Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову директор Комунального закладу «Люботинська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Харківської обласної ради Волчкова С.І. вказувала, що в оперативному управлінні учбового закладу знаходять приміщення навчального корпусу і житлові приміщення гуртожитку, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. У домовій книзі школи-інтернату є запис про реєстрацію з 20 вересня 1983 року і по теперішній час відповідача [PERSON], який в період до 1996 року проживав разом зі своєю сім'єю у гуртожитку для дітей-сиріт. З 1996 року відповідач зі своєю сім'єю без жодних правових підстав займає житлові приміщення загальною площею 59,00 кв.м в навчальному корпусі школи-інтернату. В такому разі єдиною підставою для вселення у житлове приміщення згідно з вимогами ст. 58 ЖК УРСР є ордер. Але такий ордер компетентним органом - Харківською обласною радою відповідачу не видавався, тому його перебування в займаних приміщеннях є незаконним. На вимогу адміністрації навчального закладу відповідач ордер на право вселення і проживання не пред'явив та займані ним приміщення не звільнив. Тому відповідача слід вважати таким, що зайняв спірні приміщення самоправно, і виселити в примусовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідач [PERSON] у зустрічній позовній заяві на обґрунтування заявленої позовної вимоги вказував наступне. У 1983 році він, як молодий спеціаліст, розпочав свою трудову діяльність у Люботинській обласній школі-інтернаті для дітей-сиріт, який нині має назву Комунального закладу «Люботинська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Харківської обласної ради. У вересні 1983 року адміністрацією навчального закладу йому було надано для проживання житлове приміщення у спальному корпусі, а також проведено реєстрацію місця його проживання за адресою: [ADDRESS], у відділі внутрішніх справ м. Люботин. Лише у 1994 році директором школи-інтернату за погодженням з профспілковим комітетом йому було надано приміщення у навчальному корпусі площею 43,4 кв.м для проживання разом з сім'єю. В подальшому, у 1997 році, адміністрацією школи-інтернату за за погодженням з профспілковим комітетом йому були надані для проживання разом з сім'єю додаткові приміщення площею 15,6 кв.м. Відповідні рішення, які б підтвердили правомірність отримання для проживання житлових приміщень, перебувають у розпорядженні позивача, але відмовляється їх надати. Приміщення, які перебувають у його, відповідача, користуванні фактично являються житловими і мають відокремлений вихід, обладнане необхідними комунікаціями. До того ж, протягом усього часу користування житловими приміщеннями він оплачує на користь позивача квартплату та інші послуги на особовий рахунок, відкритий позивачем на його ім'я. З іншого боку, позивач у первісному позові не заперечує факт його, відповідача, тривалого проживання у найманих приміщеннях, принаймні з 1997 року. Від так позивач, посилаючись на відсутність ордеру, як підтвердження порушення порядку надання громадянам для проживання житлового приміщення, повинен був звернутись до суду в межах строків позовної давності, але не зробив цього. Представником позивача за первісним позовом Цигиненком О.П. подано відзив на зустрічний позов, в якому підтвердив ті обставини, що відповідач [PERSON] з 1983 року проживав у гуртожитку, а з 1996 року приживає у спірних приміщеннях і оплачує спожиті комунальні послуги. Але представник позивача не погодився з іншими доводами відповідача з тих підстав, що спірні приміщення відносяться до державного житлового фонду і можуть надаватися у користування виключно на підставі рішення Харківської обласної ради, підтвердженням чого є ордер. Поки відповідач виконував обов'язки вихователя у школі-інтернаті, а це в період з 1983 по 2013 роки, у позивача не виникало заперечень проти його знаходження у спірних приміщеннях. Навіть після припинення трудових відносин відповідач продовжив проживати у спірних приміщеннях, отже порушення прав позивача є триваючим, що виключає твердження відповідача про пропуск позовної давності. Позивач також не погодився з твердженням відповідача про перебування у розпорядженні навчального закладу документів про надання спірних приміщень у користування у 1994 і 1997 роках, оскільки профспілковий комітет надав листа про відсутність документів, які стосуються його діяльності в період до 2002 року. У вступному слові представник позивача Циганенко О.П. посилався на обставини, викладені в первісному позові, а також звернув увагу на те, що відповідач отримав на підставі рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 12 жовтня 1993 року в порядку приватизації земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, тому не виникає необхідності перейматись питанням забезпечення відповідача іншим житлом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні у вступному слові пояснив, що прибув на роботу у школу-інтернат в 1983 році з умовою забезпечення його житлом, як молодого спеціаліста. На той час школа-інтернат перебувала у підпорядкуванні Обласного управління освіти, і облік осіб, які потребують забезпечення житлом, здійснювався саме керівництвом школи. Від моменту заселення до гуртожитку відомості про нього адміністрація школи-інтернату внесла до книги реєстрації мешканців школи, що й було підставою для поставлення відділення міліції м. Люботин у його паспорті штампу про реєстрацію. В 1994 році адміністрацією школи-інтернату на спільному засідання з профспілковим комітетом було прийнято рішення про надання йому у користування житлового приміщення у корпусі школи. В цих приміщенням проживали керівники учбового закладу і чисельні працівники, але на той час вони було у занедбаному стані. Зробивши ремонт власними зусиллями, він почав проживати у спірних приміщенням з 1995 року. Згодом, у 1997 році за його заявою профспілковим комітетом разом з адміністрацією школи було прийнято рішення про надання додатково в користування суміжних житлових приміщень, які ніким не були зайняті. Відповідач [PERSON] також звернув увагу суду, що у такий самий спосіб отримували житло і всі інші працівники школи, і нікому не видавали копії письмового рішення чи ордеру на вселення. Представник відповідача [PERSON] у вступному слові підтримала промову [PERSON] Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився та про своє ставлення до заявлених позовних вимог за первісним і зустрічним позовами не повідомив. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з відмітками у паспорті громадянина України [NUMBER], виданого Люботинським МВ УМВС України в Харківській області 29 квітня 1998 року на ім'я [PERSON], [INFO], зареєстрованим місцем проживання відповідача, починаючи з 20 вересня 1983 року, є адреса: [ADDRESS]. Як вбачається з копії технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» станом на 23 березня 2011 року, за адресою: [ADDRESS], розташована будівля школи, літ. «А-3», власником якої є територіальні громади сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради. В експлікації приміщень будівлі школи окремо зазначені приміщення, які утворюють квартиру загальною площею 59,00 кв.м, в тому числі житловою площею 39,50 кв.м: № 2-1 - коридор, № 2-2 - ванна, №№ 2-3, 2-4, 2-5 - житлові кімнати, №№ 2-6, 2-7 - коридори. Приміщення школи в цілому перебуває на балансі Комунального закладу «Люботинська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів «Дивосвіт» Харківської обласної ради, позивача в даній справі, та на підставі договору № 105 від 23 червня 2003 року закріплено за ним на праві оперативного управління, що підтверджується довідкою позивача від 26 жовтня 2017 року. Сторонами у справі визнані ті обставини, що вказані вище житлові приміщення в будівлі школи використовуються для проживання відповідачем [PERSON] і членами його сім'ї, та відповідачем за спожиті комунальні послуги користь позивача оплачуються грошові кошти. На підтвердження придатності спірних приміщень для проживання відповідач [PERSON] подав до суду фотознімки, на яких зафіксоване внутрішнє оздоблення кімнат, притаманне для звичайної жилої квартири. Згідно з записами у трудовій книжці [NUMBER] від 15 серпня 1983 року, [PERSON] розпочав свою трудову діяльність 15 серпня 1983 року на посаді вчителя фізичного виховання в Люботинській обласній школі-інтернаті для дітей-сиріт, яка на той час перебувала в сфері управління Міністерства освіти, де і пропрацював на різних посадах до моменту звільнення 14 жовтня 2013 року. За ініціативою відповідача [PERSON] під час судового розгляду були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Свідок [PERSON] підтвердила суду, що проживає за адресою: [ADDRESS], і працює в школі-інтернаті з 1982 року за направленням як молодий спеціальність з правом отримання житла. Від початку роботи її поселили до дитячого гуртожитку, туди ж поселили і [PERSON] у 1983 році, коли він прийшов працювати як молодий спеціаліст. В школі-інтернаті існувала будинкова книга, за ведення якої відповідав директор, та до якої вносили записи про всіх мешканців. На початку 1990-х років в школі-інтернаті виникла потреба у звільнені дитячого гуртожитку від спеціалістів, які в ньому проживали. Від директора школи-інтернату вона отримала ключі від квартири у житловому будинку і усний дозвіл на вселення без будь-яких письмових документів, через що в подальшому у неї виникли труднощі в приватизації житла. В той час, як пояснила [PERSON], вона обіймала посаду заступника директора з виховної роботи, і достеменно знала про те, що [PERSON] на підставі рішення профспілкового комітету надали для проживання квартиру, яка була розташована в адміністративному корпусі школи, в якій зазвичай проживали директори та інші спеціалісти і працівники школи-інтернату. Свідок [PERSON] під час допиту підтвердила суду, що працювала у школі-інтернаті з 1975 по 2014 роки, і в 1987 році як молодий спеціаліст отримала житло на території школи в адміністративній будівлі, для чого попередньо подала заяву до профспілкового комітету. На засіданні комітету було прийнято рішення про виділення їй житлової кімнати, в якій вона проживає по теперішній час. Але жодного документу їй на підтвердження права проживання ніхто не видавав. На той час в школі-інтернаті працював [PERSON], який проживав у дитячому гуртожитку. Коли виникла потребу звільнити гуртожиток від мешканців, [PERSON] адміністрація школи запропонувала квартиру в будівлі школи, так звану «квартиру директора», в якій зазвичай жили керівники закладу або інші спеціалісти. Свідки [PERSON] і [PERSON] пояснили суду, що проживають за адресою: [ADDRESS], та підтвердили наступне. Починаючи з 1968 року вони проживали у гуртожитку, а вже через кілька років отримали для проживання окрему квартиру у житловому будинку, призначеному для проживання вчителів та їх сімей. В 1983 році на роботу в школу-інтернат прийшов [PERSON], якого також поселили у гуртожиток. У 1995 році за пропозицією адміністрації школи-інтернату [PERSON] переїхав жити до квартири, що розташована в адміністративній будівлі школи, і яка була призначена для проживання керівників та інших спеціалістів, що працювали у навчальному закладі. Крім цього, свідок [PERSON] пояснила, що власну квартиру вона отримала на підставі рішення профспілкового комітету і адміністрації школи, але жодного підтверджуючого письмового документу їй ніхто не видавав. Від моменту роботи в школі-інтернаті її разом з чоловіком записали у будинкову книгу, з якою вона ходила до відділення міліції для отримання відмітки про прописку. Свідок [PERSON] підтвердила суду, що проживає за адресою: [ADDRESS], і знайома з [PERSON] з 1983 року, коли він як молодий спеціаліст прийшов працювати до школи-інтернату. На той час вона проживала у дитячому гуртожитку, куди також поселити і [PERSON] Але у 1994 році виникла необхідність виселити працівників з дитячого гуртожитку, тому адміністрацією школи-інтернату їй було запропоновано для проживання квартиру в будівлі школи, так звану «квартиру директора», в якій тривалий час ніхто не проживав і яка потребувала капітального ремонту. Вона, [PERSON], відмовилась від цієї квартири, і тоді її запропонували [PERSON], який вже був одруженим і мав дитину. Згодом, їй виділили у користування квартиру в іншій адміністративній будівлі школи, про це було прийнято рішення на засіданні профспілкового комітету за погодженням з директором школи-інтернату Степаненком Володимиром Михайловичем. Але жодного письмового документу вона на свою квартиру не отримала, тому і не може її приватизувати, адже у квартири навіть немає офіційного номеру, а будинок в цілому виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області не бажає приймати на баланс через відсутність необхідних документів. Свідок [PERSON] підтвердила суду, що працювала в школі-інтернаті в період з 1995 по 2008 рік і проживала за адресою: [ADDRESS]. Від початку роботи вона подала до адміністрації навчального закладу і до профспілки дві заяви про забезпечення її житлом. Вона була присутньою на засіданні комітету профспілки, де було прийнято рішення про надання в користування єдиної вільної на той час квартири. Відомості про її проживання в квартирі внесли до будинкової книги, з якою вона пішла до відділення міліції і там отримала штамп у паспорт про прописку. Жодних письмових документів про вселення у надане житло їй ніхто не видавав. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в школі-інтернаті працював в період з 1987 по 1994 роки, обіймав посаду заступника директора, а також очолював профспілковий комітет. Свідок підтвердив суду, що в розпорядженні школи-інтернату перебував житловий будинок на 16 квартир, якого не вистачало для забезпечення житлом молодих спеціалістів, які приходила на роботу за направленням. В профкомі був організований облік працівників школи-інтернату, яка потребували забезпечення житлом. Але відомості з цього обліку, які і рішення про забезпечення житлом, до виконавчого комітету Люботинської міської ради ніхто не направляв з тієї причини, що школа-інтернат не перебувала у підпорядкування міської ради. Керівництвом закладу було прийнято рішення про здійснення переобладнання адміністративних будівель під житлові приміщення. Безпосередньо в його [PERSON], присутності директор школи Степаненко В.М. дозволив [PERSON] зайняти для проживання «квартиру директора», в якій раніше проживали керівники і вчителя школи. Пізніше відповідне рішення було оформлено письмово на засіданні профспілкового комітету. Вся документації про діяльність профспілкового комітету передавалась до адміністрації школи-інтернату і зберігалася протягом п'яти років. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з 1994 року працювала вчителем в школі-інтернаті, а з 1995 року була обрана керівником профспілкового комітету, який очолювала до 2004 року. Свідок підтвердила суду, що до профспілкового комітету від [PERSON] надходила заява про виділення житла. Його заяву розглянули на засіданні профспілки та за погодження з адміністрацією школи було прийнято письмове рішення про виділення [PERSON] невеликого за площею приміщення, суміжного з його квартирою, яке ніким не було зайнято. На підтвердження права вселення у житлове приміщення мешканцям зазвичай видавали протокол засідання профкому, ордерів нікому не видавали. Всю документацію про діяльність профкому вона, [PERSON], при звільненні з посади передала директору школи-інтернату. Аналізуючи показання свідків, суд вважає їх достовірними, оскільки вони не лише підтверджені документами про працевлаштування цих осіб у відповідний період часу в Люботинській школі-інтернаті, правонаступником якого є позивач, а і узгоджуються між собою і відображають реальних механізм передачі житлових приміщень у користування працівників, які перебували у трудових відносинах з позивачем. Фактично право працівників, в тому числі молодих спеціалістів, на забезпечення житловим приміщенням було поставлено в залежність від діяльності керівництва школи-інтернату і профспілкового комітету і належного оформлення ними відповідних рішень. Відповідно до ст. 5, 6 ЖК УРСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно ст. 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. З поданих позивачем документів вбачається, що лише з 2003 року будівля школи, в якій знаходяться спірні житлові приміщення, віднесена до власності територіальних громад сіл, селищ, міст області. Але належних і допустимих доказів на підтвердження статусу спірних житлових приміщень на момент їх отримання відповідачем у користування, позивачем суду не надані. Згідно зі ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Виходячи з встановлених під час судового розгляду обставин, суд приходить до висновку, що до 2003 року житловий фонд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], фактично мав статус відомчого та його безпосереднім розпорядником була Люботинська обласна школа-інтернаті для дітей-сиріт спільно з утвореним в ній профспілковим комітетом. Показання свідків чітко вказують на те, що надання жилих приміщень в будинках, якими розпоряджалась школа-інтернат, відбувалось у відповідності з визначеним в ст. 52 ЖК УРСР порядком, тобто на засіданнях профспілкового комітету школи-інтернату за участі адміністрації навчального закладу, і не потребувало додаткової видачі чи оформлення ордерів. Але фактична і фізична відсутність у документарній формі спільних рішень адміністрації і профспілкового комітету про надання жилих приміщень не можна вважати підтвердженням того, що такий процес відбувався з порушенням вимог діючого на той час законодавства. Тим більше, забезпечення збереження документів або ведення обліку знищених документів, які були створені позивачем, є його обов'язком. На підставі вищевикладеного, суд робить висновок, що [PERSON] у встановленому законом порядку отримав у користування житлові приміщення, які наразі займає разом з членами сім'ї і використовує для проживання. Але таке право відповідача не визнається позивачем лише через відсутність документів, які він повинен був оформити і видати відповідачу. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Тому суд задовольняє зустрічних позов в повному обсязі, а в задоволенні первісного позову відмовляє через його недоведеність належними доказами. Одночасно з цим суд вирішує питання розподілу судових витрат. Відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням [NUMBER], виданим 30 липня 2004 року Пенсійним Фондом України, а тому він звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи згідно з п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. В зв'язку з задоволенням зустрічного позову витрати по оплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. суд стягує з позивача за первісним позовом в дохід держави. В той же час, сума судового збору 640,00 грн. при поданні зустрічного позову сплачена [PERSON] помилково та підлягає поверненню на користь виключно на підставі поданого ним клопотання в порядку передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Але такого клопотання відповідач протягом розгляду справи не подав, що не позбавляє його можливості звернутися з побідним клопотанням окремо. На підставі викладеного,

Outcome: approved