Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] (його неповнолітній син) є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку зареєстровані відповідачі, але в будинку не проживають тривалий час. Відповідачі не оплачують житлово-комунальні послуги, не здійснюють поточного ремонту, не користуються житлом. За таких умов позивач звернувся до суду з даним позовом, просить суд його задовольнити, визнавши відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та зняти їх з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] в судове засіданні не з`явився. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та пояснила суду про те, що [PERSON] не проживає в будинку з 1995 року, з того часу будинком не користується. Зазначає, що інші відповідачі ніколи не проживали у вищезазначеному будинку. Добровільно знятися з реєстраційного обліку вони не бажають. А тому вважає заявлений позов обґрунтованим. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Представник служби у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області в судовому засіданні вирішення даного питання поклала на розсуд суду. Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку зареєстровані відповідачі, а також малолітня [PERSON] ( [INFO] ). Однак вони будинком [ADDRESS] , не користуються понад один рік. Відповідачі пояснили, що вони винаймають житло, де проживають тривалий час. Отже, при розгляді справи були підтверджені доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] понад один рік не користувався будинком, інші відповідачі не проживали там взагалі. Вони не оплачують житлово-комунальні послуги, не користуються цим будинком і на даний час, їх особисті речі в будинку відсутні. За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Факт відсутності відповідачів підтверджується наданим актом, затверджений сільським головою Новоукраїнської сільської ради Рівненського району Рівненської області Антончуком М.П., що складений комісією працівників сільської ради від 05.11.2019 року, згідно якого відповідачі за місцем реєстрації, а саме - [ADDRESS] , не проживають. Відповідачі мають інше постійне місце проживання. Таким чином на підставі статті 107 ЖК України відповідачі втратили право на користування будинком, що належить позивачеві, оскільки вибула на постійне місце проживання в інше жиле приміщення. Суд звертає увагу й на те, що змінився власник будинку. Відповідачі не були членами сім`ї нового власника майна, і не є ними на даний час. Новий власник майна не надає свою згоду на те, щоб відповідачі користувалися його майном. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані, в тому числі, й зі зняттям з реєстрації місця проживання. Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для задоволення заявленого позову. Судом встановлено, що відповідачі втратили право на користування житлом позивача. Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення в частині визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки він є обґрунтованим і доведеним. В той же час не підлягають до задоволення решта заявлених позовних вимог - про зняття відповідачів з реєстраційного обліку. На даному етапі суд не має підстав для постановлення рішення ще й про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки зняття особи з реєстраційного обліку провадиться за рішенням суду в разі визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані в тому числі й зі зняттям з реєстрації місця проживання. Положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Так, згідно до абзацу 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В разі, коли відповідний державний орган не проведе відповідні дії із зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то в даному випадку у позивача виникне право на звернення до суду з позовом щодо неправомірності таких дій. Крім того, позивач серед відповідачів не зазначив відповідний державний орган, який відповідає за реєстрацію чи зняття з реєстрації громадян. А покладання на такий орган певних обов`язків без залучення до судового розгляду уповноваженого представника буде суперечити нормам ЦПК України. Суд не може постановити рішення щодо тих правовідносин, які ще не настали. Звернення до суду має бути зумовлене наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається особа. У зв`язку з цим визнання будь-якого права на майбутнє буде безпідставним та необґрунтованим. Тому решта позовних вимог не підлягає до задоволення як безпідставно заявлені. Позивач не заявив про те, щоб понесені ним судові витрати були стягнуті з відповідачів на його користь. Адже кожна із сторін має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. І в даному випадку позивач не бажає відшкодовувати понесені ним судові витрати. А суд не може прийняти рішення, вийшовши за межі заявлених позивачем вимог. Таким чином понесені позивачем судові витрати залишаються покладеними на нього ж.

Outcome: dismissed