Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону 09 вересня 2015 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в інтересах квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону посилався на те, що відповідно до наказу Міністерства оборони України № 448 від 03 липня 2013 року квартирно-експлуатаційний відділ здійснює квартирне експлуатаційне забезпечення військових частин та на балансі останнього перебуває будівля гуртожитку по вул. Погребняка, 21 в м. Дніпропетровську. На підставі ордеру № 840 до кімнати № 915 зазначеного гуртожитку була заселена [PERSON] На даний час [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] мешкають в зазначеній кімнаті, при цьому відповідачі не є військовослужбовцями Збройних Сил України , не мають відношення до Міністерства оборони України, а тому, на думку позивача, мають бути виселені та зняті з реєстраційного обліку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Погребняка, 21, кімната 915. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник інтересів відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення у повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. Вислухав пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти: На підставі ордеру № 840 від 22 листопада 1996 року виданого КЕВ [PERSON], остання оселилась в кімнаті № 915 гуртожитку, розташованому за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Погребняка, 21 (а. с. 7). Згідно з актами обстеження від 25 травня 2015 року та від 28 серпня 2015 року, складених завідуючим гуртожитком [PERSON], а також відповідно до пояснень наданих сторонами та їхніми представниками у судовому засіданні в кімнаті № 915 гуртожитку, розташованому за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Погребняка, 21 мешкають [PERSON] (прізвище [PERSON] було змінено внаслідок реєстрації шлюбу) разом із сином [PERSON] (а. с. 5, 6). З пояснень наданих сторонами у судовому засіданні, судом встановлено, що дана кімната була надана [PERSON] у звязку з роботою останньої у воєнному суді гарнізону з 21 грудня 1994 року. Викладене також підтверджується копією трудової книжки відповідачки, наявною в матеріалах справи (а. с. 117-121). Крім того, з трудової книжки також вбачається, що праця відповідачки у воєнному суді гарнізону була припинена у звязку з переведенням, згідно з ст. 36 п. 5 КЗпП. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно з положенням ст.. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Статтею 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Пунктом 5.12 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 737 від 30 листопада 2011 року гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та офіцерського складу під час навчання у військових навчальних закладах МО України або проходження ними військової служби. Відповідно до п. 5.12 Інструкції не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР. Статтею 125 ЖК Української РСР встановлено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, сімї військовослужбовців. Положеннями ст. 132 ЖК Української РСР визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Згідно частини 1 статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у судовому засіданні у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідачі на законних підставах зайняли спірну кімнату, враховуючи, що підставою переривання трудових відносин [PERSON] з військовим судом гарнізону стало не звільнення за власним бажанням, не через порушення трудової дисципліни та не внаслідок вчинення злочину (що відповідно до вимог ст. 132 ЖК УРСР є підставою для виселення без надання іншого жилого приміщення у разі переривання трудових відносин, що були підставою для надання кімнати у гуртожитку), а також враховуючи, що відповідачі фактично досі проживають в кімнаті № 915 гуртожитку, розташованому по вул. Погребняка, 21 у м. Дніпропетровську (а. с. 5, 6), суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного позову як у необґрунтованому та безпідставному. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України і приймаючи до уваги результат розгляду справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed