Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, мотивуючи позов тим, що 01.07.2017 року [PERSON] позичила у [PERSON] гроші у розмірі 153000 грн. строком до 1 місяця, з кінцевою датою повернення боргу 31.07.2017 року. Зазначені обставини підтверджуються доданою до заяви, складеною власноруч та підписаною у присутності свідка борговою розпискою від 01.07.2017 року. Однак, до даного часу відповідачка кошти не повернула та відмовляється їх повертати, чим порушила взяті на себе зобовязання. Окрім цього [PERSON] не сплачувались і проценти за користування позикою, сума процентів за користування коштами разом складає 15297грн. Сума інфляційних збитків складає 11628 грн., 3% річних 2942 грн. Просила суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 182867 грн. та судові витрати в розмірі 1828 грн. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених у справі, просив суд позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що дійсно нею писалась дана розписка, однак коштів не отримувала, розписку писала під тиском та в шоковому стані, оскільки їй було висунуто претензію з приводу недостачі в магазині. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши думку учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 01.07.2017 року [PERSON] позичила у [PERSON] гроші у розмірі 153000 грн. строком до 1 місяця, з кінцевою датою повернення боргу 31.07.2017 року. Зазначені обставини підтверджуються доданою до заяви, складеною власноруч розпискою від 01.07.2017 року (а.с.55). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, суду показали, що бачили 01.07.2018 року [PERSON] в засмученому стані, вона була схвильована, заплакана, вся трусилась. Пізніше брат [PERSON] повідомив, що остання хворіє. Свідок [PERSON], батько позивачки [PERSON], суду показав, що був присутній під час того як [PERSON] отримала позику в сумі 153000 грн. від його дочки [PERSON] Він сам привіз кошти в сумі 150000 грн., хоча, [PERSON] просила 200000 грн., і передав їх дочці для того, щоб остання позичила їх [PERSON] Під час написання розписки, в кабінеті були присутні троє осіб: [PERSON], [PERSON] та свідок. Ніхто не чинив ніякого тиску на [PERSON], вона перерахувала гроші, взяла їх і написала розписку, тексту розписки їй ніхто не диктував. Пізніше, від дочки, йому стало відомо, що останню викликала поліція, для дачі показань, з приводу вчинення тиску на [PERSON] Суд критично оцінює покази відповідачки [PERSON] з приводу того, що остання не взявши кошти написала розписку під тиском та у хворобливому стані. Оскільки дана обставина не спростовується жодними матеріалами справи і навпаки [PERSON] не спростовується сам факт написання нею даної розписки. 18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-1103цс16), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Слід також звернути увагу, що боргова розписка [PERSON] видана 01.07.2017 року, проте доказів звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій відносно неї при видачі боргової розписки суду не надано. [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання розписки недійсною лише після звернення [PERSON] з позовом до неї про стягнення коштів за розпискою. Аналізуючи всі\~докази по\~справі,\~суд приходить\~до висновку,\~що при\~написанні розписки\~01.07.2017\~року на\~[PERSON] не здійснювався психологічний чи фізичний тиск з боку [PERSON] чи інших осіб, а також щодо неї не вчинялись будь-які інші дії, які б свідчили про те, що розписка написана [PERSON] без її згоди. Відповідно до розрахунку наданого позивачкою сума процентів за користування коштами складає 15297грн., сума інфляційних збитків складає 11628 грн., 3% річних 2942 грн. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ч. 2 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Станом на день розгляду даної справи борг за договором позики від 01.07.2017 року відповідачка не повернула, тому сума боргу підлягає стягненню з відповідачки. Відповідно до вимог частини 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню загальна сума боргу 182867 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки також слід стягнути судовий збір в загальній сумі 1828 грн.

Outcome: approved