Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказав, що з 2013 року він володіє житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , але фактично в будинку не проживає, бо в ньому й досі тривають ремонтні роботи. В березні 2019 року він приватизував земельну ділянку під житловим будинком. 06 березня 2020 року він приїхав до свого будинку та побачив, що його сусід [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , пошкодив фруктові дерева на його ділянці та збудував сарай довжиною 3,5 м впритул до огорожі на межі між їхніми ділянками. Але фактично частина паркану стала стіною нового сараю. Зі збудованого сараю звисає на його сторону полімерне полотно розміром приблизно 3,5 х 1,0 м. Цим полотном сусід відриває і закриває фронтон сараю, і робить він це перехиляючись тулубом на його ділянку. З метою оцінки законності будівництва сараю він, [PERSON] , звернувся до Люботинської міської ради. Створена міською радою комісія відвідала його ділянку 02 квітня 2020 року та виявилися порушення норм будівництва сараю. Комісія вказала у листі від 07 квітня 2020 року, що за її висновками [PERSON] порушив п. 6.1.41. ДБН 2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». В іншій відповіді Люботинська міська рада на його запит повідомила, що ніяких дозвільних документів чи погоджень на будівництво [PERSON] не надавали. З цього випливає, що своїми діями [PERSON] порушив вимоги ст.ст. 375, 376 ЦК України, ст. 103 ЗК України. Він, [PERSON] , від Держави отримав соціальний автомобіль «Таврія» та має намір збудувати для нього гараж в глибині власної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Але здійснення відповідачем самочинного будівництва та втручання в приватну земельну ділянку завадили позивачу розпочати підготовчі роботи в червні 2020 року. З боку Люботинської міської ради не було вчинено достатніх дій для усунення вказаних вище порушень, а [PERSON] самостійно не усунув допущені ним порушення. Цим порушуються його, [PERSON] , права як власника земельної ділянки, тому він вимушений був звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою головуючого в справі судді Дем`яненко І.В. від 07 жовтня 2020 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого засідання. Відповідач [PERSON] подав відзив від 23 листопада 2020 року, в якому вказав, що ще в 1984 році він отримав земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , під будівництво житлового будинку. Ще до 2000 року він розпочав будівництво гаражу, погребу та літньої кухні з боку земельної ділянки по [ADDRESS] , з дотриманням будівельних норм. На той час його сусідом був [PERSON] , якому він за взаємному домовленістю відступив частину земельної ділянки, аби не витрачатися на будівництво паркану по встановленій межі. Внаслідок цього межа між земельними ділянками фактично змістилася в бік розпочатих будівництвом гаражу, погребу та літньої кухні. Влітку 2000 року він, [PERSON] , здійснив приватизацію земельної ділянки, межа якої була узгоджена з сусідом [PERSON] . На час придбання позивачем [PERSON] житлового будинку вже існували вказані вище надвірні будівлі та він жодного разу не висловлював претензій з приводу визначення межі між їх земельними ділянками та спорудами вздовж неї. Тому, на думку відповідача, [PERSON] пропустив трирічний строк позовної давності, звертаючись до суду з даним позовом. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив від 03 грудня 2020 року, в якій він вказав, що в представлених відповідачем документах, які були складені у 2000 році, відсутні будівлі нового та старого сараю, а в тих документах, які представлені на підтвердження отримання дозволу на будівництво сараю, вбиральні та літнього душу на межі ділянок позначені незавершені будівництвом гараж, льох та літня кухня. Але в документах відсутня прив`язка цих недобудованих будівель і споруд до існуючих на земельній ділянці будівель. До того ж, представлені позивачем документи про прийняття завершеного будівництвом житлового будинку до експлуатації не підтверджують існування дозвільних документів на будівництво гаражу, льоху та літньої кухні або завершення будівництва цих будівель. Те, що новозбудована відповідачем надвірна будівля визначена як сарай, випливає з інформації, викладеної в листах Люботинської міської ради про результати роботи створеної комісії, якою було проведено обстеження його земельної ділянки. Позивач [PERSON] також вказав, що відповідач вводить суд в оману, заявляючи що збудований ним новий сарай існував ще у 2013 році. Такі твердження відповідача спростовуються фотознімками, зробленими в травні 2018 року, які у порівнянні зі знімками 2020 року підтверджують, що на той час сараю ще не існувало. Інших процесуальних заяв по суті справи сторонами не подано. Ухвалою від 21 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Рішенням Вищої ради правосуддя № 1997/0/15-21 від 16 вересня 2021 року головуючого в справі суддю Дем`яненко І.В. звільнено з посади судді Люботинського міського суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. 17 вересня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи та визначено суддю Малихіна О.О. для розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. Розгляд справи по суті був повторно розпочатий 03 листопада 2021 року. Ухвалою від 03 листопада 2021 року було закрито провадження в справі в частині позовних вимог про визнання дії відповідача щодо добудованого димоходу самочинним будівництвом та про поновлення порушених прав позивача шляхом знесення добудованого димоходу за рахунок відповідача в зв`язку з відмовою позивача від позовних вимог. Судовий розгляд в справі продовжено в частині позовних вимог про визнання дій відповідача щодо будівництва ним нового сараю по лінії В-Г меж між земельними ділянками за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] самочинним будівництвом; поновлення порушених права позивача шляхом знесення нового сараю за рахунок відповідача та відшкодування за рахунок відповідача витрат, понесених позивачем на підготовку позовної заяви. В судовому засіданні позивач [PERSON] виступив з промовою, в якій посилався на обставини, викладені в позові, та додатково наголосив на тому, що між ним та відповідачем немає земельного спору щодо межі між їх ділянками, і той паркан з бетонних плит, який наразі існує на межі земельних ділянок, був встановлений [PERSON] самостійно та з його згоди. Відповідач [PERSON] , виступаючи в судовому засіданні з промовою, пояснив, що мав необхідні дозвільні документи, на підставі яких ним були збудовані житловий будинок та надвірні будівлі: гараж, погреб та літня кухня. І до такого будівництва його попередній сусід [PERSON] не мав жодних претензій. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Водолажченко В.М. в судовому засіданні, виступаючи з промовою, просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві, наголошуючи на тому, що відповідачем було розпочато будівництво гаражу, погребу та літньої кухні з дотриманням вимог державних будівельних норм, які існували на той час. Представник відповідача також вказав, що будівництво спірного сараю вже тривало у 2013 року, тому позивач міг і повинен був знати про зведення відповідачем такої надвірної будівлі. В судовому засіданні, вислухавши промови учасників справи та їх представників, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 грудня 2013 року приватним нотаріусом ХРНО Гаража Н.П. за реєстр. № 4878, являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 284440572 від 12 листопада 2021 року (т. 2 а.с. 164). Позивач [PERSON] також являється власником земельних ділянок площею 0,0489 га, розташованої за вказаною вище адресою, на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності № 160615797 від 22 березня 2019 року (т. 1 а.с. 10). Суміжним до позивача [PERSON] землекористувачем є відповідач [PERSON] , який володіє земельною ділянкою площею 0,1477 га по [ADDRESS] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV-ХР № 027242, виданого 28 вересня 2000 року Люботинською міською радою Харківської області (т. 1 а.с. 137). На підтвердження права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відповідачем [PERSON] представлено свідоцтво про право власності від 12 грудня 2000 року, видане виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, внесеного до реєстру 20 грудня 2000 року за № 8966 (т. 1 а.с. 137). Однак в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості про право власності [PERSON] на житловий будинок відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 284441555 від 12 листопада 2021 року (т. 2 а.с. 165). Збудований відповідачем [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був прийнятий в експлуатацію на підставі Акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 14 березня 2000 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області № 461 від 04 квітня 2000 року (т. 2 а.с. 225). Як зазначено в цьому акті, на час огляду об`єкту будівництва встановила наявність на земельній ділянці за вказаною вище адресою блоку господарських будівель - літньої кухні, льоху і гаражу, які знаходяться в стадії будівництва. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого станом на 22 листопада 2021 року (т. 2 а.с. 221-224), на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , окрім житлового будинку літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1», розташовані господарські надвірні будівлі, зокрема літня кухня літ. «Б» та погреб літ. «бп». Впритул до літньої кухні розміщено фундамент, позначений літ. «Ф-нт», на якому збудовано гараж літ. «В». Саме з приводу будівництва цієї надвірної будівлі, яка у поданих позивачем процесуальних заявах названа як «Новий сарай», й виник спір, який є предметом розгляду в даній справі. На ім`я Люботинського міського голови Лазуренка Л.І. позивачем [PERSON] було подано скаргу від 11 березня 2020 року (т. 1 а.с. 13,14), в якій повідомив, що 06 березня 2020 року він виявив на своїй земельній ділянці знищені фруктові дерева. Обстежуючи ці дерева, він помітив, що сусід впритул до огорожі побудував сарай, та можливо порушив при цьому будівельні норми. З метою перевірки законності будівництва [PERSON] просив створити відповідну комісію. Листом від 07 квітня 2020 року, вих. № Н-154, виконавчий комітет Люботинської міської ради повідомив [PERSON] , що комісія з виїздом на місце встановила, що власником земельної ділянки по [ADDRESS] , впритул до огорожі, розташованої по межі з земельною ділянкою по [ADDRESS] , побудовано сарай з легких матеріалів. В листі також зазначено, що при будівництві вказаної будівлі порушено п. 6.1.41. ДБН 2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», який передбачає, що відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни приймається не менше 1,0 м; гр.. [PERSON] зазначено про ці порушення та рекомендовано унеможливити стікання дощових вод на сусідську земельну ділянку (т. 1 а.с. 19). Про здійснення [PERSON] будівництва сараю з порушенням будівельних норм було повторно підтверджено листом виконавчого комітету Люботинської міської ради від 28 липня 2020 року, вих. № Н-341/154 (т. 1 а.с. 20). На прохання [PERSON] сторонніми особами: депутатом Харківської обласної ради Кисілем В.В., депутатом Харківської районної ради Фисуном А.