Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

В лютому 2017 року позивачка звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 22 листопада 2013 року вона під розписку позичила відповідачу 10 000 гривень на лікування його дитини, для чого оформила на себе споживчий кредит у відділенні № 1 м. Покровська ПАТ «Перший Український [PERSON]» на суму 10 000 гривен зі сплатою процентів за користування кредитом та комісії. Відповідачем була складена відповідна розписка, яка не містить кінцевої дати повернення боргу. За розпискою відповідач зобовязався повертати щомісяця тіло кредиту з відсотками та пенею на кредитку картку банку. Проте свої зобовязання відповідач належним чином не виконував, в лютому 2015 року на її мобільний телефон почали надходити повідомлення банку про негайне погашення боргу за кредитом. Вона неодноразова звернулась до відповідача з проханням повернути кредит, проте останній її ігнорував. Станом на 01 лютого 2017 заборгованість за кредитом становить 28 487,76 гривень: 7684,34 гривень не погашений кредитний ліміт, 3 003,21 гривень нараховані відсотки, 629,94 гривень комісія, 17 170,24 гривень неустойка. Просить суд стягнути з відповідача на її користь 28 487,76 гривень та понесені нею судові витрати. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON]Б про стягнення боргу за розпискою задоволено частково : стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 10 000 грн.00коп. та судовий збір. Не погодившись з вказаним рішенням відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення суду, позовні вимоги позивачки задовольнити частково, посилаючись на неповне зясування судом обставини справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 30 листопада 2013 року отримав від позивачки грошеві кошти в розмірі 10 000грн. в борг, але за цей час вже повернув практично 7 000 грн. Судом в порушення норм процесуального права не досліджувалась розписка від 30 листопада 2013 року, в якій містяться відповідні записи про повернення грошевих коштів. Суд не навів мотиви щодо зобовязання відповідача повернути грошеві кошти протягом 30 днів від дня предявлення вимоги і не розтлумачив йому, чому саме дійшов висновку про предявлення позивачкою таких вимог, оскільки жодних письмових вимог від позивачки про повернення коштів він не отримував. Вважає, що висновок суду про те, що позивачка оформила кредит для надання йому грошевих коштів безпідставний, так як з матеріалів справи впливає, що вона оформила споживчий кредит на власні потреби. Позивачка в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У повній мірі зазначеним вимогам рішення суду не відповідає. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] 22 листопада 2013 року було позичено у [PERSON] грошеві кошті у розмірі 10 000грн. для особистих цілей, які він зобовязався повернути позивачці без зазначення кінцевої дати повернення коштів. Проте такий висновок суду у повній мірі не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30 листопада 2013 року [PERSON] склав розписку в підтвердження того, що 22 листопада 2013 року [PERSON] оформила споживчий кредит на своє імя за його проханням для його особистих потреб на суму 10 000грн. Всі ці кошти передала йому 22 листопада 2013 року (а.с. 6). 02 березня 2015 року [PERSON] склав розписку про те, що він зобовязується повернути борг щомісячно [PERSON] за кредитною карткою, згідно договору за цією карткою. На 02 березня 2015 року пеня за карткою складає 89000грн., які він зобовязується повертати щомісячно, враховуючи тіло кредиту (а.с. 7). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникові. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредиторові за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд має виявити їх справжню правову природу незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Вказана правова позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 12.04.2017 у справі №6-487цс17, та, в силу вимог ст. 306-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку , що із змісту складних відповідачем розписок вбачається , що [PERSON] 22.11.2013 отримав від позивача [PERSON] суму коштів в розмірі 10 000 гривень для особистих цілей, які він зобовязався повернути позивачеві без зазначення кінцевої дати повернення коштів. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки між сторонами не було оговорено строк повернення позики, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку , що [PERSON] мав повернути [PERSON] отримані ним кошти, протягом тридцяти днів від дня пред'явлення останньою вимоги про їх повернення. Як вбачається із матеріалів справи перша розписка була складена 30.11.2013, а друга 02.03.2015, тому суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що вимога про повернення коштів позивачкою була предявлена. Також вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідач не повинний відповідати за кредитними зобовязаннями позивачки . Як вбачається із договору карткового рахунку з додатком (а.с. 12-15), [PERSON] з ПАТ «[PERSON] Капітал» (з 14.03.2015 банк поєднаний з ПАТ «Перший Український [PERSON]») 22.11.2013 укладено кредитний договір на суму овердрафту у розмірі 10 340 гривень, кредит є споживчим, при цьому згідно з розділом 2 п. 1.1 споживчі цілі це використання коштів кредиту з метою оплати будь-якої продукції, товарів, робіт чи послуг, що придбаваються або замовляються позичальником з метою задоволення його особистих потреб. Станом на 01.02.2017, за відомостями ПАТ «ПУМБ» КА1-50.4/9 від 01.02.2017, заборгованість [PERSON] за кредитний договір № 26252019355703 від 22.11.2013 становить 28 487,76 гривень: 7684,34 гривень не погашений кредитний ліміт, 3003,21 гривень нараховані відсотки, 629,94 гривень комісія, 17170,24 гривень неустойка (а.с. 16). Згідно умов кредитного договору, позивачка отримала кредит на споживчих цілей і цій договір не передбачав право позичальника укладати договір позики щодо цих коштів з іншою особою. Відповідач не є стороною договору і, відповідно, не має жодних зобовязань за ним перед банком щодо сплати відсотків, комісії та неустойки. Проте суд першої інстанції у повній мірі не дослідив всі обставини справи та не звернув уваги на те, що розписка від 02.03.2015 року містіть записи про отримання позивачкою від відповідача 2000 гривен , що не заперечується і самою позивачкою. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, то рішення суду підлягає зміні та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості у розмірі 8000 гривен, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Заперечуючи проти позову відповідач стверджував, що сплатив позивачки вже суму боргу у розмірі 7000 гривен. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що ним було сплачено борг у сумі 7000 гривен. Згідно із ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізична особа особою складає 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто позивачем за подання позову повинно бути сплачено 640 грн. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з врахуванням того, що суд апеляційної інстанції частково задовольнив позов [PERSON], з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 179,73 грн.

Outcome: partial