Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

В липні 2017 року позовом [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що в останні числах липня 2002 року позивач приїхала на декілька днів в Україну та нею в цей час було укладено шлюб із [PERSON] Після чого позивач та відповідач повернулись в м. Лондон на постійне проживання. Позивач, на прохання відповідача, отримала кредит в лондонському банку під заставу свого власного будинку. На отримані кредитні кошти від лондонського банку «BANK of SCOTLAND» в сумі 375000 фунтів стерлінгів під 5,4 % річних, позивачем були придбані об'єкти нерухомості , а саме: квартири в [ADDRESS], а також [ADDRESS]. А також інші об'єкти нерухомості по Україні. Прибувши в Україну в січні 2005 року позивач не мала знання української мови та традицій та під час придбання нерухомості у неї не було перекладача на зрозумілу їй мову або юриста, який би зміг роз'яснити її права. При здійсненні позивачем оплати за кожним договором, відповідач, підписуючи їх повідомляв, що з моменту підписання таких договорів власність належить особисто позивачу, оскільки за законодавством, власність, придбана за кошти виключного одного з подружжя, належить особисто цій особі. Позивач зазначала, що наявна груба невідповідність її внутрішньої волі (придбання нерухомості в приватне володіння) і волевиявлення. Укладенні угоди не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними. В подальшому, позивач вільно володіла купленими квартирами та робила в них ремонт, а також проживала тривалий час в квартирах в місті Житомир, які також були придбані нею. У травні 2014 року, у зв'язку із анексією Криму, позивач вирішила продати належне їй майно з метою повернення кредиту банку «BANK of SCOTLAND». Разом із тим, зв'язавшись із агентством нерухомості, позивач з'ясувала, що відчужити вказані об'єкти нерухомості неможливо, оскільки покупцем в них зазначений [PERSON] Проте, на пропозицію підписати договори купівлі-продажу, відповідач відмовився. Своїми діями відповідач поставив позивача в ситуацію, коли вона не може виплатити кредит банку, який вимагає його повернення у зв'язку із закінченням строку його надання. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати угоди купівлі-продажу нерухомості в місті Києві за адресами: [ADDRESS], [ADDRESS] частково недійсними в частині покупця. Витребувати квартири за адресами: [ADDRESS], [ADDRESS] з незаконного володіння відповідачем та визнати право власності позивача на вказані квартири. В процесі розгляду справи, позивач звернувся до суду із заявою від 15.10.2016 року про зміну позовних вимог, в якій вона фактично зменшила позовні вимоги та просила витребувати квартири за адресами: [ADDRESS], [ADDRESS] з незаконного володіння відповідачем та визнати право власності позивача на вказані квартири. Разом із тим, обґрунтовувала позов тими ж обставинами. В судове засідання позивач не з'явилась, в заяві від 22.06.2017 року просила суд проводити судовий розгляд за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в заяві від 16.06.2016 року позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, постановивши ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 25.11.2005 року між [PERSON] та [PERSON] (за договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] 16.06.2005 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за номером [ADDRESS] за яким відповідач придбав вказану квартиру (а.с. 69). Разом із тим, позивачем було додано до позову лише першу сторінку договору від 16.06.2015 року, тоді як друга сторінка із підписами сторін суду не надана. Згідно із повідомленням служби з контролю іпотечного кредитування і надання позик банку «Standart Life» від 04.05.2016 року, підтверджено підписання 07.10.2004 року між банком та пані [PERSON] договору про надання банківської позики в розмірі 375000 фунтів, що була перерахована на особистий рахунок пані [PERSON] 01.05.2015 року до січня 2017 року. Банківська позика була надана під фінансову гарантію у вигляді фамільного будинку, що знаходиться у власності [PERSON] (а.с. 71) Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на невідповідність її внутрішньої волі і волевиявлення під час укладення спірних договорів, а також те, що укладені угоди не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними. Разом із тим, згідно із вимогами статей 203 та 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме стороною вимог щодо вільного волевиявлення особи та відповідність такого правочину її внутрішньої волі. Проте, позивач не була стороною спірних правочинів, а тому її воля не впливає обставини укладення такого правочину. Також, згідно із ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14: «Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки». Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що в учасників правочину був відсутній намір створити юридичні наслідки, які обумовлені ним, оскільки як вбачається із матеріалів справи, на виконання таких правочинів було передано майно, а саме житлові квартири. Щодо посилань позивача про укладення спірних договорів під час перебування в шлюбі з відповідачем слід зазначити, що матеріли справи не містять відомостей на підтвердження того, що позивач та відповідач дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі. Також позивач зазначала, що вказані квартири були придбані за її кошти, отримані в кредит від лондонського банку «BANK of SCOTLAND» в сумі 375000 фунтів. Разом із тим, на підтвердження цієї обставини позивач не надає суду а ні копій укладеного договору, а ні виписок по рахунку, оцінивши які суд би міг дійти висновку про те, що такий договір дійсно було укладено. Копію повідомлення служби з контролю іпотечного кредитування і надання позик банку «Standard Life» від 04.05.2016 року та лист бізнес-менеджера у «Барклейз Капитал» Банку «Барклейз» від 29.04.2016 року суд оцінює критично, оскільки згадані документи жодним чином не слугують підтвердженням отримання коштів позивачем в кредит саме у банку «BANK of SCOTLAND». Окрім того, в повідомленні від 04.05.2016 року мова йде про надання позики 07.10.2004 року пані [PERSON], яка не зрозуміло яке відношення має до позивача [PERSON]. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач отримувала кошти в банку та особисто передавала ці кошти особам, які є продавцями в спірних договорах купівлі-продажу. Щодо вимог про визнання права власності на квартири та витребування їх у відповідача, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої під час розгляду справи у справі за № 6-1858цс15: «За правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України». Оскільки відсутні підстави вважати, що позивач за даним позовом правомірно набула право власності вказані на квартири, а також відсутні умови, за яких судом може бути визнано право власності за позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на квартири за адресами: [ADDRESS], [ADDRESS]. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому слід зазначити, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-1203цс15: «Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння». Окрім того, відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. З наведеного вбачається, що право, за визначених законом умов, на витребування майна із чужого володіння має лише власник, а у задоволенні вимог про визнання права власності позивачу було відмовлено, в зв'язку із чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині витребування квартир із володіння відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed