Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

В лютому 2017 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою про стягнення матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який в лютому 2018 року уточнила та просила суд стягнути зі [PERSON] на її користь матеріальну шкоду у розмірі 25724 грн. 38 коп. та моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Адвокат відповідача за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи Страхової компанії ПрАТ СК «УНІКА» у судове засідання не з'явився. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року близько о 23-00 год. [PERSON], керуючи належним йому технічно справним автомобілем [NUMBER], рухаючись зі швидкістю 60 км/год з увімкненим дальнім світлом фар в районі 172 км. + 950 м. автошляху «Знам'янка-Луганськ-Ізварено» у с. Миколаївка Дніпровського району Дніпропетровської області у бік м. Кривий Ріг, здійснив наїзд правою передньою частиною свого автомобіля на пішохода [PERSON] В результаті отриманих тілесних ушкоджень, на місці ДТП, [PERSON] помер. По факту дорожньо-транспортної пригоди прокуратору Дніпропетровської області було відкрито кримінальне провадження №12015040000001206 за ч. 2 ст. 286 КК України, інформація про яке було внесено до ЄРДР 27 грудня 2015 року. 16 грудня 2016 року слідчим в особливо важких справах першого СВ слідчого управління прокуратури в Дніпропетровській області старшим радником юстиції Орешиним П.П. прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, про що винесено відповідну постанову (а.с.16-20). Дії відповідача [PERSON] пов'язані з керуванням транспортним засобом призвели до смерті сина позивачки [PERSON], а тому позивачка в своєму позові просить зокрема стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 25724,38 грн., що складається з витрат на підготовку тіла до поховання (косметичні послуги), що підтверджується меморіальним ордером [NUMBER] від 29.12.2015 року від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 749,38 грн. (а.с.149); витрат на придбання одежі для поховання (світер, брюки, сорочка), що підтверджується товарним чеком від 28.12.2015 року на суму 2 130,00 грн. від ФОП «[PERSON]» (а.с.180); витрат на роботу по цвинтарю (копка ями), що підтверджується накладною №50 від 26.08.2017 року від ФОП «[PERSON]» на суму 5000,00 грн. (а.с.183); витрат на виготовлення та встановлення огорожі на цвинтарі, що підтверджується рахунком №304 від 02.05.2017 року від ФОП «[PERSON]» на суму 3000,00 грн. (а.с.184); витрат на виготовлення та встановлення пам'ятника на цвинтарі, що підтверджується рахунком №125 від 28.12.2016 року від ФОП «[PERSON]» на суму 9200,00 грн. (а.с.185) та відповіддю на адвокатський запит від 27.12.2017 року вих. №27/12/17 адвоката [PERSON] (а.с.186); витрат на придбання - оформлення предметів та послуг похоронного призначення, що підтверджується рахунком-замовленням від 28.12.2015 року від ФОП «Рісінської Вікторії Павлівни» на суму 5645,00 грн. (а.с.187). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди (ст. 1166 ЦК України). Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України). Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Саме до вищевикладеного зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року. Доводи представника відповідача про те, що відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди здійснюється страховою компанією, відповідно до полісу обв'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відтак позивач має право звернутись з вимогою про відшкодування шкоди до Страхової компанії, на думку суду не заслуговують на уваги виходячи з наступного. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Виходячи з викладеного, на переконання суду, позивачка по справі правомірно, на власний розсуд, обрала спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На підтвердження факту завданої неправомірними діями відповідача майнової шкоди, [PERSON] надала до суду письмові докази, згідно яких [PERSON] понесла витрати на поховання сина в сумі 25724,38 грн. Стаття 2 закону України «Про поховання та похоронну справу», визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Виходячи з наведеного визначення поняття «поховання» до витрат на поховання можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Аналізуючи докази, надані позивачем у судовому засіданні на підтвердження позовних вимог в частині стягнення завданої майнової шкоди, суд приходить до висновку, що позивачка належними та допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася як на підставу своїх позовних вимог. Суд відхиляє доводи представника відповідача, про те, що заподіяну шкоду позивачу, за обставин справи, має відшкодувати страховик, оскільки потерпілий, виходячи зі змісту ст.ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, вправі заявити вимоги безпосередньо до заподіювача шкоди, і таке право не може бути обмежене наявністю договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст.ст. 12, 14 ЦК України). Така ж за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15. За таких обставин суд приходить до висновку, що у позивачки виникло право вимоги до особи, яка завдала шкоди шляхом заявлення позову до відповідача [PERSON] щодо стягнення суми майнової шкоди в розмірі 25724,38 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., суд прийшов до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 1 частини 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи встановлену у ч. 2 ст. 1166 ЦК України, презумпцію вини заподіювача шкоди, він звільняється від обов'язку її відшкодувати (у тому числі й моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Будь-яких доказів, які б свідчили про завдання шкоди внаслідок непереборної сили або ж умислу потерпілого [PERSON], відповідач та його представник до суду не подали. Отже, [PERSON], як власник джерела підвищеної небезпеки, зобов'язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. У ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Конституційний Суд України у своєму рішенні № 5-рп/99 від 03.06.1999 року у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначив, що обов'язковою умовою для визнання осіб членами сім'ї,крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Матеріалами справи підтверджено і сторони не оспорюють той факт, що позивачка [PERSON] є матір'ю загиблого [PERSON], а отже відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина. В пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч.ч.3, 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. З урахуванням змісту правовідносин, які склались між сторонами, у порівнянні з втратою, що зазнала позивачка, вищезазначений розмір компенсації не є мінімальним та підлягає зменшенню. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд, з одного боку, враховує характер та обсяг душевних страждань позивачки, які викликані втратою рідної людини - сина, невідворотність наслідків події, яка спричинила моральні страждання позивачки, їх глибину і тривалість, з іншого боку суд бере до уваги, що шкода спричинена внаслідок необережності потерпілого, в той час як відповідач не мав можливості уникнути ДТП, враховуючи вимоги зазначених норм закону та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, суд доходить висновку, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу в результаті загибелі сина, яка підлягає відшкодуванню, слід визначити у розмірі 150000 грн., що буде відповідати принципу розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в частині стягнення судового збору, суд керується правилами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а її позов судом задоволено частково і приходить до висновку про стягнення з відповідача судового збору на користь держави в розмірі 1409,60 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 23, 1166-1168, 1187, 1193, 1201 ЦК України, та

Outcome: partial