М. і фізичної особою на ім`я [PERSON] , 12 вересня 2020 року було оглянуто земельну ділянку позивача та складено акт, в якому зафіксовано, що на момент огляду з даху сараю, розташованого на суміжній ділянці вздовж межі, закріплено полімерне полотно, яке частково нависає над земельною ділянкою позивача [PERSON] , а під сараєм виявлено пух та пір`я свійських тварин, в повітрі відчувався запах, характерний для утримання свійських тварин (т. 1 а.с. 119). За ініціативою позивача [PERSON] в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] і [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснив суду, що у 2013 році він працював в агентстві нерухомості та допомагав [PERSON] у придбанні житлового будинку по [ADDRESS] . Згодом він кілька разів приїжджав до цього житлового будинку для надання [PERSON] допомоги у проведенні ремонтних робіт. Свідок підтвердив, що відвідував земельну ділянку позивача у 2019 році і бачив, що по межі ділянки були встановлені три пролети нового залізобетонного паркану. На той час за цим парканом ніякого сараю не було, цей сарай з`явився лише у 2020 році. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив суду ті обставини, що він як депутат Харківської обласної ради приїжджав до позивача [PERSON] на його прохання для здійснення огляду земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . За результатами огляду був складений акт огляду. За клопотанням позивача [PERSON] його було допитано в судовому засіданні в якості свідка. Позивач дав показання про те, що у 2017 році сусід [PERSON] збудував новий паркан з тильного боку його ділянки, а він, [PERSON] , в свою чергу запропонував самостійно побудувати паркан з боку ділянки. Але влітку 2018 року сусід [PERSON] самостійно встановив частину нового паркану, в проведенні цих робіт він, [PERSON] , допомагав особисто. Тому він особисто бачив, що на ділянці сусіда в тій частині, де був встановлений частково новий паркан, не було ніякого фундаменту. Але в березні 2020 року він побачив за парканом новий сарай. В межах підготовчого провадження відповідачем [PERSON] було подано клопотання про допит свідків [PERSON] і [PERSON] . Але показання, надані цими свідками в судовому засіданні, фактично не мають жодного доказового значення, оскільки зводяться до пояснень про обставини встановлення [PERSON] у 2017 року частини нового паркану з бетонних елементів на межі земельних ділянок та обізнаності [PERSON] про це. На підтвердження існування залізобетонного паркану та збудованої за ним будівлі, вкритої похилим дахом з хвилястого матеріалу, позивачем представлені чисельні фотознімки. Досліджені докази в їх сукупності підтверджують факт будівництва відповідачем [PERSON] на належній йому земельній ділянці господарської надвірної будівлі в тому місці, де в технічному паспорті на плані земельної ділянки позначено розташування гаражу літ. «В». Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затверджуваного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Відповідно до пункту 17 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, з підстав, передбачених ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України. Відповідно до положень ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Таким чином за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Згідно ч. 1 п. 22 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до ч.ч. 1, 3-5 п. 24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Положення ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачають можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14. Подібний за своїм змістом висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі N 6-1721цс16, а також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц. Згідно ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач [PERSON] в позовній заяві стверджує, що порушення його прав внаслідок здійснення відповідачем [PERSON] самочинного будівництва нового сараю впритул до межі земельних ділянок виражається у тому, що таке будівництво завадило йому в червні 2020 року розпочати підготовчі роботи з будівництва гаражу в глибині його ділянки. Але позивачем не представлено суду належних і допустимих письмових доказів на підтвердження неможливості отримання від уповноважених органів державної влади чи місцевого самоврядування дозвільних документів на початок будівництва гаражу через відмову в їх видачі з огляду на наявність на суміжній земельній ділянці самочинно збудованої господарської надвірної будівлі. Більш того, позивач неодноразово наголошував на тому, що у нього з відповідачем [PERSON] відсутній земельний спір. Отже, збудована відповідачем будівля не порушує своїм розташуванням право власності позивача на землю. Від так, твердження позивача про неможливість в майбутньому розпочати процес будівництва гаражу на власній земельній ділянці через здійснені відповідачем дії наразі є лише припущенням. Системний аналіз зазначених вище положень законодавства дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. Отже, право власності позивача не порушено, а питання знесення самочинного будівництва за умови істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил здійснюється за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У цій справі органи державної влади або органи місцевого самоврядування з такими вимогами до суду не звертались. Від так підстав для задоволення вимоги про знесення сараю від не вбачає. На думку суду також відсутні підстави для окремого визнання дій відповідача щодо будівництва нового сараю самочинним будівництвом, оскільки це є компетенцією уповноважених органів державної влади та/або органів місцевого самоврядування в сфері контролю та містобудівною діяльність, а тим більше таке будівництво вже підтверджено виконавчим комітетом Люботинської міської ради в листах, направлених на адресу позивача. З огляду на викладене вище, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed