Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, відповідно до якого просив поділити між ним та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнавши за ним право власності на Ѕ її частину та припинити право власності [PERSON] на виділену йому частку квартири. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою, вони спільно, за кредитні кошти, придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку, за його згодою, оформили на відповідачку. З 2010 року стосунки між ними погіршились, тому рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 17.01.2012 року шлюб було розірвано. Станом на 13.09.2011 року кредитні кошти він повернув. Де на даний час проживає відповідачка йому не відомо. Добровільно розділити майно не вдається. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка, у встановлений судом строк, відзиву на позовну заяву не надала, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася через оголошення, яке розміщено на офіційному веб - сайті Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області (а.с.54). Причини неявки суду не повідомила. Суд, за письмовою згодою позивача, ухвалює заочне рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.10.2003 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 17.01.2012 року (а.с.9-10) Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.7, 8) З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованого 13.05.2005 р., вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.62) Із кредитного договору №ZRSWGK00000006 від 13.05.2005р. вбачається отримання [PERSON] в КБ «Приватбанк» цільового кредиту в розмірі 83 984,40 грн. на купівлю трикімнатної квартири - в сумі 70 000,00 грн., який було закрито 13.09.2011р. (а.с.11-12, 13) 07.05.2015 року КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . (а.с.14-16) З довідки ОСББ «Сузір`я-3-5» за №1 від 13.01.2020 року вбачається, що [PERSON] - колишня дружина [PERSON] , їх сини [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] , проте фактично не проживають за вказаною адресою з часу створення ОСББ «Сузір`я-3-5», а саме з 01.08.2016 р. (а.с.17) За положеннями статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Доказів, що квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти однієї із сторін, а тому не відноситься до спільного майна подружжя, суду не надано. Таким чином, квартира [ADDRESS] набута сторонами за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між ними в рівних частках. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved