Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

В листопаді 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що відповідно до нотаріально посвідченого свідоцтва від 9 листопада 2015 року, виданого на підставі акту про проведені електронні торги арештованого майна, він є власником Ѕ частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , попереднім власником якої був [PERSON] Власником іншої Ѕ частини квартири є [PERSON] Позивач зазначав, що попередній власник квартири [PERSON] продовжує проживати в квартирі [ADDRESS] . При цьому співвласник квартири [PERSON] не узгоджував з ним, позивачем, можливість користування квартирою [PERSON] . Домовленості про порядок користування спільним майном сторонами не досягнуто. Позивач зазначав, що не має доступу до квартири, в нього відсутні ключі від вхідних дверей, крім того між сторонами склалися неприязні стосунки. Відповідачі чинять перешкоди у вільному доступі позивача до квартири, що підтверджується письмовими вимогами, які він направляв на їх адресу. Посилаючись на вказані обставини позивач просив: вселити його в квартиру [ADDRESS] ; виділити йому в користування житлову кімнату площею 11,5 кв.м., а у користування [PERSON] залишити кімнату площею 17,6 кв.м., місця загального користування залишити в загальному користуванні; виселити [PERSON] з вказаної квартири, а також відшкодувати понесені ним витрати зі сплати судового збору. В судове засідання позивач не з`явився, направив до суду свого представника, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, правом на подання письмового відзиву на позов не скористався. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі посилаючись на його безпідставність. При цьому посилався на те, що постановою апеляційного суду Харківської області від 2 серпня 2018 року встановлено, що [PERSON] не втратив право користування спірною квартирою, а тому вказана обставина не підлягає доказуванню відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Жодних перешкод у користуванні [PERSON] вказаною квартирою відповідачі не чинили. [PERSON] має ключі від квартири та доступ до неї. Дій, направлених на встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , позивач не вчиняв, а тому відсутні підстави для встановлення порядку користування квартирою у судовому порядку. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено та підтверджується наявними в справі доказами, що відповідно до нотаріально посвідченого свідоцтва від 9 листопада 2015 року, виданого на підставі акту про проведені електронні торги арештованого майна, [PERSON] є власником Ѕ частини двокімнатної квартири [ADDRESS] . Вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про вселення його у квартиру [ADDRESS] . За правилами частин першої - другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Квартира [ADDRESS] є двокімнатною, загальною площею 47,3 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, близькі до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15. Виділення у відособлене користування кожному із співвласників частини квартири, яка б відповідала їх ідеальним часткам є неможливим, проте за запропонованим позивачем варіантом відхилення не є значним, тому, враховуючи інтереси кожної із сторін, суд вважає за можливе визначити порядок користування спірною квартирою, за яким позивачу виділяється в особисте користування кімната площею 11,5 кв.м., а відповідачу виділяється кімната площею 17,6 кв.м. Враховуючи, що відповідач свого варіанту користування квартирою не запропонував, суд приходить до висновку, що такий порядок відповідає інтересам сторін, оскільки кожен із співвласників отримує в особисте користування окрему житлову кімнату та не позбавляється користування необхідними в такому випадку іншими приміщеннями квартири. При цьому поділ майна для припинення права спільної часткової власності не здійснюється і такий правовий режим майна зберігається. Щодо позовних вимог про виселення [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 156 ЖК України коло членів сім`ї власника житла, правовий статус яких визначається цією статтею, є аналогічним членам сім`ї наймача, які визначені частиною другою статті 64 ЖК України. До них належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України. [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі та постійно там проживає зі згоди власника [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] порушує право власності позивача на Ѕ частину квартири [PERSON] не надано. З врахуванням вищезазначеного, підстави для задоволення позовних вимог в частині виселення відповідача [PERSON] відсутні. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial