Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: м Дніпро, [ADDRESS], укладений 19.05.2016 року між [PERSON], що діє на підставі довіреності від імені [PERSON], та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1703; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: м Дніпро, [ADDRESS], укладений 29.08.2016 року між [PERSON], та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1753; визнати відумерлою спадщину, що складається із квартири [ADDRESS], яка належала померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 19.09.2006 року, виданого КЖЕП «Південне», вартістю 49600 грн. та передати її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради; та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що в ході здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 4 встановлено факт безпідставного набуття права власності на об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: м Дніпро, [ADDRESS]. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, вищевказана квартира безпідставно перейшла у власність [PERSON] ще 01.04.2016 року, проте станом на 16.03.2017 Дніпровською міською радою не вжито заходів цивільно-правового характеру, направлених на визнання права власності за територіальною громадою м. Дніпро, на вказану квартиру, як відумерлу спадщину, після смерті [PERSON] та не витребувано вказану квартиру з чужого незаконного володіння. Вищевикладене свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у зв'язку з чим прокурор звернувся з даним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством. Порушення інтересів Дніпровською міської ради полягає в тому, що квартира, яка залишилась після смерті володільця, не прийнята у спадщину, що призводить до неможливості міської ради надати дану квартиру особам, що перебувають на квартирному обліку, як такі, що потребують покращення житлових умов. Так, Дніпропетровською місцевою прокуратурою №4 встановлено, що вказана квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 19.09.2006 року, виданого КЖЕП «Південне». Реєстрація права власності за [PERSON] на вищевказану квартиру проведена КП «ДМБТІ» 28.12.2006 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, актовий запис про смерть № 00127867856 від 12.08.2015 року. Таким чином, після смерті [PERSON], [INFO] року відкрилася спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, наданої Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою встановлено, що станом на 18.01.2017 року спадкова справа не заводилась. Вищевказане свідчить, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або неприйняття ними спадщини, внаслідок чого, у відповідності до вимог ст. 1277 ЦК України, квартира [ADDRESS] має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Отже, оскільки визнання спадщини відумерлою в іншому порядку законом не передбачено, спадщина може бути визнана відумерлою тільки в судовому порядку. Крім того, Дніпропетровською місцевою прокуратурою №4 встановлено, що заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року по справі № 189/305/16-ц задоволено позов [PERSON] до померлої на той час [PERSON] та [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року виправлено описку в рішенні Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року по справі № 189/305/16-ц, допущену в прізвищі позивача. На підставі вказаних судових рішень, [PERSON] 01.04.2016 року зареєструвала за собою право власності на зазначену квартиру. В подальшому, ухвалою Покровського районного суду від 06 квітня 2016 року по справі №189/305/16-ц задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 ухваленого за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] - скасовано. Ухвалою Покровського районного суду від 27 квітня 2016 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду. Також встановлено, що 19.05.2016 року між [PERSON], що діє на підставі довіреності від імені [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 1703. На підставі вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. 19.05.2016 року внесені відомості до Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно про право власності [PERSON] на цю квартиру. Відповідно до п. 1.3 вищевказаного договору, встановлено, що зазначена квартира належить [PERSON] на підставі рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року та ухвали Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року. Вищевказане свідчить, що на момент укладення вищевказаного договору, [PERSON] не мала права розпоряджатися спірною квартирою. В подальшому, 29.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу цієї ж квартири. На підставі вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. 29.08.2016 року внесені відомості до Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно про право власності [PERSON] на зазначену квартиру. Таким чином, вказані договори купівлі-продажу є недійсними, оскільки [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу квартири не набула належних підстав для розпорядження спірною квартирою. Тому, даний правочин вчинений нею з порушенням чинного законодавства, та є недійсними з моменту його вчинення, оскільки суперечить вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України. Крім того, здійснення [PERSON] дій щодо оформлення за нею права власності на квартиру та подальше укладання договору купівлі-продажу цієї квартири не створюють у покупця [PERSON] прав та обов'язків щодо придбаної квартири. З урахуванням зазначеного, оскільки у [PERSON], в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, відсутні права та обов'язки щодо квартири за адресою: [ADDRESS], договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 29.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON], також є недійсним. В судовому засіданні представник позивача, Пахучин М.Б., підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Дніпровської міської ради, [PERSON], в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги позивача та просила їх задовольнити. Відповідачка, [PERSON], та її представник, [PERSON], в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказали, що Факт недобросовісності покупців позивачем не доведено. Так, у судовому засіданні встановлено, що станом на 06.04.2016 року, тобто на момент скасування заочного рішення Покровського районного суду від 10 березня 2016 року, уточненого ухвалою того ж суду від 29 березня 2016 року у цивільній справі № 189/305/16-ц, на підставі якого відбувся перехід до позивача [PERSON], права власності на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS], а також станом на 27 квітня 2016 року, тобто на момент залишення позовної заяви [PERSON] без розгляду, Покровському районному суду не було відомо про смерть [PERSON], а також про те, що вказане заочне рішення Покровського районного суду було виконано у повному обсязі шляхом реєстрації 01.04.2016 року права власності на спірну квартиру за [PERSON]., у зв'язку з чим суд був позбавлений можливості, відповідно до вимог ч. 2 ст. 380 ЦПК України, зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням майно, тобто вирішити у своїх ухвалах питання про поворот виконання. Таким чином, державна реєстрація речових прав на спірну квартиру за [PERSON] є підтвердженням того, що з 01.04.2016 року [PERSON] на законних підставах набула всі права та обов'язки власника на спірну квартиру та могла розпоряджатися нею на свій розсуд, у тому числі відчужувати її іншим особам. В оглянутій у судовому засіданні копії матеріалів цивільної справи № 189/305/16-ц, яка надійшла з Покровського районного суду, відсутні будь-які відомості про направлення для виконання до Державної реєстраційної служби рішень Покровського районного суду від 06 квітня 2016 року та 27 квітня 2016 року щодо поновлення права власності на спірну квартиру за [PERSON] Вказане свідчить про те, що порушення права власності [PERSON] на спірну квартиру могло відбутися виключно у Покровському районному суді під час судового розгляду цивільної справи № 189/305/16-ц. Скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, набутого на підставі рішення Покровського районного суду від 10 березня 2016 року та ухвали від 29 березня 2016 року, за [PERSON] до цього часу не проведено. Таким чином, право власності на спірну квартиру за [PERSON] до цього часу не поновлювалося. Вирішення питання щодо можливості поновлення права власності на спірну квартиру за [PERSON] чи її правонаступниками можливо лише у судовому порядку шляхом зміни або скасування рішень Покровського районного суду у цивільній справі № 189/305/16-ц, як самим Покровським районним судом, так і судами апеляційної або касаційної інстанції. Прокурором та позивачем не надано суду доказів порушень [PERSON] вимог закону при відчуженні спірної квартири, а також не вказано, яким саме законом зобов'язано [PERSON] утримуватися від продажу квартири отриманої на законних підставах. За таких обстави, дії [PERSON] по відчуженню спірної квартири після здійснення державної реєстрації права власності на нею та за відсутності реєстрового запису про скасування раніше внесеного запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі рішення Покровського районного суду, яким скасовано заочне рішення, необхідно вважати добросовісними та такими, що відповідають вимогам закону. З цих підстав наступні договори від 19.05.2016 року та 29.08.2016 року купівлі-продажу спірної квартири підлягають визнанню правомірними судом, доки інше не буде встановлено вироком суду або не буде встановлена недобросовісна поведінка осіб, які їх укладали. Доводи прокурора та позивача про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 19.05.2016 року [PERSON], начебто, не мала право його укладати, оскільки не набула належних підстав для розпорядження спірною квартирою, тому що ухвалою від 27 квітня 2016 року Покровського районного суду скасовано заочне рішення Покровського районного суду від 10 березня 2016 року, на підставі якого 01.04.2016 року державним реєстратором було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру, а тому вказана обставина не створює у подальших покупців спірної квартири - [PERSON] та [PERSON] прав