Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

В липні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та оформлення проїзних документів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - представник служби у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради Грабарчук О. М. направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов [PERSON] не підтримує в повному обсязі, вказавши, що зі слів позивача вона систематично отримує від [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини, тобто відповідач приймає участь в утриманні дитини. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо незгоди відповідача з питання виїзду дитини за кордон. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04 вересня 2004 року, зареєстрованому Новофедорівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 лютого 2012 року шлюб між сторонами розірвано. Крім того, щомісячно стягнуті аліменти з [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], до повноліття дитини. Рішення суду набрало законної сили 09.03.2012 року. Після розірвання шлюбу, неповнолітня донька проживає постійно з позивачем, місце проживання неповнолітньої дитини, визначене рішенням суду від 27.12.2012 року. 23 травня 2016 року між позивачкою [PERSON] та громадянином Ізраїлю [PERSON] укладено шлюб в Муніципалітеті Арадіппу в районі м. Ларнака Кіпр. [PERSON] постійно мешкає в Ізраїлі Єрусалимі. У позивача виникла необхідність в оформленні документів на постійне місце проживання в Ізраїлі та переїхати до чоловіка разом з донькою. Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивачки не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами) (далі Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Посилаючись на вказану норму Закону, суд звертає увагу на те, що він регулює виїзд дитини за кордон, а не визначення постійного місця проживання. У разі посилання на цей Закон дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення. Надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України [PERSON], [INFO], разом з її матір'ю [PERSON] на постійне місце проживання до держави Ізраїль без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Враховуючи наданні докази, суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України до Ізраїлю та оформлення проїзних документів на постійне місце проживання без дозволу батька [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки чинним законодавством України регулюється питання тимчасового виїзду дитини за кордон за рішенням суду, а не виїзду за кордон для постійного проживання за кордоном.

Outcome: dismissed