Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного агентства резерву України, третя особа - Український державний науково-дослідний інститут «Ресурс» (третя особа 1), Профспілка працівників системи держрезерву України (третя особа 2), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства резерву України №200-к від 01.07.2020 р. «Про звільнення [PERSON] » та наказ Державного агентства резерву України №199-к від 01.07.2020 р. «Про виконання рішення суду» в частині поновлення [PERSON] на посаді генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс» з 17.11.2017 р. строк дії контракту від 15.11.2012 р. №52/12 до 14.11.2017 р., поновити [PERSON] на посаді генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс» з 15.11.2017 р., стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексації з 06.02.2018 р. по 31.05.2021 р. в розмірі 196784,65 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.11.2012 р. між сторонами було укладено контракт №52/12, за яким позивача призначено на посаду генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс», терміном на п`ять років з 15.11.2012 р. по 14.11.2017 р. Наказом Державного агентства резерву України від 17.11.2015 р. №206-к [PERSON] звільнено з 17.11.2015 р. з посади за п.8 ст. 36 КЗпП України, дію контракту від 15.11.2012 р. №52/12 припинено 17.11.2015 р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2017 р. у справі №761/39331/15-ц визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження». Визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження. Поновлено [PERSON] на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року. 23.10.2017 р. було відкрито виконавче провадження 54977954 з примусового виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді, яке 07.02.2018 р. було закінчено в зв`язку з неможливістю виконання рішення суду без участі боржника, до СУ ГУНП у м. Києві направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального проавпорушення. У виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2017 р. у справі №761/39331/15-ц відповідач видав наказ №199-к від 01.07.2020 р. «Про виконання рішення суду», за яким: скасовано наказ Державного агентства резерву України від 17.11.2015 р. №206-к, поновлено [PERSON] на посаді генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс» з 17.11.2015 р. на строк дії контракту від 15.11.2012 р. №52/12 до 14.11.2017 р. Крім цього, 01.07.2020 р. Державне агентство резерву України видало наказ №200-к про звільнення [PERSON] з посади генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс» на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає вказані накази незаконними, оскільки станом на 14.11.2017р. (день закінчення контраку) рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2017 р. у справі №761/39331/15-ц виконано не було. При поновлення [PERSON] на посаді після 14.11.2017 р. контракт з [PERSON] є чинним та продовженим на невизначений строк. Звертає увагу, що [PERSON] неправомірно було звільнено з 14.11.2017 р. шляхом видання наказу від 01.07.2020 р. Крім цього, позивач зазначає, що він має право на виплату середнього заробітку за час невиконання рішення суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2018 р. у справі №761/4064/18 стягнуто з Державного агентства резерву України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 травня 2017 року по 05 лютого 2018 року у сумі 43 306,90 грн. З урахуванням уточненого розрахунку сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 196784,65 грн, який обчилено за період з 06.02.2018 р. по 31.05.2021 р. за 827 робочих дні. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позовну заяву представник третьої особи 1 заперечує щодо задоволення позову, оскільки строк дії контракту [PERSON] закінчився 14.11.2017 р., тому дія контракту не може бути пролонгована. Поновлення [PERSON] на посаді після закінчення терміну дії контракту неможливе. (а.с. 78-79) У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що строк дії контракту [PERSON] закінчився, умовами контракту не передбачено автоматичне продовження його дії. Вважають, що неможливо поновити працівника на роботі після закінчення дії контракту на підставі п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що накази Державного агентства резерву України №200-к від 01.07.2020 р. та №199-к від 01.07.2020 р. є правомірними. Зазначає, що [PERSON] отримав кошти за затримку виконання рішення суду, а тому стягнення середнього заробітку є необґрунтованим. (а.с. 108-112) У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач у 2017 році після закінчення терміну дії контракту не видавав наказ про звільнення [PERSON] , а тому контракт вважається продовженим на невизначений строк. Обрахунок середнього заробітку вважає обґрунтованим. (а.с. 169-172) У поясненні третя особа 2 підтримує позовну заяву [PERSON] , зазначає, що наказ Державного агентства резерву України №199-к від 01.07.2020 р. є удаваним правочином, оскільки рішення суду про поновлення на посаді [PERSON] фактично виконано не було. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали за викладених у ній обставин, просили задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. Представник третьої особи 2 підтримав позов, просив його задовольнити. Третя особа 1 у судове засідання не з`явилась, свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді від 30.07.2020 р. відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 18.02.2021 р. залучено Профспілку працівників системи держрезерву України в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до участі у цивільній справі №761/20766/20. Витребувано у відповідача - Державного агенства резерву України (адреса м.Київ, Пушкінська, 28) довідку про доходи [PERSON] за липень та серпень 2015 року на посаді Генерального директора Державної установи Державного агенства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження. Протокольною ухвалою суду від 31.05.2021 р. закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2017 р. у справі №761/39331/15-ц визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження». Визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження. Поновлено [PERSON] на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року. Стягнуто із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 457 гривень (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів), з індексацією, та судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 487 гривень 20 копійок. Стягнуто із Державного агентства резерву України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 231, 89 грн. та судові витрати, пов`язані із розглядом справи у розмірі 487 гривень 20 копійок. Стягнуто із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» користь держави судовий збір у розмірі 1 094,57 грн Допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. (а.с.16-33) Згідно наказу Державного агентства резерву України №199-к від 01.07.2020 р. на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2017 р. у справі №761/39331/15-ц скасовано наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження», поновлено [PERSON] на посаді генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року на строк дії контракту від 15.11.2012 р. №52/12 до 14.11.2017 р. (а.с. 42) Наказом Державного агентства резерву України №200-к від 01.07.2020 р. звільнено [PERSON] з посади генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» 14.11.2017 р. на підставі п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Вирішуючи питання правомірності поновлення [PERSON] на строк дії контракту від 15.11.2012 р. №52/12 до 14.11.2017 р. та звільнення його в зв`язку з закінченням його дії суд звертає увагу на наступне. Згідно ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В зв`язку з відсутністю в матеріалах справи контракту від 15.11.2012 р. №52/12, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2017 р. у справі №761/39331/15-ц встановлені наступні обставини. 15.11.2012р. між Державним агентством резерву України та [PERSON] було укладено Контракт № 52/12, згідно якого [PERSON] призначається на посаду генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження терміном на п`ять років з 15.11.2012р. по 14.11.2017р. Згідно п.1.1. Контракту, Керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію Установи здійснювати поточне управління (керівництво) Установою, забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за Управлінням державного майна, своєчасне виконання завдань з накопичення (приймання), розміщення, освіження (поновлення), відпуску матеріальних цінностей державного резерву та їх кількісне і якісне зберігання, а також забезпечувати вирішення наукових та науково-дослідних питань як наукового підґрунтя реалізації державної політики у сфері державного резерву, а Орган управління майном зобов`язується створити належні умови для Установи праці Керівника. За п.5.3. Контракту, Керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії за попереднім погодженням Вченої ради та колективу наукових працівників УкрНДІНанобіотехнологій у разі, зокрема, систематичного невиконання Керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом, одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи зобов`язань, передбачених контрактом, в результаті чого для Установи настали значні негативні наслідки, систематичне (більше двох разів) ігнорування Керівником вимог нормативно-правових актів з питань техніки безпеки, охорони праці, пожежної безпеки тощо. Пунктом 2.5. Контракту передбачено, що Орган управління майном звільняє Керівника у разі закінчення контракту, достроково за вимогою Керівника, а також з ініціативи Органу управління майном у випадку порушень законодавства, статуту Установи та умов контракту - за попереднім погодженням Вченої ради та колективу наукових працівників УкрНДІНанобіотехнологій. Відповідно до п.2.5.1. Контракту Орган управління майном має право вимагати від Керівника достроковий звіт про його дії, якщо останній допустив невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків щодо управління (керівництва) Установою та розпорядження її майном, відстороняти Керівника від виконання обов`язків на період проведення ревізій фінансово-господарської діяльності Установи і службових розслідувань. З огляду на викладене, контракт від 15.11.2012 р. №52/12 з [PERSON] був укладений терміном на п`ять років з 15.11.2012р. по 14.11.2017р. Частиною першою статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, згідно з якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли особисто складав та підписував заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. В постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. у справі № 607/18964/18 зазначено, що чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України. Укладаючи контракт від 15.11.2012 р. № 68, на погоджених сторонами умовах, останні реалізували їх право, надане частиною третьою статті 21 КЗпП України, на встановлення угодою сторін особливої форми трудового договору, в якому визначили строк його дії. Протягом дії контракту [PERSON] не оскаржував умови спірного контракту з підстав порушення його трудових прав та не ініціював внесення змін та доповнень до положень контракту, які погоджені сторонами. Ураховуючи те, що трудовий договір від 15.11.2012 р. № 68 у формі контракту носить строковий характер, а також положення п. 2.5. Контракту за яким орган управління майном звільняє Керівника у разі закінчення контракту, суд дійшов висновку про те, що поновлення [PERSON] на посаді на строк дії контракту від 15.11.2012 р. №52/12 до 14.11.2017 р та звільнення його відповідно до положень пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту є такими, що відповідає вимогам закону. Підстав, які виключають можливість звільнення [PERSON] згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України, судами не встановлено. В зв`язку з цим, в задоволенні частини позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2018 р. по 31.05.2021 р. варто зазначити наступне. Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. (постанова Верховного Суду від 27.05.2021 р. у справі №460/52/20) Судом встановлено, що судове рішення про поновлення позивача на посаді прийнято 16.05.2017 р., проте фактичне його виконання відбулось із прийняттям наказу від 01.07.2020 р. за №199-к. З урахуванням наявності рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2018 р у справі №761/4064/18, за яким стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.05.2017 р. по 05.02.2018 р., суд вважає за можливе стягнути з відповідача кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 лютого 2018 року по 01 липня 2020 року При визначенні розмір середнього заробітку необхідно розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (частина 5) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2018 р у справі №761/4064/18 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 237,95 грн. З урахуванням вказаних даних, потрібно стягнути з Державного агентства резерву України на користь [PERSON] кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 лютого 2018 року по 01 липня 2020 року у розмірі - 142 294, 10 грн. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі - 1422 грн. 94 коп. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи наведене та

Outcome: partial