та обов'язків щодо придбаної квартири, чим порушено вимоги ст. 203-205 ЦК України не підтверджується доказами, які досліджено у судовому засіданні. При укладанні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 29.08.2016 року [PERSON] діяла як добросовісний набувач, не знала та не могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину, у тому числі і те, що продавець, як стверджує позивач, не мав права відчужувати спірну квартиру, добросовісно вжила всіх необхідних та розумних заходів, щоб переконатися у тому, що продавець мав право відчужувати майно. До придбання [PERSON] квартири продавцем нотаріусу були надані всі необхідні документи, що підтверджували право власності [PERSON] на зазначену квартиру, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстрований в реєстрі за №1703, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.05.2016 року, номер запису про право власності: 14578983, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна:891955312101. До підписання договору купівлі-продажу квартири, приватним нотаріусом Коокосадзе Л.В. перевірено за паспортом особу продавця [PERSON], його дієздатність та справжність підпису. Квартиру [PERSON] було придбано оплатно за грошові кошти еквівалентно 14500 доларів США, що відповідає ринковій вартості квартири, які вона сплатила продавцю до підписання договору купівлі-продажу квартири, про що зазначено в пункті 3 договору та підтверджується власноручною розпискою [PERSON] Зазначений договір був укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, нотаріусом перевірено цивільну дієздатність осіб, волевиявлення сторін було справжнім та відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків і ці наслідки наступили. Про добросовісність [PERSON], окрім сплати нею за квартиру її ринкової вартості, свідчить також факт укладання у той же день договору купівлі продажу від 29.08.2016 року своєї власної квартири № 24 будинку № 44 на пр. Кірова у м. Дніпрі, у якій вона мешкала багато років та яку [PERSON] продала покупцю [PERSON] за ринкову вартість 850000 грн., що добросовісно відобразила у договорі купівлі-продажу квартири. Тому, [PERSON] не було відомо та не могло бути нічого відомо про наявність у Покровському районному суді Дніпропетровської області цивільної справи № 189/305/16-ц та винесені у цій справі судові рішення. Крім того, оскільки позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою є похідними вимогами від результатів судового розгляду та про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири, позивачем Дніпропетровською міською радою та прокурором не надано жодного доказу щодо наявності у них права власності на оспорюване майно, а також доказів того, що позивач є учасником оспорюваних правочинів. Єдиним власником спірної квартири є [PERSON], оскільки вона на цей час є добросовісним набувачем та єдиним власником спірної квартири, тому вимоги про визнання спадщини відумерлою є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Таким чином, всі вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству України. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON], в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі у зв'язку із виробничою завантаженістю. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] в м Дніпрі, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1753 (т.1 а.с.23). Право власності на зазначену квартиру зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 16224248 (№ запису про право власності), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 26.09.2017 року за № 98506529 (т.1 а.с.236). В свою чергу, [PERSON], який продав спірну квартиру [PERSON], квартира [ADDRESS] в м Дніпрі належала на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2016 року, укладеного між [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] (т.1 а.с.191), та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1703 (т.1 а.с.167-168). [PERSON] квартира [ADDRESS] в м Дніпрі належала на підставі заочного рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року, яке набрало законної сили 29 березня 2016 року та ухвали того ж суду від 29 березня 2016 року у цивільній справі № 189/305/16-ц (т.2 а.с.31-34), що підтверджується також п.1.3. договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2016 року (т.1 а.с.167). Так, судом встановлено, що, дійсно, заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року по цивільній справі № 189/305/16-ц було вирішено в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] в розмірі 120000,00 (сто двадцять тисяч гривень 00 копійок) звернути стягнення на належну [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 36,5 кв.м., шляхом визнання права власності за [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 36,5 кв.м. (т.2 а.с.31-34). Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року по цивільній справі № 189/305/16-ц було виправлено описку в заочному рішенні Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року, вказавши в тексті рішення вірне прізвище позивача: «Шаронова» (т.2 а.с.47). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Разом з тим, судом також встановлено, що ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року по цивільній справі № 189/305/16-ц було скасоване заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року (т.2 а.с.55) та в подальшому, ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року, було залишено без розгляду справу № 189/305/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу (т.2 а.с.69). Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу положень ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, для розпоряджання квартирою [ADDRESS] а саме її відчуженням, необхідно було бути її власником. Проте, на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2016 року, [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], не мала правових підстав для укладання цього договору, оскільки не мала цивільних прав щодо квартири [ADDRESS] в м Дніпрі, тобто не була її власником. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Приписами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], законних прав та підстав для укладення спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в м Дніпрі, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1703, та подальшим укладанням договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1753, оскільки вони не були власниками вказаного майна, не мали необхідного обсягу прав та обов'язків щодо розпорядження цією квартирою, а тому дані договори підлягають визнанню недійсними. При розгляді даної справи в частині вимог про визнання угод недійсними суд виходить з того, що дія п. 1 ч. 1 ст. 203 ЦК України, (відповідно до якої - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам), цієї норми поширюється на угоди, укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушуючою основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону державної або приватної власності з корисливою метою. Оскільки суд вважає, що зазначені угоди підлягають визнанню недійсними, необхідно також зазначити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети. Так, укладення цієї угоди було спрямоване на використання всупереч закону приватної власності покійної [PERSON], з корисливою метою, тобто вказані угоди укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, які порушують основні принципи існуючого суспільного ладу, його моральні засади. Добросовісність або недобросовісність набуття [PERSON] права власності на цю квартиру не є підставою відмови в вищевказаному позові. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири за адресою: м Дніпро, [ADDRESS], укладений 19.05.2016 року між [PERSON], що діє на підставі довіреності від імені [PERSON], та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1703; та договір купівлі-продажу квартири за адресою: м Дніпро, [ADDRESS], укладений 29.08.2016 року між [PERSON], та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1753. Також, судом встановлено, що, після визнання недійсними вищевказаних договорів, законним власником квартири [ADDRESS] в м Дніпрі є [PERSON], якій вона (квартира) належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.09.2006 року (т.1 а.с.12), виданого КЖЕП «Південне» на підставі розпорядження органу приватизації (т.1 а.с.10). Право власності на цю квартиру зареєстроване за [PERSON] в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради під реєстраційним № 17359117 від 28.12.2006 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.12.2006 року за № 13096591 (т.1 а.с.13). При цьому, [PERSON] померла 24 липня 2015 року, про що Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції складений відповідний актовий запис № 6247 від 12.08.2015 року, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 13.01.2017 року за № 00017538209 (т.1 а.с.14-15). Таким чином, після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яке, як встановлено судом, серед іншого, складається з квартири [ADDRESS] в м Дніпрі. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), після смерті [PERSON], померлої 24 липня 2015 року, не видавалися свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Оскільки [PERSON] померла ще 24 липня 2015 року, то строк для прийняття спадщини, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, минув. Згідно з абзацом 1 ч. 1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Частинами 2-3 ст. 1277 ЦК України встановлено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим визнати відумерлою спадщину, що складається із квартири [ADDRESS], яка належала померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 19.09.2006 року, виданого КЖЕП «Південне», вартістю 49600 грн. та передати її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, оскільки позивачу задоволені його позовні вимоги, суд вважає необхідним стягнути в рівних частинах з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір в сумі 4800 грн. 00 коп., тобто по 1600 грн. 00 коп. з кожного з них відповідно (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного та

Outcome: approved