Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

В лютому 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 11483,39 грн. та середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 104739,67 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в своїй заяві посилалась на те, що з 01 липня 1997 року вона працювала в КП «Південукргеологія» на посаді геолога 1 категорії та 01 лютого 2019 року звільнилась з роботи за власним бажанням. На момент її звільнення та до теперішнього часу відповідач не розрахувався з позивачем у повному обсязі. У вересні 2019 року позивач знову влаштувалась в КП «Південукргеологія» на посаду провідного геолога та 02 січня 2020 року звільнилась з роботи за угодою сторін. [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача щодо надання довідки про заборгованість по заробітній платі до 01 лютого 2019 року. Вказана довідка була надана відповідачем у лише листопаді 2020 року. Відповідно до наданої довідки, заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем за період з жовтня 2016 року по лютий 2019 року становить 11483,39 грн., за яку позивач просила стягнути. Також позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 104739,67 грн. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 09 березня 2021 року представник відповідача надала суду відзив на позовну заяву в якій визнала заборгованість по невиплаченій заробітній платі позивачу в розмірі 11483,39 грн. та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати. Від позивача 30 березня 2021 року та 06 травня 2021 року до суду надійшли відповіді на відзив, в яких остання наполягала на заявлених вимогах та не погодилась із обставинами, викладеними у відзиві на позовну заяву. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 липня 1997 року вона працювала в КП «Південукргеологія» на посаді геолога 1 категорії та 01 лютого 2019 року звільнилась з роботи за власним бажанням. Згідно довідки КП «Південукргеологія» № 01/12-675 від 02 листопада 2020 року заборгованість підприємства із заробітної плати перед [PERSON] за період з 01 січня 2013 року по 31 січня 2019 року складає 11483,39 грн. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду |Касаційний цивільний суд, від 05.12.2018, № 134/1781/16-ц|61-23397св18. Враховуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм трудового законодавства суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до КП «Південукргеологія» в частині стягнення стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 11483,39. Що стосується заявленої вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 104739,67 грн., слід зазначити наступне. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки, під час розгляду справи було встановлено, що працівникові [PERSON] не були виплачені належну їй заробітну плату в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України ( постанова від 26.06.2019 у справі № 761/9684/15 ц). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Позивач звернулась з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в лютому 2021 року, тобто через 2 роки після першого звільнення. Як зазначила позивач, з даним позовом вона не могла звернутись раніше до суду, оскільки довідку про заборгованість по заробітній платі до 01 лютого 2019 року нею було отримано лише у листопаді 2020 року. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку заявлена позивачем майже в 10 разів більша за суму невиплаченої заробітної плати. З огляду на вказані обставини, зокрема наведені дії позивача до відповідача, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є очевидно неспівмірною із заявленою вимогою про стягнення заробітної плати. Тому суд вважає справедливим, пропорційним, таким що відповідатиме обставинам справи визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 11483,39 грн. за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні суми заробітної плати. Такий висновок викладений і в постанові ВПВС 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13-ц. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача КП «Південукргеологія» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11483,39 грн., що дорівнює загальному розміру заборгованості. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial