Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив витребувати з чужого незаконного володіння - у [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що йому на праві власності належала спірна квартира. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі за позовом адвоката Романенко Лариси Сергіївни в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, зокрема було визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю [PERSON] і [PERSON] , та виділено у власність [PERSON] вказану квартиру. На підставі цього рішення суду [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] на своє ім`я. Після того, як позивачу стало відомо про рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, він його оскаржив в апеляційному порядку. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року в оскаржуваній частині щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу було скасовано і в задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині було відмовлено. [PERSON] подарувала спірну квартиру [PERSON] , [PERSON] , в свою чергу, подарувала спірну квартиру [PERSON] . Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира [ADDRESS] вибула з володіння позивача незаконно, спочатку на підставі рішення суду від 22 травня 2015 року, яке було скасовано, а потім на підставі договорів дарування від 26.01.2016 року та 25.10.2016 року відповідно. У зв`язку з вказаними обставинами, він був вимушений звернутися до суду для захисту своїх законних прав. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги останнього і просили задовольнити їх в повному обсязі на підставі зазначених в позові підставах. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача і просив відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказав, що іншого житла ані малолітня дитина - [PERSON] , ані його законний представник - мати [PERSON] , не мають, а житлові права дитини охороняються законом і вони мають пріоритет над іншими, зокрема в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Крім того, [PERSON] , [INFO] , якому 5 років, є добросовісним набувачем права власності на спірну квартиру, оскільки його мати - [PERSON] , а тим більше її 5-річний син, який є відповідачем у справі, не знали і не могли знати про те, що мати, відповідно бабуся, [PERSON] , не мала права дарувати [PERSON] цю квартиру, яку остання потім подарувала своєму синові (онуку позивача), оскільки [PERSON] набула право власності на неї на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року, яке було скасоване лише 27 липня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області. А квартира була подарована [PERSON] 26 січня 2016 року, тобто, до скасування його судом апеляційної інстанції. Це майно не загублене позивачем і нікому він його не передавав у володіння. Квартира, в якій проживають відповідач і його законний представник, не викрадена у позивача або в іншої особи, вона вибула з володіння позивача в законному порядку - на підставі рішення суду. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача і підтримала заперечення представника відповідача.. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 26.09.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 2-4488 (а.с.4). При цьому, заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц за позовом адвоката Романенко Лариси Сергіївни в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, - серед іншого було визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю [PERSON] і [PERSON] , та виділено у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.5-7). Таким чином, спірна квартира вибула з власності [PERSON] на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц. В свою чергу, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року було скасоване рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц в частині визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу і ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні її вимог (а.с.8-10). Отже, правочин, тобто рішення суду, на підставі якого спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника, було скасовано у передбаченому законом порядку. При цьому, судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 25.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1710, квартиру [ADDRESS] було відчужено на користь [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час значиться як власник квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 85523005 від 21.04.2017 року (а.с.12). Крім того, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 66284689 від 19.08.2016 року, судом встановлено, що до відчуження спірного нерухомого майна відповідачу воно належало [PERSON] на підставі договору дарування від 26.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 568 (а.с.11). Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлена належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно норм ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, за нормами ст. 388 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Виходячи з положень статті 387 ЦК України, віндікація застосовується тоді, коли у власника зберігається право власності, але він не може його здійснювати, оскільки річ вибула із його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Разом з тим, судом було встановлено, що власник майна не мав волі на передачу належної йому квартири, що є предметом спору у даній справі, відповідачеві. Більш того, згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Наведене узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду і наведеними ним правовими позиціями про те, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. У такому випадку чинне законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Як роз`яснено в п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, суд виходить з того, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача у всіх випадках, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати (ч. 3 ст. 388 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-136цс12). З урахуванням всього вищевказаного, суд вважає встановленим той факт, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею і у подальшому відчужене на користь третіх осіб. Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, встановлених обставин справи і оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про витребування майна на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. Що ж стосується тверджень представника відповідача про те, що житлові права дитини охороняються законом і вони мають пріоритет над іншими, зокрема, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення, то ці твердження суд вважає необґрунтованими і безпідставними з огляду на наступне. Так, як на підтвердження своїх тверджень представник відповідача посилався на практику Верховного Суду України, зокрема на його постанову від 29 листопада 2017 року у цивільній справі № 344/17748/15-ц. В той же час, суд зазначає, що такі твердження були вирвані з контексту зазначеної постанови Верховного Суду України в тій частині, що була потрібна представникові відповідача, а саме, у даній справі розглядається спір щодо захисту права власності особи на належне їй нерухоме майно, яке вибуло з її володіння поза її волею, тоді як у цивільній справі № 344/17748/15-ц вирішувався спір стосовно усунення перешкод у проживанні малолітньої дитини в квартирі, в яку вона була вселена і прописана як член сім`ї власника квартири, а правовими підставами в зазначеній справі вказано ЖК України. В даній же справі не вирішується питання щодо проживання малолітньої дитини в спірній квартирі, а вирішується питання щодо повернення нерухомого майна власникові з володіння якого воно вибуло поза його волею у спосіб, що не передбачений законом. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним витребувати з чужого незаконного володіння - у [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в особі його законного представника [PERSON] на користь позивача слідує стягнути судовий збір у розмірі 1795 грн. 40 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved