Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.12.2008 року вона уклала шлюб з [PERSON], від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] р.н. Згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2922, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] на земельній ділянці. [INFO] р. [PERSON] помер, та після його смерті відкрилася спадщина на зазначену вище квартиру на земельній ділянці, яку він у зв'язку зі своєю юридичною обізнаністю не зареєстрував в БТІ у реєстрі права власності. Після смерті чоловіка позивачка звернулася до нотаріуса від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у вчинені нотаріальних дій у зв'язку з відсутністю реєстрації квартири у реєстрі права власності. У зв'язку з викладеним позивачка вимушена звернутися до суду із вказаним позовом в якому ставить питання про визнання за нею та її дітьми права власності на 1\\2 частину житлового будинку, надвірних споруд та будівель у порядку спадкування. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, не заперечував проти задоволення вимог, просив рішення прийняти на розсуд суду згідно діючого законодавства. Представник третьої особи в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, проти їх задоволення не заперечував. Вислухавши пояснення позивача та її представника, третьої особи, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб позивачка по справі [PERSON] є дружиною [PERSON], про що в книзі реєстрації шлюбів 06.12.2008 року зроблено актовий запис № 282 (а.с.11). Згідно свідоцтв про народження батьком [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] є [PERSON] (а.с. 12,15). Із договору купівлі-продажу від 27.12.2012 року (а.с.14) вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] на земельній ділянці. [INFO] року [PERSON] помер, про що складено відповідний актовий запис № 220 від 17.11.2014 року (а.с.17). Приватним нотаріусом відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальних дій за заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] через відсутність право встановлювальних документів на зазначене нерухоме майно померлого, необхідних для вчинення нотаріальної дії. Згідно ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою - ст. 1220 ЦК України. Відповідно до п.23 роз'яснень пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців , які прийняли спадщину в порядку , установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Уразі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з відсутністю витягу з реєстру прав власності на житло, то позивачка та її діти позбавлені права оформлення спадщини. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved