичне користування та обслуговування земельних ділянок матір`ю його дружини [PERSON] починаючи з 2002 року, що свідчить про обізнаність [PERSON] про порушення його права спільної сумісної власності на земельні ділянки . Відповідно до ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Постановою Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 встановлено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Постановою Верховного Суду України від 28 грудня 2020 року у справі 61-2361ск20 встановлено, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом строків позовної давності для звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності, оскільки останньому було достеменно відомо про виникнення спірних правовідносин щодо земельних ділянок після розірвання шлюбу та прав на земельні ділянки [PERSON] не пред`являв. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed