Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, в якому просив постановити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю його, [PERSON] та [PERSON] домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер: 3544753), та земельні ділянки кадастровий номер 1221411000:02:001:0236 та кадастровий номер 1221411000:02:001:0237, які розташовані за тією ж адресою; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та право власності на 1/2 частину земельних ділянок кадастровий номер 1221411000:02:001:0236 та кадастровий номер 1221411000:02:001:0237, які розташовані за тією ж адресою; судові витрати покласти на відповідачів. Адвокат позивача Руденка В.В. за ордером про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Адвокат відповідачки Оніщенко О.Г. за ордером про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також вказав, що позов та зазначені в ньому фактичні обставини визнає в повному обсязі, а наслідки щодо його майнових прав на спірне майно йому зрозумілі (том №1 а.с.147). Третя особа [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення (том №1 а.с.204), за вказаною в позові адресою не проживає, що підтверджується поштовим відправленням, яке повернулося до суду (том №2 а.с.21-22). Вислухавши адвокатів, свідків [PERSON] , [PERSON] , повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з матеріалами спадкової справи №214/2018, суд приходить до наступного. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа може звернутися за захистом свого майнового права чи інтересу. Встановлено, що 19 лютого 1986 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС м. Дніпропетровська, актовий запис №145 (том №1 а.с.11). Згідно Договору дарування укладеного 17 грудня 2003 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №2614, [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (том №1 а.с.12). 23 січня 2004 року житловий будинок був зареєстрований в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» на ім`я [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2641798 від 23.01.2004 року (том №1 а.с.13). Окрім цього, згідно Договору дарування укладеного 17 грудня 2003 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №2616, [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,2791 га (земельна ділянка площею 0,1000 га призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельна ділянка площею 0,1791 га призначена для ведення особистого підсобного господарства), що розташована за адресою: [ADDRESS] (том №1 а.с.14). 03 жовтня 2008 року [PERSON] отримала на своє ім`я Державні акти на вищевказані земельні ділянки: площею 0,1000 га кадастровий номер 1221411000:02:001:0236 (том №1 а.с.15) та площею 0,1791 га кадастровий номер 1221411000:02:001:0237 (том №1 а.с.16). [INFO] померла дружина позивача [PERSON] (том №1 а.с.29). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вищевказане нерухоме майно, заповітів на яке спадкодавиця не складала. 08 квітня 1996 року [PERSON] склала заповіт на ім`я сина [PERSON] , якому заповідала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (том №1 а.с.177). До державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. з заявами про прийняття спадщини звернулися спадкоємці: син [PERSON] (том №1 а.с.160), онучка [PERSON] (том №1 а.с.174) та чоловік [PERSON] (том №1 а.с.178). Онучка спадкодавиці [PERSON] , яка є спадкоємицею згідно ст. 1266 ЦК України у зв`язку зі смертю батька [PERSON] померлого [INFO] (син спадкодавиці), подала державному нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] на користь онуки спадкодавиці [PERSON] (том №1 а.с.172). При ухваленні рішення суд бере також до уваги правову позицію висловлену в п. 3.4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1,2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасники спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. Оскільки між спадкоємцями виник спір з приводу поділу спадкового майна, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх майнових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із роз`ясненнями, що надані у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналіз положень ст. 57, 62 СК України, дає підстави для висновку про те, що ст. 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК України, правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17). За наведеного, майно, що належало одному з подружжя в порядку ст. 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Згідно висновку експерта №59/19 складеного 26 вересня 2019 року, ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] визначена порівняльним підходом з урахуванням фізичного стану на час складання висновку складає 1 234 461 грн.; ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] на час складання висновку, визначена порівняльним підходом без врахування невід`ємних поліпшень виконаних в період з 17.12.2003 року по 31.05.2018 року складає 811 119 грн. (том №1 а.с.207-237). Крім того судом встановлено, що будь-якої домовленості про створення спільної сумісної власності та встановлення порядку її використання між подружжям [PERSON] та [PERSON] не було. Подружжя [PERSON] та [PERSON] спільно проживали та були зареєстровані з 12 липня 2004 року в спірному будинку [ADDRESS] (том №1 а.с.170). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1986 року та спірне майно придбали у 2003 році для спільного проживання ,за спільні кошти у сторонньої їм особи [PERSON] за договором дарування, а не за договором купівлі-продажу , задля зменшення сплати податків при оформленні договорів. Вказаний факт та факт проведення [PERSON] та [PERSON] ремонтних робіт та поліпшення після проведення ремонтних робіт спадкового домоволодіння, підтверджується також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, відсутність судового рішення про визнання спірного майна особистою приватною власністю особи підтверджує відсутність підстав вважати, що таке майно належить виключно одному із подружжя, такий висновок зробила Велика Палата Верховного суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до положень ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Загальні положення про право власності врегульовано Главою 23 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Дослідивши вищевказаний висновок судового експерта, суд доходить висновку, що позивачем та його померлою дружиною в період з 2003 року по 2018 рік фактично здійснено поточні ремонтні роботи, які забезпечили їх нормальне проживання у спірному спадковому домоволодінні та збереження його цільового призначення (проведено внутрішнє оздоблення приміщень житлового будинку), які самі по собі безумовно свідчать про істотність збільшення вартості майна як об`єкта та виникнення права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] відповідно. Так, судом встановлено, що вартість спадкового будинку істотно збільшилася внаслідок спільних трудових та грошових затрат здійснених подружжям за час шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт, які з урахуванням висновку експерта №59/19 складеного 26 вересня 2019 року призвели до збільшення ринкової вартості спірного житлового будинку на 52,2%, отже у відповідності до положень ст. 25 КпШС та ст. 62 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , як на частку спільного сумісного майна подружжя, вартість якого була збільшена за рахунок спільних трудових та грошових затрат є доведеними та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Таким чином, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. До такого ж висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2710цс15та Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року в справі №501/3599/13-ц та від 30 січня 2019 року в справі № 382/2454/15-ц. Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден докази не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки, на якій розташований вказаний об`єкт нерухомого майна, також підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог [PERSON] щодо визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 1221411000:02:001:0237 яка розташована за адресою: [ADDRESS] , суд прийшов до висновку про відмову в їх задоволенні у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при звернення до суду з позовом судовий збір у розмірі 8060,22 грн., тобто з кожного по 4030,11 грн.

Outcome: partial