Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову позивач вказувала, що вона та її чоловік [PERSON] побудували житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , але право власності на нього не зареєстрували. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у виді 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , яку прийняла позивач [PERSON] , але оформити свої спадкові права у нотаріальній конторі вона не може, так як відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Саме тому позивач була змушена звернутися з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але її представник [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, вказувала, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі та проведення розгляду справи за її відсутності. В своїй заяві відповідач повністю визнала позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовуються. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та ухвалює рішення за наявності для того законних підстав. Ознайомившись із заявою відповідача [PERSON] про визнання позову, суд приходить до висновку, що така заява, подана нею особисто, не суперечить закону та достовірно відображає позицію відповідача в даній справі, та її обізнаність про обставини, які відбувались в дійсності. Від так, визнання відповідачем позову не порушує її прав, свобод чи інтересів, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених вимог у підготовчому засіданні. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Спірним є житловий будинок, житловою площею 34,60 кв.м., загальною площею 69,60 кв.м. із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який згідно із довідкою КП «Люботинське БТІ» №288 від 04 грудня 2019 року не зареєстровано. Як вбачається з копії технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ на замовлення [PERSON] станом на 04 грудня 2019 року, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , були побудовані в 1984 році: житловий будинок літ. «А-1», з верандою літ. «а», ґанком літ. «а1», півпідвалом літ. «ппд», загальною площею 69,60 кв.м., житловою площею 34,60 кв.м., підсобною площею 14,30 кв.м., а також сарай літ. «Б» з погребом літ. «бп», вбиральня літ. «В», гараж літ. «Г», навіс літ. «Д», літній душ літ. «Е», огорожа 1-2.\~\~ Станом на 1984 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, з моменту завершення будівництва житлового будинку [PERSON] набув статусу власника житлового будинку та він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , був збудований та набутий [PERSON] одноособово. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції у Харківській області 22 вересня 2012 року, актовий запис про смерть №320. Відповідно до положень ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємцем на відкриту спадщину у виді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] є його дружина., що відповідає ст. 1261 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги спадкування за законом відносяться діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270\~ ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, виданої Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області від 18 липня 2014 року, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] до нотаріальної контори звернулася дружина спадкодавця [PERSON] із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, але їй було відмовлено, оскільки право власності на житловий будинок зареєстровано не було. Інших заяв про прийняття або про відмову від спадщини в шестимісячний строк до нотаріальної контори не надходило. Спадщину у виді житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] , оскільки проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копією національного паспорта серія [NUMBER] , виданого Люботинським МВ УМВС України в Харківській області 31 липня 2002 року, та в подальшому подала до нотаріальної контори заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, відповідно до копії рішення Люботинської міської ради Харківської області №768 від 23 грудня 2013 року [PERSON] було надано дозвіл на збереження самочинно побудованого житлового будинку літ. «А-1», що розташований за адресою: [ADDRESS] . Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] , виданого повторно відділом реєстрації актів громадянського стану Люботинського міського управління юстиції Харківської області 12 січня 2004 року. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] є спадкоємицею, яка прийняла після смерті свого чоловіка [PERSON] спадщину у виді житлового будинку з господарським будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а тому задовольняє позов повністю і визнає за позивачем право власності на вказаний житловий будинок в поряду спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: partial