Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

В лютому 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, просила стягнути на свою користь в рахунок компенсації відшкодування моральної шкоди, завданої їй смертю її чоловіка при виконання ним трудових обов'язків в сумі 176 000 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі -ПАТ «КЗРК»). В обґрунтування вимог посилається на ті обставини, що чоловік [PERSON], під час виконання трудових обов'язків підземного прохідника 4 розряду шахти «Гвардійська», 07.03.1996 року о 00 годин 30 хвилин на дільниці №1 вентиляційно-збіркового штреку горизонту 1180м. шахти «Гвардійська»виробничого об'єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», внаслідок раптового вивалу гірничої маси загинув. Відповідно до матеріалів розслідування нещасного випадку на підприємстві, нещасний випадок стався внаслідок відсутності пристрою з контролю за станом напруженості підвищених напружень гірничої маси. Вини її чоловіка [PERSON] у нещасному випадку не встановлено. Вона втратила рідну їй людину, з яким мала намір прожити все своє життя. Звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу вона постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі вона змушена була самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, самостійно виховувати та утримувати малолітнього сина, якому на дату смерті виповнилося лише 4 роки. Отже смертю чоловіка позивачу завдано значної моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на підстави викладені в позовній заяві та доповнив вимоги позивача, що залишився одна з малолітнім сином, вона повинна була змінити своє ставлення до їх подальшого життя. [PERSON] був єдиним годувальником в сім'ї, вона знала, що він вирішіть не тільки матеріальні проблеми сім'ї та побутові питання. Син залишився підтримки батька, не було кому займатись його вихованням з чоловічої точки зору, тому вона через два роки вирішила вийти заміж. Однак особисте життя не склалось, тому що вона постійно порівнювала другого чоловіка з загиблим, тому вони розірвали шлюб. На даний час вона мешкає одна, та постійно відчуває моральні страждання, що біля неї відсутня людина, з якою вона могла прожити разом до кінця свого життя. Зважаючи що смерть [PERSON] настала у зв'язку з грубим порушенням роботодавцем вимог щодо безпеки праці, глибину та тривалість моральних страждань, суттєвих незворотних негативних змін, які відбулись у її особистому житті, вважає, що розмір моральної шкоди - 176 000 гривень буде відповідати її моральних страждань. Представник відповідача ПАТ «КЗРК» позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Зазначила, що позивач через два роки після трагічної події вийшла заміж, у неї в другому шлюбі народилась дитина. Підприємством дитині [PERSON] в зв'язку з загибеллю батька була нарахована єдино разова допомога та весь час до повноліття дитина отримувала допомогу по втраті годувальника. ПАТ «КЗРК» не заперечує, що на підприємстві стався нещасний випадок, але зазначені акти не можуть бути взяті як доказ заподіяння моральних страждань, оскільки вони встановлюють лише причини настання нещасного випадку, а не наявність у позивача моральних страждань. Повні свої доводи виклала в запереченнях на позов, які долучені до матеріалів справи. Вивчивши матеріали справи, доводи сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] перебував в зареєстрованому 14 березня 1992 році Тернівським райвідділом ЗАГС м.Кривого Рогу шлюбі з [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про одруження. 07.03.1996 року о 00 годині 30 хвилин на дільниці №1 вентиляційно-збіркового штреку горизонту 1180 м. шахти «Гвардійська» виробничого об'єднання «Кривбасруда» під час виконання трудових обов'язків підземного прохідника 4 розряду внаслідок раптового вивалу гірничої маси [PERSON] загинув. Відповідно до свідоцтва про смерть виданого відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Тернівської районної Ради народних депутатів м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 березня1996 року, актовий запис №314, [PERSON] помер у віці 22 років, причина смерті - відкритий перелом кісток черепа. По факту нещасного випадку було складено акт №5 про нещасний випадок на підприємстві від 21 березня 1996 року , відповідно до висновку якого нещасний випадок стався 07 березня 1996 року о 00 годині 30 хвилин, смерть наступила в наслідок вивалу гірничої маси. В пункті 13 зазначеного акту осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, що призвели до смерті [PERSON], не зазначено. У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників , повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов'язком держави. Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до ч.1 ст.440-1 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Водночас, на час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі Правила). Згідно до ст.456 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено право на відшкодування шкоди певному колу осіб у разі смерті громадянина, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків. Саме застосування цих Правил і переліку осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК України в редакції 1963 року дозволяють зробити висновок про можливість відшкодування шкоди позивачем у даному випадку. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди перелічений у п.8 Правил. Згідно п.8 Правил у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди (одержання частини втраченого заробітку) мають особи:один із батьків або дружина (чоловік) померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює і доглядає дітей, братів, сестер або онуків померлого, які не досягли 8 років. Враховуючи, що на момент смерті позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з загиблим [PERSON] вона не працювала, доглядала за їх сумісною дитиною - сином, якому на той час було 4 роки, можна зробити висновок, що остання перебувала на утриманні померлого [PERSON] Частиною 1 ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Отже, моральна шкода, завдана смертю працівника відшкодовується роботодавцем у разі невиконання ним вимог нормативних документів з охорони праці в частині створення на робочих місцях безпечних умов праці. Згідно з ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому працездатності. Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата- це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вище зазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи і це цілком узгоджується з положеннямст.83 ЦК України в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв'язку із смертю чоловіка встановлений в судовому засіданні, підтверджується матеріалами справи. Позивач переносить моральні страждання, у зв'язку з цією подією, яка змінила все подальше її життя та життя її дитини, яка виросла без батька. Суд глибоко переконаний, що не потрібно доводити, що мати, спостерігаючи за своєю дитиною-хлопчиком, який росте без батька, при цьому зазнає перманентного стресу довжиною в її життя. Іншої природи але не менші страждання жінка відчуває через невлаштованість свого особистого життя. Таким чином, факт моральних страждань у зв'язку зі смертю чоловіка, навряд чи потрібно доводити за допомогою якихось спеціальних засобів доказування. Доведення наявності цих страждань, саме по собі, полягає у засадничих поняттях людяності та розумінні основ людського життя, яке державою Україною визнається найвищою соціальною цінністю. Так, згідно положень ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить - 3723,00 грн. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті чоловіка позивачки пройшло двадцять два роки і, хоча цей факт не позбавляє права звернення позивачки до суду, суд не може не врахувати досить істотну відстань у часі між подією та зверненням позивачки за правовою сатисфакцією. Отже,застосовуючи принцип розумності і справедливості, з урахуванням неможливості безпомилкового, математично виваженого, підрахунку розміру компенсації моральної шкоди, суд вважає, що п'ять мінімальних заробітних плат, тобто 18 615 грн., - буде тією мірою матеріальної компенсації в даному випадку, яка підлягає задоволенню. В задоволенні ж іншої частини позову, слід відмовити. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в доход держави судовий збір в сумі 704,80 грн., оскільки позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від вказаних витрат при подачі позову до суду. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial