Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків, завданих простроченням виконання грошового зобовязання, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 92), мотивуючи позовні вимоги тим, що в березні 2001 року позивачка [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 1520,00 доларів США та 11200,00 грн. Але відповідач гроші не повернула, тому рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 19429,00 грн. боргу та 194,00 грн. судових витрат. Відповідач [PERSON] добровільно не виконувала рішення суду, тому було видано виконавчий лист щодо примусового стягнення коштів. Працівники виконавчої служби недбало відносились до виконання судового рішення, що призвело до того, що протягом 16 років рішення суду не виконувалося. Позивачкою неодноразово оскаржувалась бездіяльність органів державної виконавчої служби, окрім цього був встановлений факт втрати виконавчого провадження. Вказане рішення суду було примусово виконано лише 20.09.2017 року, а саме погашення боргу в розмірі 19429 грн. Згідно з офіційної інформації НБУ курс гривні до долара США станом на 20.09.2017 року становив 2612,64 грн. за 100 доларів США. Тобто 20.09.2017 року позивачці було повернуто лише 743,65 доларів США, сума непогашеного боргу залишилась 1520-743,65=776,35 доларів США. Окрім цього відповідач повинна була повернути позивачу ще 11200 гривень, що встановлено рішенням суду, які неповернуті повністю. Позивач вважає, що на підставі ст. 625 ЦПК України та проведених розрахунків відповідач повинна сплатити інфляційні в сумі 74408,64 грн. за період з 2001 року по 30.09.2017 року, що нараховані на борг в розмірі 11200 грн. Крім того, з урахуванням ст. 612, 623 ЦК України є підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача 20283,23 грн. як відшкодування збитків по позиці в доларах США (курсову різницю). Також при стягненні 3% річних судами застосовується загальний строк позовної давності 3 роки, тобто відповідач має сплатити позивачу 9% від простроченої суми 94691,87 грн., що становить 8522,27 грн. (94691,87 х 9%). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити, надав заяву про застосування позовної давності (а.с. 93-96). Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в практиці Європейського суду з прав людини розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «[PERSON] проти Італії» наголошував, що право на звернення до суду, гарантовані статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Судом встановлено, що відповідно до договору позики, укладеного 27.03.2001 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, [PERSON] позичила [PERSON] 11200 грн. терміном повернення коштів до 31.12.2001 року (а.с. 80). Крім того, 21.03.2001 року [PERSON] позичила [PERSON] 1520 доларів США, які остання зобовязувалася повернути на першу вимогу, що підтверджується копією розписки (а.с. 81). Однак [PERSON] позичені кошти не повернула, тому [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 19429,00 грн. боргу та 194,00 грн. понесених судових витрат по сплаті державного мита, рішення суду набуло законної сили 11.10.2001 року (а.с. 6). Вказане рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року було примусово виконане 20.09.2017 року, а саме [PERSON] сплачено на погашення боргу перед [PERSON] 19429,00 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується заявою-повідомленням по зведеному виконавчому провадженню ВП 340853/9ДВ-18 (а.с. 7). За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Позовна давність це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З огляду на вказані вище норми права, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи та надані сторонами докази, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних та 3% річних у звязку з невиконанням грошового зобовязання. Проте, враховуючи зміст і межі заявленого позову (ст. ст. 11, 13 ЦПК України), а також заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності (а.с. 93-96), суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні та 3% річних за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року щодо суми боргу в розмірі 11200,00 гривень. З урахуванням рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі №62-97р від 03.04.1997 року «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» сума інфляційних втрат вираховується за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року і становить 8613,08 грн. Відповідно 3% річних за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року вираховується таким чином: 11200 грн. сума боргу; період прострочення з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року; кількість прострочених днів 1036; 3% ? 1036 / 365 ? 11 200,00 грн. = 953,69 грн. за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року щодо суми боргу в розмірі 11200,00 гривень. За викладених обставин, стягненню з відповідача на користь позивача за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року підлягає 8613,08 грн. - інфляційних та 953,69 грн. - 3% річних, а у задоволенні решти суми цих вимог слід відмовити. Суд вважає недоведеними позовні вимоги про стягнення 3% річних на заборгованість в доларах США з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON], оскільки наданий представником позивача розрахунок 3% річних щодо несвоєчасного повернення позики в розмірі 1520 доларів США (а.с. 78) є необґрунтованим та невірним. Наданий суду розрахунок (а.с. 78) базується на невірному обрахунку суми заборгованості, зокрема, у ньому вказано як суму непогашеного боргу в гривневому еквіваленті 20283,23 грн. (курсову різницю) станом на день виконання рішення суду 20.09.2017 року, при тому, що позовні вимоги обґрунтовуються несвоєчасною виплатою всієї суми доларового боргу до моменту примусового виконання рішення суду, а не після виконання рішення суду. У звязку з цим відкритим залишається питання вихідних даних для обрахунку 3% річних щодо визначення самої суми заборгованості та її гривневого еквіваленту і порядок нарахування 3% річних. При цьому враховуючи передбачений ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає позов в межах заявлених [PERSON] позовних вимог, а тому не вправі проводити обрахунки з певної суми заборгованості та за певний період на власний розсуд. Представник позивача просив також стягнути з відповідача кошти внаслідок зміни обмінного курсу валют. При цьому послався на те, що на дату ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року сума боргу відповідача за договором позики, в тому числі щодо 1520 доларів США по курсу на той час, складала 19429 грн. Відповідач [PERSON] 20.09.2017 року виконала рішення суду по сплаті суми боргу в розмірі 19429 грн. Згідно з офіційної інформації Національного банку України, курс гривні до долара США станом на 20.09.2017 року становив 2612, 64 за 100 доларів США (а.с. 11). Тобто, на думку позивачки, 20.09.2017 року їй було повернуто лише 743,65 доларів США, а сума непогашеного боргу залишилась 1520-743,65=776,35 доларів США, що еквівалентно 20283, 23 грн. В цій частині позовних вимог суд прийшов до висновку про відмову в їх задоволенні, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 19429,00 грн. боргу та 194,00 грн. понесених судових витрат по сплаті державного мита, рішення суду набуло законної сили 11.10.2001 року. У резолютивній частині вказаного рішення суду відсутні висновки про стягнення з відповідача боргу в іноземній валюті (а.с. 6). Отже, існує судове рішення, за яким стягнуто з боржника заборгованість у національній валюті, а тому боржник несвоєчасно виконав грошове зобовязання, визначене рішенням суду в гривнях. Норми матеріального права визначають порядок відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням судового рішення. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, нормами матеріального права передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання боргового зобовязання, визначеного рішенням суду у національній валюті, у вигляді застосування положень ст. 625, 1048 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-369цс15 підлягає до застосування судом під час вирішення заявленого по справі позову. Наявність судового рішення про стягнення боргу в національній валюті є перешкодою до стягнення повторно частини боргу в іноземній валюті, як відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду. Отже, позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права. Згідно квитанції позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1032,15 грн. (а.с. 1). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог. Оскільки позов [PERSON] задоволено частково (9,27%), то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а саме 95,68 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці та 3% річних на заборгованість в доларах США, а також в задоволенні решти суми позовних вимог - відмовити.

Outcome: partial