Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.04.2014 року, укладений між відповідачами та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою; визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між відповідачами та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0685 га, кадастровий номер 5324255100:30:005:0314, розташованої на території [ADDRESS], укладений між відповідачами та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою. В обґрунтування позову посилається на те, що з 1986 року по грудень 2013 року проживав однією сім'єю з відповідачем [PERSON] Цей факт встановлений рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 07.07.2014 року (справа № 2-о/546/9/14, провадження № 546/57/14-ц), яке набрало законної сили. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах за спільні кошти вони з відповідачем придбали житловий будинок по [ADDRESS]. В подальшому за спільні кошти здійснили реконструкцію будинку, його добудову, виконали ремонтні та оздоблювальні роботи, провели в будинок газ та воду. Договір купівлі-продажу будинку та договори дарування будинку і земельної ділянки були укладені під час розгляду справи про встановлення факту проживання однією сім'єю, тобто на момент укладення угод щодо цього нерухомого майна існував спір, який вирішувався судом. Відчужуючи будинок і ділянку, відповідач [PERSON] прагнула приховати це майно і таким чином унеможливити пред'явлення позивачем будь-яких претензій щодо нього. Обдарований [PERSON] дар фактично не прийняв, оскільки залишився проживати за іншою адресою. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала. Суду пояснила, що будинок по [ADDRESS] являвся її особистим майном. ? частину цього будинку вона отримала в порядку поділу спільного майна з колишнім чоловіком, іншу половину будинку викупила у колишнього чоловіка за особисті кошти. Намір подарувати будинок сину мала ще у 2011 році, але через хворобу та перенесену операцію не змогла цього зробити, хоча зібрала увесь необхідний пакет документів для відчуження. Відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що договори дарування будинку та земельної ділянки були укладені у відповідності до діючого законодавства, сторони правочинів однаково розуміли значення і зміст договорів, їх праві наслідки, бажали настання таких наслідків. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори [PERSON], проти позову заперечувала. Суду пояснила, що [PERSON] звернулася до неї з проханням посвідчити договори дарування будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] ще в 2011 році. Вдруге [PERSON] прийшла на прийом у 2013 році, але виявилося, що зібрані документи для відчуження застрілі, оскільки нове законодавство вимагало інших документів. У зв'язку з цим правочини були посвідчені у 2014 році. При цьому, готуючить до посвідчення правочинів, державний нотаріус з власності ініціативи отримала дані про те, що на момент посвідчення угод спорів з приводу будинку та ділянки по [ADDRESS] в провадженні суду не було. На той час судом розглядалася лише одна справа за участю [PERSON], а саме справа за заявою [PERSON], зацікавлена особа - [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю. 22 квітня 2014 року нотаріусом було посвідчено дві угоди: договір дарування будинку та договір дарування земельної ділянки. При реєстрації права власності [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно сталася помилка замість «договір дарування» було зазначено «договір купівлі-продажу». За заявою [PERSON] помилка була виправлена. Договір купівлі-продажу житлового будинку між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, у зв'язку з наступним. Судовим розглядом встановлено, що 22 квітня 2014 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці приватної форми власності площею 0,685 га, кадастровий номер 5324255100:30:005:0314/а.с. 11/ Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори [PERSON] 22.04.2014 року за реєстровим № 1-773. Цього ж дня [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку приватної форми власності, площею 0,685 га, кадастровий номер 5324255100:30:005:0314, що розташована на території [ADDRESS], /а.с. 12/ Договір дарування був посвідченого державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори [PERSON] 22.04.2014 року за реєстровим № 1-774. Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним нотаріусом як державним реєстратором було здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень /а.с. 8, 9/. При цьому, як вбачається з витягу № 20788714, як підставу виникнення права власності [PERSON] на житловий будинок державний реєстратор зазначила договір купівлі-продажу, виданий державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори [PERSON] 22.04.2014 року, реєстровий № 1-773 /а.с. 8/. Рішенням від 22.04.2014 року № 12585179 державний реєстратор внесла відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, змінивши «договір купівлі-продажу» на «договір дарування» /а.с. 10/. Наведені докази свідчать про те, що 22 квітня 2014 року між відповідачам був укладений один договір щодо житлового будинку по [ADDRESS], а саме договір дарування. Водночас, договір купівлі-продажу цього будинку між відповідачами не укладався. Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Аналіз наведених норм свідчить про те, що недійсним може бути визнаний тільки укладений правочин. Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] не укладався, визнати його недійсним неможливо - це не передбачено чинним законодавством. За таких обставин суд відмовляє позивачу у його вимозі про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.04.2014 року, укладеного між відповідачами та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою. Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів дарування, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснюється, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Стороною позивача у даній справі не доведено, що при укладенні договорів дарування у відповідачів були відсутні наміри створити правові наслідки, обумовлені цими договорами. Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилається на те, що єдиним наміром відповідачів при укладенні угод було позбавлення позивача можливості пред'являти свої вимоги на це майно. Однак у судовому засіданні представник позивача не змогла пояснити суду, яким чином перехід права власності на спірні будинок та земельну ділянку позбавляє позивача [PERSON] пред'являти свої вимоги щодо цього майна. Позивач також вказує на те, що на момент вчинення правочинів щодо житлового будинку по [ADDRESS] велися судові спори. Між тим, судом встановлено, що станом на 22.04.2014 рік Решетилівський районний суд Полтавської області розглядав одну цивільну справу за участю сторін, а саме справу за заявою [PERSON], заінтересована особа - [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю. В цій своїй заяві [PERSON] стверджував, що ніяким чином не претендує на право власності на зазначений будинок, зазначав, що спору про право між ним та [PERSON] немає /а.с. 28/. Досліджені у судовому засіданні докази: витяг з Поземельної книги на земельну ділянку /а.с. 29/, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки /а.с. 30/, витяг з технічного паспорту, виготовленого станом на 31.08.2011 рік /а.с. 31, 32/ свідчать про те, що наміри щодо відчуження будинку та ділянки [PERSON] мала ще в 2011 році. У судовому засіданні державний нотаріус підтвердила, що саме ці документи необхідно було надати нотаріусу для того, щоб оформити договори дарування нерухомого майна. Таким чином, наміри подарувати будинок із земельною ділянкою своєму сину відповідач [PERSON] мала задовго до виникнення судових спорів між нею та позивачем [PERSON] За таких обставин, позивач безпідставно пов'язує вчинення правочинів із наявністю судових спорів, які виникли пізніше між ним та відповідачем [PERSON] З матеріалів також справи вбачається, що після укладення угод, у серпні 2014 року у присутності свідків відповідач пропонував позивачу звільнити жиле приміщення будинку в добровільному порядку, оскільки останній створює перешкоди у користуванні власністю /а.с. 36/. В подальшому [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Такі дії [PERSON], направлені на захист свого права власності, свідчать про те, що укладаючи договори дарування сторони бажали настання правових наслідків, обумовлених цими угодами, а саме: припинення права власності на будинок та ділянку [PERSON] та набуття такого права [PERSON] Судом також відхиляються доводи позивача з приводу того, що договори дарування не виконані, відповідач [PERSON] проживає за іншою адресою, власник будинку змінився лише юридично. Саме по собі не проживання відповідача [PERSON] у будинку не може свідчити про фіктивність вчинених правочинів, оскільки закон не пов'язує фіктивність з реалізацією або не реалізацією власником своїх прав щодо цього майна. Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України визнання недійсним фіктивного договору пов'язане виключно з наміром сторін створити правові наслідки правочину. На підставі наведеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed