Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

В поданій до суду заяві позивач вказує, що відповідно до договору б/н від 10.10.2012 року [PERSON] отримав кредит в сумі 2400 грн. Зазначає, що згідно Умов та правил надання банківських послуг банк має право змінювати ліміт кредитування, відсоткову ставку. В звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору виникла заборгованість. Просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 11\~827,58 грн., яка складається з наступного: 741,17 заборгованість за кредитом; 7447,00 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 2600 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 539,41 грн. (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не зявився. Від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідачі в судове засідання не зявилися. Від нього надійшло заперечення проти позову. Вважає вимоги банку незаконними та необґрунтованими. Вказує, що він повністю погасив заборгованість за кредитним договором. В розрахунку заборгованості не вказано всі платежі, які він здійснював. Банк в односторонньому порядку підвищив відсоткову ставку. Штрафні санкції нараховані в явно завищеному розмірі. Від відповідача надійшла заява про розгляду справи без його участі. Дослідивши наявні по справі докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. 10 жовтня 2010 року відповідач звернувся в банк з заявою про отримання кредиту. Заповнив анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбаку від 10 жовтня 2012 року. Відповідно до цієї заяви Банк видав відповідачу карточку з 0 кредитним лімітом. Термін дії карточки один рік. В даній анкеті-заяві не вказується ні про відсотки під які надаються кошти, ні терміни повернення коштів, ні штрафні санкції у випадку порушення зобовязань, ні розмір комісії. Є безпідставними покликання позивача на Умови та правила надання банківських послуг, як підставу нарахування відсотків, штрафних санкцій, комісії та підвищення відсоткової ставки. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ні «Умови та правила надання банківських послуг», ні «Правила користування платіжною картою», ні «Тарифи банку», не містять підпису відповідача. Відповідач в своїх запереченнях вказує, що був ознайомлений з «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою», та «Тарифи банку». Не підписував їх. Всупереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме з цими Умовами та Правилами був ознайомлений відповідач. Вони не містять підпису відповідача. Доводи Банку про ознайомлення мене з «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою», та «Тарифи банку» не можна визнати обґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 10 жовтня 2012 року. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) та від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13). Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд України в своєму рішенні від 11 березня 2015 року в справі №6-16цс15. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи наведене, ні «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою», ні «Тарифи банку», не є складовою договору від 12 лютого 2008 року. Позовні вимоги не можуть ґрунтуватися на підставі цих документів. Відповідач вказує, що в 02 грудня 2013 року він звернувся в банк з метою повного закриття кредиту. Йому повідомили, що загальна сума заборгованості становить 2 000 (дві тисячі) грн. Того ж дня вніс цю суму в касу банку, що стверджується двома платіжними, копії котрих знаходяться в матеріалах справи. В той же час банк в своєму розрахунку відобразив лише одну суму 1 400,01 грн. Інша сума проплати в розмірі 599,99 грн. не вказана. Банк не надав докази куди була зараховано 599,99 грн. Не надав пояснень чому ця сума не була зарахована на погашення кредиту. Також банк всупереч вимог ст.1056-1 ЦК України в односторонньому порядку змінював відсоткову ставку в сторону збільшення (з 01.09.2014 року вона становить 34,8%). До того банк в своєму розрахунку вказує, що діяла ставка 30% річних. Відсоткової ставки на прострочену суму боргу в заявці взагалі не передбачено. Також не передбачено нарахування пені, штрафів, комісій. Позивач не зазначає, якими пунктами заявки це передбачено. Довідка про умови кредитування, яка приєднана банком до позовної заяви, не є частиною договору. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій суперечать ст.61 Конституції України, ст.549 ЦК України. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий висновок міститься в Постанові ВСУ від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Враховуючи наведене суд не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Outcome: dismissed