Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

В лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рудик Яніна Анатоліївна про розірвання договору довічного утримання, укладеного 02 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я.А. Позов мотивовано тим, що з 02.11.2016 між [PERSON] та її донькою [PERSON] укладено договір довічного утримання. Відповідно до умов договору позивач передає у власність відповідача належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , взамін чого відповідач зобов`язалась забезпечувати позивача утриманням довічно. Також умовами договору встановлено, що матеріальне забезпечення, яке сплачується позивачу відповідачем складає 1500 грн на місяць і має сплачуватися відповідачем не пізніше 20 числа кожного місяця за наступний місяць. Але в порушення умов п. 8 договору довічного утримання, відповідачем обов`язок щодо місячної сплати позивачу матеріального забезпечення не виконується. Так з моменту укладання договору довічного утримання позивач зауважує, що платіж був здійснений відповідачем 29.01.2020. Окрім того, позивач зазначає, що не отримує від відповідача ніякого матеріального забезпечення. Враховуючи наведене , позивач звернулась до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2020, відкрито провадження по цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.10.2020, закрито підготовче провадження та дану справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку; представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку в тому числі на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет; відзив на позов не надала. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 ЦПК України, правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Саттею 5 ЦПК України, визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено, що 02.11.2016 між [PERSON] та її донькою [PERSON] укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я.А., зареєстрований в реєстрі за № 3171. За умовами договору позивач передала у власність належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого відповідач зобов`язалася забезпечувати позивача утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічним доглядом, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72073879 від 02.11.2016. Пунктом 8 договору довічного утримання передбачено, що матеріальне забезпечення, яке сплачується [PERSON] відповідачем, складає 1500,00 грн на місяць і має сплачуватись [PERSON] не пізніше 20 числа кожного місяця за наступний місяць. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частина 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов договору належать умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного вид), а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач зазначає, що в порушення вимог п. 8 договору довічного утримання, відповідачем обов`язок щодо щомісячної сплати позивачу матеріального забезпечення не виконується. На підтвердження зазначеного позивач надала роздруківку з АТ КБ «Приватбанк» від 13.02.2020, якою підтверджується, що відповідач 29.01.2020 здійснила одноразово платіж в розмірі 1500,00 грн на виконання п. 8 договору довічного утримання. Окрім того, як зазначає позивач, від відповідача вона не отримує матеріального забезпечення та витрат на утримання квартири, які має нести власник квартири, тобто [PERSON] , якій зазначена квартира була передана у власність згідно договору довічного утримання. На спростування тверджень позивача, відповідачем не відзиву на позовну заяву, не надано жодного належного та допустимого доказу. Згідно листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Поряд.Ок. Управління нерухомістю» вих. № 11 від 15.02.2020 зазначено, що особовий рахунок по квартирі 929 станом на 14.02.2020 за адресою: [ADDRESS] значиться за [PERSON] . Даних про зміну власника до ТОВ «Поряд.Ок. Управління нерухомістю» не надходило. Оплата комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] згідно виписок банків, здійснюється від [PERSON] . Пунктом 17 договору довічного утримання встановлено, що даний договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу позивача у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши докази, надані сторонами, суд встановив, що мало місце невиконання умов договору довічного утримання [PERSON] . Проаналізувавши умови п. 8 Договору, сторони чітко погодили спосіб грошового утримання [PERSON] . Одноразове перерахування коштів позивачу, суд не може вважати належним виконанням договору довічного утримання. Крім того, позивач заперечує факт отримання нею грошових коштів. Разом з цим, як зазначає позивач, після укладення договору довічного утримання, відповідач, в порушила взяті на себе зобов`язання по виконанню вказаного договору, а саме перестала забезпечувати її матеріально, не несе витрати по утриманню квартири (сплати платежів за утримання будинку та прибудинкової території). Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також всі види догляду (опікуання), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Відтак, договір довічного утримання являє собою не лише здійснення матеріального забезпечення, а й догляду за особою, яка його потребує. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач належного догляду за відповідачем не здійснює, що є неналежним виконанням обов`язків, визначених договором. Відповідно до ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Зважаючи на те, що суду не було надано доказів перерахування коштів у порядок, визначений договором довічного утримання, а також відсутність доказів щодо належного догляду позивача, суд констатує факт невиконання та неналежного виконання умов договору довічного утримання, у зв`язку з чим вбачає підстави для задоволення позову та розірвання договору довічного утримання як це передбачено ст.755 ЦК України. Частиною 1 ст. 756 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У відповідності до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Частиною 1 статті 756 ЦК України, визначено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, у якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач не виконує взяті на себе обов`язки, які передбачені договором довічного утримання, укладеним з позивачем, а остання бажає скористатися своїм правом на розірвання укладеного з відповідачем договору довічного утримання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 2522,40 грн.

Outcome: approved