Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зобов'язання звільнити житлове приміщення. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку № 24 по вул. Молодіжна в с. Солотвин Ковельського району. Відповідач, будучи зареєстрованим за іншою адресою (с. Солотвин, вул. Молодіжна, 12), самоправно вселився в будинок позивача. При цьому він не є членом сім'ї позивача, ними не ведеться спільне господарство, вони не мають будь-яких взаємних прав та обов'язків, як члени родини. Позивач вказує на те, що договір користування житлом між ними не укладався, відповідач не несе будь-яких обов'язків користувача житловим приміщенням, плату за користування житловим приміщенням не вносить. Крім цього, в зв'язку з неправомірною поведінкою відповідача у побуті, яка полягає в агресивному поводженні, знищенні майна, між ними склались досить напружені, недружелюбні стосунки, які роблять неможливим співжиття в одному помешканні. Покликаючись на вказані обставини та норми чинного законодавства, позивач просив усунути перешкоди у здійсненні прав власника, пов'язані з користуванням та розпорядженням нерухомим майном житловим будинком № 24 по вул. Молодіжна в с. Солотвин Ковельського району, шляхом виселення відповідача із зазначеного будинку та зобов'язання звільнити помешкання від його особистих речей. Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Суду пояснив, що на даний час він є власником житлового будинку, в якому проживає відповідач без будь-яких правових підстав. Неправомірна поведінка відповідача перешкоджає його законним правам на цей будинок, а тому просив усунути перешкоди у здійсненні права власності та виселити відповідача з цього будинку. Крім цього просив стягнути з відповідача судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позивачем позов визнав повністю. При цьому зауважив, що після приїзду з Росії в батьківський будинок № 24 по вул. Молодіжна в с. Солотвин в 2012 році, був змушений зареєструватись за іншою адресою. З часу проживання в будинку, що належить на даний час позивачу, він здійснював догляд за будинком та вніс в його ремонт та догляд чимало коштів, однак підтвердити це не має змоги. Визнав, що договір на користування цим будинком між ним та позивачем не укладався. Витрати на оплату послуг з електропостачання будинку він спочатку сплачував, однак в подальшому до нього перестали надходити рахунки по оплаті за ці послуги, в звязку з чим він припинив проводити оплату цих послуг. Не заперечуючи проти прав позивача на цей будинок та проти свого виселення, вказував, що для добровільного виселення йому необхідний певний час для того, щоб знайти інше житло та інше місце для зберігання своїх речей. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, показання свідка, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку № 24 по вул. Молодіжна в с. Солотвин Ковельського району, що підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав, що виданий 12.01.2012 року КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Ця ж обставина підтверджується довідкою Майданської сільської ради № 148 від 10.08.2015 року. Згідно цієї ж довідки, в зазначеному будинку зареєстрованих осіб немає. Згідно довідки Майданської сільської ради № 159 від 02.09.2015 року, в цьому будинку проживає без реєстрації громадянин [PERSON] Федерації [PERSON] В той же час, відповідач [PERSON] зареєстрований з 30.03.2012 року в будинку по вул. Молодіжна, 12 в с. Солотвин Ковельського району, але з дати реєстрації проживав і проживає по даний час по вул. Молодіжна, 24 в с. Солотвин, що підтверджується довідкою Майданської сільської ради № 202 від 05.11.2015 року. Як вбачається з акту обстеження житлового будинку [PERSON] від 07.10.2015 року, останній доглядає за будинком та обробляє присадибну ділянку. Будинок опалювався паровим опаленням. На даний час котел від парового опалення відрізаний. Частина будинку, де проживає [PERSON], не опалюється. Зазначене у вказаному акті підтверджує доводи позивача щодо пошкодження майна в будинку відповідачем. Ці ж обставини в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON] Крім цього свідок підтвердила, що відповідач проживає в будинку, що належить її чоловікові, при цьому веде себе непристойно, зловживає спиртними напоями, не сплачує за користування електричною енергією, а через неприязні відносини між відповідачем та позивачем, останній не має змоги вести господарство в цьому будинку та доглядати за ним належним чином. Відповідач всіх вказаних вище обставин не заперечив. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. Як зазначається позивачем, відповідач проживає в спірному будинку без жодних правових підстав, договір найму з ним не укладався. Відсутність такого договору найму відповідач не заперечив. Відповідно до ст. 109 ЖК України,\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідач не подав суду будь-яких заперечень щодо встановлених судом обставин справи та будь-яких доказів існування інших обставин. За вказаних обставин суд визнає такими, що заслуговують на увагу, доводи позивача про те, що фактичне проживання відповідача в спірному будинку та неналежна поведінка останнього перешкоджають позивачу вільно володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном (будинком) на власний розсуд. Зокрема позивач позбавлений права проживати в цьому будинку разом із членами своєї сімї. Таким чином суд визнає порушеним право власності позивача саме відповідачем, а тому це право підлягає захисту судом. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення та ін. Таким чином, зважаючи на викладені обставини та аналізуючи правові норми, що регулюють правовідносини, які склались в даному випадку між сторонами по справі, суд прийшов до переконливого висновку про те, що відповідач не має будь-яких законних підстав для проживання в будинку, що належить позивачу, а тому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 116 ЖК України, підлягає виселенню із зазначеного приміщення без надання іншого жилого приміщення, що позивач і просить в одній із своїх позовних вимог. Суд, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, вважає, що для відновлення останнього вказаний спосіб (виселення) є необхідним і достатнім. В той же час позовна вимога позивача про зобовязання відповідача звільнити помешкання від особистих речей до задоволення не підлягає, виходячи з таких міркувань. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Аналізуючи зазначену правову норму, слід прийти до висновку, що поняття «виселення» включає в себе звільнення приміщення, з якого виселяється особа, від особистих речей останньої, а тому необхідності додатково зобовязувати відповідача звільнити приміщення від особистих речей суд не вбачає. Крім цього, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені останнім по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 487,20 грн. Проте суд вважає, що витрати позивача на правову допомогу, які він просить стягнути з відповідача, будь-яким чином не підтверджені, а тому суд відмовляє позивачу в частині відшкодування судових витрат на правову допомогу. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial