Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 09 серпня 2007 року між банком та відповідачем [PERSON], який змінив прізвище, ім'я по батькові на [PERSON], було укладено договір № К4VIGA00000016, згідно з умовами якого позивач надав відповідачеві грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 700 000,00 доларів США на строк до 08 серпня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним договором між позивачем та відповідачем 02 грудня 2009 року було укладено договір іпотеки згідно з умовами якого відповідач передав позивачеві належну йому на праві власності квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним зобов'язанням, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами вирішення даного спору 23 вересня 2013 року суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу даної квартири. За вищенаведених обставин позивач просить суд задовольнити пред'явлені вимоги. В ході розгляд справи, представник позивача неодноразово уточнював позовні вимоги, остаточно проси суд ухвалити рішення, яким у порядку ст.34 Закону України «Про іпотеку» передати в управління позивача спірну квартиру, зобов'язати відповідача на період до реалізації предмету іпотеки чи до повного виконання умов кредитного зобов'язання повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна квартиру, що є предметом іпотеки. В судове засідання представник позивача не з'явився, в матеріалах справи міститься заява представника про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідача у заочному порядку оскільки представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 09 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON], який змінив прізвище, ім'я по батькові на [PERSON], було укладено договір № К4VIGA00000016, згідно з умовами якого позивач надав відповідачеві грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 700 000,00 доларів США на строк до 08 серпня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним договором між позивачем та відповідачем 02 грудня 2009 року було укладено договір іпотеки згідно з умовами якого відповідач передав позивачеві належну йому на праві власності квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Оскільки відповідач порушив умови кредитного зобов'язання, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Однак рішенням Апеляційного суду м. Києві від 23 вересня 2013 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове, яким звернуто стягнення на вищезазначене нерухоме майно, яке передано ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором іпотеки 02.12.2009 року та вирішено провести стягнення шляхом надання права ПАТ КБ «ПриватБанк» укласти від імені відповідача договір купівлі-продажу предмета іпотеки з іншою особою з дотриманням процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ч.1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Зі змісту ст. 34 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що передача іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є лише додатковим механізмом спрямованим на задоволення вимог кредитора. Норма статті 34 Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті. Аналіз наведеного положення Закону дає суду підстави для висновку, що для його застосування мають настати дві обов'язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна. Для передачі предмета іпотеки в управління іпоткодержателя Закон визначає забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна. Таким чином, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання. Разом з тим, доказів того, що квартира використовується відповідачем не за призначення та що відповідачем вчиняються дії спрямовані на завдання шкоди квартирі, позивачем не надано. Також позивачем не наведено будь-яких посилань, у який спосіб банк має намір отримати дохід від майна переданого в управління. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачем не наведено будь-яких доказів необхідності передачі іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період до його реалізації, суд дійшов висновку про необґрунтованість пред'явлених вимог. В той же час, суд надає оцінку тій обставині, що відповідач до моменту реалізації майна за встановленою законодавством процедурою, залишається власником квартири. Квартиру, яка є предметом іпотеки, відповідач використовує для особистого проживання та не може бути позбавлений такого права до моменту реалізації майна за процедурою встановленою Законом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed