Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

В липні 2020 року до суду надійшла позовна заява Дніпровської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позову, Дніпровська міська рада зазначає, що 05.01.2017 \~ \~ \~ \~року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 200/22109/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа ОСББ «Діамант 2011» було визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення літ.Б-1, загальною площею 150,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з прим. №1 загальною площею 96 кв.м, в якому прим. 1 - офіс площею 48,5 кв.м., прим. 2 - вбиральня площею 2,9 кв.м., прим. І - підвал площею 44,6 кв.м.; прим. № 2 загальною площею 21,7 кв.м., в якому прим. 1 - офіс площею 19,4 кв.м., прим. 2 - вбиральня площею 2,3 кв.м.; прим. № 3 загальною площею 32,8 кв.м., в якому прим. 1 - офіс площею 30,5 кв.м., прим. 2 - вбиральня площею 2,3 кв.м; під Б-1- підвал; Б1-1 прибудова; б - сходи, 61 - сходи, 62 - сходи. На підставі вищезазначеного рішення 31.01.2017 приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Зінковою Ю.Є. проведено державну реєстрацію права власності на зазначене нежитлове приміщення загальною площею 150,5 кв.м, за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . В свою чергу, 02.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, предметом якого стало зазначене нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зінковою Ю.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 241, власником нежитлового приміщення став [PERSON] .. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2019 року за апеляційною скаргою прокурора в інтересах держави особі Дніпровської міської ради рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.01.2017 року скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого [PERSON] набу право власності - скасовано. Зазначеною постановою апеляційного суду встановлено, що нежитлове приміщення літ.Б-1 побудовано без жодних на те правових підстав, на земельній ділянці, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, а отже є самочинним будівництвом. Земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Отже, [PERSON] не набув право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна розташований за зазначеною вище адресою та не мав права розпорядження ним. За викладених обставин виникає необхідність у вирішенні в судовому порядку питань щодо визнання недійсним договору дарування, скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та повернення земельної ділянки. Відповідачі у встановлений судом строк не скористалися своїм правом на подання відзиву, внаслідок чого суд розглядає справу за наявними матеріалами. Представник позивача Дніпровської міської ради та представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Костюченко О.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позові. Відповідачі у судове засідання 10.11.2020 року не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Від представника відповідача [PERSON] [PERSON] 09.11.2020 року надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з загостренням хвороби шлунково-кишкового тракту з додатком копії консутьтація спеціаліста. Однак судом, причина неявки представника відповідача у судове засідання, визнана неповажною, оскільки будьяких лікарських документів, оформлених належним чином, про неможливість прийняття участі у судовому засідання, представником відповідача не надано. Крім того, дана справа знаходиться в провадженні суду з серпня 2019 року, відповідач [PERSON] та його представник 5 разів подавали заяви про відкладення розгляду справи з різних причин, тим самим затягуючи розгляд даної справи. Третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зінкова Ю.Є. у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по [ADDRESS] , належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Також в судовому засіданні встановлено, що зазначена земельна ділянка не видавалася відповідачу [PERSON] під будівництво, право власності чи користування на неї також не надавались, зокрема, згідно даних Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, що викладені у листі № 4/11-1736 від 20.06.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , в інформаційній (автоматизованій) підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпропетровська не виявлено записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними та юридичними особами (а.с. 21). Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 січня 2017 року у цивільній справі №200/22109/16, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ОСББ «Діамант 2011» про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності задоволені частково. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення літ.Б-1, загальною площею 150,5 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з: прим.№1 загальною площею 96 кв.м, в якому прим.1 офіс площею 48,5 кв.м, прим.2 вбиральня площею 2,9 кв.м, прим.І підвад площею 44,6 кв.м; прим.№2 загальною площею 21,7 кв.м, в якому прим.1 офіс площею 19,4 кв.м, прим.2 вбиральня площею 2,3 кв.м; прим.№3 загальною площею 32,8 кв.м, в якому прим.1 офіс площею 30,5 кв.м, прим.2 вбиральня площею 2,3 кв.м; під Б-1 підвал; Б1-1 прибудова; б сходи, б1 сходи, б2 сходи. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування судового збору 6880 грн. (ЄДРСР № 64253562, 76134100). Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 січня 2017 року у цивільній справі №200/22109/16, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1162666812101, номер запису про право власності 18835653 (а.с.19). Також, судом встановлено, що 02.03.2017 згідно з договором дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зінковою Ю.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 241, [PERSON] подарував [PERSON] нежитлове приміщення літ.Б-1, загальною площею 150,5 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності за [PERSON] зареєстроване в реєстрі за номером 19290142 (а.с.8-9). Отже, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за [PERSON] . Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року у справі №200/22109/16 апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 січня 2017 року в оскарженій частині - скасоване. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ОСББ «Діамант 2011» про визнання права власності- відмовлено (а.с.15-17). При цьому, як вбачається з постанови, судом апеляційної інстанції було встановлено, що спірний об`єкт нерухомого майна збудований [PERSON] самочинно на земельній ділянці, яка не належить на праві власності чи користування ані позивачу, ані відповідачу, а земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра. Зазначені обставини, не спростовано відповідачами, належних та допустимих доказів того, що будівля була введена в експлуатацію у встановленому законом порядку матеріали справи не містять, правовстановлюючі документи на нерухоме майно відсутні, нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, документи на право власності або користування якою також відсутні. Враховуючі вищевикладене вбачаються ознаки порушення ст. ст. 124, 125, 126 Земельного кодексу України та обставини визначені ст. 376 ЦК України, а саме: користування земельної ділянки без належним чином оформлених документів та здійснення самочинного будівництва. [PERSON] не ввів самочинно побудований об`єкт нерухомого майна у встановленому порядку в експлуатацію. Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 19.09.2018 у справі 61-33701св18. Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14 Отже, у відповідності до чинного законодавства України у [PERSON] не виникло право власності на нежитлове приміщення літ.Б-1, загальною площею 150,5 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з: прим.№1 загальною площею 96 кв.м, в якому прим.1 офіс площею 48,5 кв.м, прим.2 вбиральня площею 2,9 кв.м, прим.І підвад площею 44,6 кв.м; прим.№2 загальною площею 21,7 кв.м, в якому прим.1 офіс площею 19,4 кв.м, прим.2 вбиральня площею 2,3 кв.м; прим.№3 загальною площею 32,8 кв.м, в якому прим.1 офіс площею 30,5 кв.м, прим.2 вбиральня площею 2,3 кв.м; під Б-1 підвал; Б1-1 прибудова; б сходи, б1 сходи, б2 сходи., а отже й право на його відчуження [PERSON] також не виникло. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ, суд загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Згідно з нормами ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), №522/2201/15-ц (провадження №14-179цс18) та №522/2110/15-ц (провадження №14-247цс18) ВП ВС погодилася з висновком ВСУ, висловленим у постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-251цс15 про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно частини 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на викладене, виходячи з положень статті 215 ЦК України, факту незаконного вибуття земельної ділянки з комунальної власності, на якій самочинно побудовано нерухоме майно, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення літ.Б-1, загальною площею 150,5 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] від 02.03.2017 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Зінковою Юлією Євгенівною, зареєстрований в реєстрі за № 241. Також суд вважає за необхідне задовольнити і вимоги позивача про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідачів на нерухоме майно житлову будівлю, оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за особою права власності є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття такою особою відповідного права власності. Натомість, як вказувалось вище, судом встановлено факт незаконності набуття відповідачами у власність нерухомого майна, внаслідок того, що підстава, на основі якої відповідачі набули право власності на самочинне будівництво, наразі відпала у зв`язку зі скасуванням рішення суду про визнання за [PERSON] права власності на майно, яке в подальшому і було відчужено ним на користь відповідача [PERSON] .. Зокрема підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нежитлове приміщення літ.Б-1, загальною площею 150,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з прим. №1 загальною площею 96 кв.м, в якому прим. 1 - офіс площею 48,5 кв.м., прим. 2 - вбиральня площею 2,9 кв.м., прим. І - підвал площею 44,6 кв.м.; прим. № 2 загальною площею 21,7 кв.м., в якому прим. 1 - офіс площею 19,4 кв.м., прим. 2 - вбиральня площею 2,3 кв.м.; прим. № 3 загальною площею 32,8 кв.м., в якому прим. 1 - офіс площею 30,5 кв.м., прим. 2 - вбиральня площею 2,3 кв.м; під Б-1- підвал; Б1-1 прибудова; б - сходи, 61 - сходи, 62 - сходи.: 1) за - [PERSON] , номер запису , про право власності 18835653 від 31.01.2017, внесений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Зінковою Ю.Є., на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.01.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1162666812101; 2) за [PERSON] , номер запису про право власності 19290142 від 02.03.2017, внесений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Зінковою Ю.Є.. Вирішуючи позовну вимогу про зобов`язання відповідача [PERSON] повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої споруди - нежитлового приміщення, судом враховується наступне. Відповідач [PERSON] на день розгляду справи не є власником (як в розумінні титульного власника так і в якості фактичного володільця) спірного нежитлового приміщення літ.Б-1, загальною площею 150,5 кв.м., розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , а тому він не може привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої споруди, яку він не будував. Окрім того, відповідно до норм Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 року № 559 «Про містобудівний кадастр» саме на Дніпровську міську раду Законом покладено повноваження щодо виявлення самочинного будівництва та вжиття заходів з усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом (притягнення до відповідальності забудовника за порушення у сфері містобудування та у сфері земельних відносин, приведення земельної ділянки до стану, в якому вона знаходилася до моменту забудови шляхом знесення цього будівництва, тощо). А тому саме після вчинення всіх цих дій та інших дій, передбачених законом, у разі відмови особи (забудовника) знести самочинно побудовані споруди міська рада має право звернутися до суду за захистом свої прав. Доказів вичерпання Дніпровською міською радою передбачених Законом можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом суду надано не було. Крім того, суд звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, при цьому, за змістом статті 177 ЦК об`єкти самочинного будівництва належать до об`єктів цивільних прав. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №21-1959а16 та постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц. Наведені обставини з урахуванням аналізу практики Європейського суду з прав людини, щодо того, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (рішення у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» від 21.04.2016 р.) приводять суд до висновку про передчасність вимог про зобов`язання знести самочинно побудовану споруду нежитлове приміщення, а тому у задоволенні позовних вимог в даній частині слід відмовити. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Дніпровської міської ради підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені частково (дві вимоги з тьрох), то з відповідачів на користь Дніпровської міської ради слід стягнути судовий збір у розмірі по 1921 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial