Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] , маючи процесуальний статус потерпілого у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, подав цивільний позов, в якому просив: стягнути з відповідача 57 722 гривень 51 коп. матеріальних збитків та 120 000 гривень моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що 12 серпня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої належний йому автомобіль отримав механічні пошкодження. Крім того, внаслідок отриманих фізичних та моральних травм, позивач проходив лікування, витрати на яке також є предметом спору. Зазначений позов був розглянутий Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області разом із кримінальним провадженням. Так, вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року цивільний позов [PERSON] задоволено частково, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, - 57 722 грн 51 коп., а в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2017 року вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року в частині цивільного позову [PERSON] до [PERSON] скасовано з ухваленням в цій частині нового вироку про стягнення з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. 26 вересня 2018 року Верховний суд прийняв постанову, якою вироки Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року та апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2017 року в частині вирішення цивільного позову [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди скасував та призначив новий розгляд справи в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 24 липня 2019 року суддею Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області Шевиріною Т.Д. постановлено ухвалу, якою справу прийнято до свого провадження (Т.1, а.с. 191). 06 листопада 2019 року судом постановлено ухвалу, якою ПАТ «СК «Країна» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (Т.1, а.с. 212 зворотній бік). Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Скориставшись правом надати відзив, представник відповідача зазначив, що, заявивши вимогу про стягнення витрат на відновлення автомобіля в сумі 49\~500 грн, позивач не надав доказів, які б підтверджували саме такий розмір завданої шкоди. В той же час ПАТ «СК «Країна», як страховиком відповідальності [PERSON] , позивачу було виплачено 26209 грн 69 коп. Вказана сума була погоджена позивачем, ним отримана, у зв`язку із чим експертиза розміру витрат, необхідних для відновлення транспортного засобу [PERSON] не проводилася. Крім того, посилаючись на те, що боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик ПАТ «СК «Країна», а також на ту обставину, що заявлений позивачем розмір шкоди перебуває в межах ліміту страхового відшкодування, представник просив в позові відмовити (Т.1, а.с. 56-58). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 серпня 2015 року близько 07 год. 30 хвилин, [PERSON] , керуючим автомобілем марки «Ford Escort», реєстраційний номер [NUMBER] , у світлу пору доби, рухався вулицею 8-го Березня з боку вул. Миру в напрямку вул. Спаської в м. Очакові Миколаївської області. У цей час йому назустріч з боку вул. Спаської в напрямку вул. Миру рухався автомобіль «Daewoo Lanos», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача. Рухаючись в правій смузі для руху [PERSON] грубо порушив вимоги п.п. 10.1,11.3 та 12.1 Правил дорожнього руху України, здійснив виїзд на зустрічну смугу, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем позивача. В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження. Вказані обставини встановлені вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року, а тому в силу вимог частини 6 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню (Т.1, а.с. 19-37). З матеріалів справи вбачається, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 12 серпня 2015 року, визнана страховим випадком, розмір страхового відшкодування становить 26209 грн 69 коп. на підставі заяви-погодження №14229 від 11 липня 2017 року. В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено страховий акт №17/37278/3.2.29 від 09 жовтня 2017 року (Т.1, а.с. 68). Судом встановлено, і сторони не заперечують, що 11 липня 2017 року позивач надав до ПАТ «СК «Країна» заяву №14229 про погодження розміру страхового відшкодування (Т.1, а.с. 66), а 09 жовтня 2017 року отримав від третьої особи 26\~209 грн 69 коп. (Т.1, а.с. 69). Зі змісту страхового акту вбачається, що відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована на підставі страхового поліса №17/АІ/4078389 від 23 жовтня 2014 року (Т.2, а.с. 19-зворотній бік). Згідно з Розпорядженням №566 від 09 липня 2010 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, зареєстрованим Міністерством юстиції України за №689/17984 від 16 серпня 2010 року, обов`язковий ліміт відповідальності страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну потерпілим, встановлений у розмірі 50\~000 грн за шкоду майну і 100\~000 грн за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих. Вказане свідчить про те, що на момент виникнення ДТП відповідальність [PERSON] за завдану ним шкоду була застрахована в межах зазначених лімітів. З отриманої на запит суду страхової справи вбачається, що 14 липня 2016 року [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «Країна» із заявою про страхове відшкодування шкоди, завданої транспортному засобу - «Daewoo Lanos», реєстраційний номер [NUMBER] (Т.2, а.с. 20). Разом із тим, заяв на страхове відшкодування інших витрат, які поніс потерпілий у зв`язку із настанням страхового випадку, зокрема, витрат на лікування, на евакуацію транспортного засобу та на відновлення інформації з флеш носія, матеріали страхової справи не містять (Т.2, а.с. 17-44). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються\~ЦК України,\~Законом України\~від 01\~липня 2004\~року №\~1961-IV\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» (далі - Закон № 1961-IV) та іншими прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. При настанні страхового випадку страховик виплачує страхове відшкодування відповідно до норм чинного законодавства та договору страхування. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до статті 1194\~ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993\~ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Вказаний правовий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові у справі №755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року. Вказане свідчить про те, що належним відповідачем у спорі є страховик відповідальності [PERSON] ПАТ «СК «Країна». Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. ст. 48, 50, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас, позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Процесуальні права позивача йому були роз`яснені, що підтверджується його особистим підписом у пам`ятці про права та обов`язки (а.с. Т.1, а.с. 45), а також технічним записом судового засідання. Сторонами у справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами. Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства, відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що чинним законодавством України передбачено, що лише позивачеві надана можливість вибору особи відповідача, якій він адресує свої вимоги, і якщо той помилився з вибором відповідача, то таке слід визнати пред`явленням позову до неналежного відповідача, що тягне за собою, як наслідок, відмову у позові, та не позбавляє позивача можливості заявити новий позов, але вже до належного відповідача. За загальним процесуальним правилом, суд має сприяти залученню до розгляду справи всіх осіб, прав та інтересів яких стосується переданий на розгляд суду спір. При цьому, такі дії суду, носять лише рекомендаційно-роз`яснювальний характер. Визначати відповідача у справі має право лише позивач. Згідно з пунктами 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Частиною першою, другою статті 51\~ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Оскільки позивачем не було заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у справі страхової компанії як співвідповідача, судом було залучено ПАТ «СК «Країна» в якості третьої особи без самостійних вимог. Виходячи з того, що позивач пред`явив вимоги до неналежного відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed