Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

\~\~ \~В Нововодолазький районний суд Харківської області звернулася [PERSON] з позовом до Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, третя особа: реєстраційна служба Нововодолазького районного управління юстиції , про визнання права власності на нерухоме майно, в якому вказала, що 13 березня 1992 року між юридичною особою радгосп «Комінтерн» та позивачкою, [PERSON], було укладено в простій письмовій формі договір купівлі продажу житлового будинку . За договором купівлі продажу позивачка придбала половину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Комінтерн. Даний договір був зареєстрований 13 березня 1992 року секретарем виконавчого комітету Станичненської сільської ради за реєстровим номером 89. Правочин обома сторонами договору повністю виконаний. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. На час укладення договору в березні місяці 1992 року сторони по договору , не знали, що в відповідності до ст. 257 Цивільного кодексу Української РСР (Закон №1540 від 18.07.1963 року), що був чинним на день укладання вищевказаного правочину, договір купівлі продажу підлягає нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Нещодавно у позивача виникла необхідність розпорядитися даним житловим будинком. 16 жовтня 2013 року позивач звернулася до реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстровий номер 3424635, для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована [ADDRESS]. 05 листопада 2013 року, державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] за №7611130 прийняв рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. У рішенні державний реєстратор зазначив, що документи подані для проведення державної реєстрації прав містять наявні суперечності, а саме відповідно до Договору купівлі-продажу від 13.03.1992 року позивачка [PERSON] придбала половину житлового будинку, а відповідно заяви та технічного паспорта, обєкт, щодо якого подані документи на реєстрацію є квартира [ADDRESS], в звязку з чим позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності. Оскільки при укладанні договору купівлі продажу вищевказаного домоволодіння права і свободи сторін і інших осіб не порушені, правочин обома сторонами договору повністю виконаний, але внаслідок того, що в договорі купівлі продажу житлового будинку від 13 березня 1992 року не було зазначено вулицю та номер житлового будинку який було придбано, а державний реєстратор, як наслідок, прийняв рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, позивач не має можливості розпорядитися належним їй майном та вимушена звернутися для захисту своїх оспорюваних прав до суду з відповідним позовом про визнання права власності на нерухоме майно. В судовому засіданні позивач надала заяву в якій просить суд слухати справу без її участі за наявності доданих до матеріалів справи доказів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та третя особа , позовні вимоги визнали в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечували. Суд, розглянувши заяви позивача, відповідача, третьої особи перевірив матеріали справи, надані докази, вважає, що позов є обґрунтованим, та підлягає задоволенню за наступних підстав. 13 березня 1992 року між юридичною особою радгосп «Комінтерн» та позивачкою, [PERSON], було укладено в простій письмовій формі договір купівлі продажу житлового будинку . За договором купівлі продажу позивачка придбала половину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Комінтерн. Даний договір був зареєстрований 13 березня 1992 року секретарем виконавчого комітету Станичненської сільської ради за реєстровим номером 89. Правочин обома сторонами договору повністю виконаний, ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. На час укладення договору в березні місяці 1992 року сторони по договору не знали, що в відповідності до ст. 257 Цивільного кодексу Української РСР (Закон №1540 від 18.07.1963 року), що був чинним на день укладання вищевказаного правочину, договір купівлі продажу підлягає нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. В звязку з тим, що в договорі купівлі продажу житлового будинку від 13 березня 1992 року не було зазначено вулицю та номер житлового будинку який було придбано, у вересні 2013 року позивачка звернулася до Станичненської сільської ради з відповідною заявою. 11 вересня 2013 року на ХІХ сесії VІ скликання Станичненська сільська рада прийняла рішення №418 . Відповідно до резолютивної частини вищевказаного рішення сільська рада вирішила: 1.Вважати половину житлового будинку, як зазначено в дублікаті Договору купівлі-продажу від 13.03.1992 року посвідченого Станичненською сільською радою (що фактично становить ? частку чотирьохквартирного житлового будинку) й має адресу: «селище Комінтерн, Нововодолазький район, Харківська область», окремою квартирою доля ціла, власник [PERSON]. 2.Присвоїти зазначеній квартирі поштову адресу: -[ADDRESS]. 3.Колишню адресу: «-селище Комінтерн, Нововодолазький район, Харківська область» - вважати недійсною. Також 18 вересня 2013 року, комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 16 жовтня 2013 року позивач звернулася до реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстровий номер 3424635, для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована [ADDRESS]. 05 листопада 2013 року, державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] за №7611130 прийняв рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. У рішенні державний реєстратор зазначив, що документи подані для проведення державної реєстрації прав містять наявні суперечності, а саме відповідно до Договору купівлі-продажу від 13.03.1992 року позивачка [PERSON] придбала половину житлового будинку, а відповідно заяви та технічного паспорта, обєкт, щодо якого подані документи на реєстрацію є квартира [ADDRESS], в звязку з чим позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності. Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР (від 18.07.1963 року) - цивільні права і обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. У відповідності до ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР ( від 18.07.1963 р) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Статтями 153 та 154 Цивільного кодексу Української РСР ( від 18.07.1963 р) визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Згідно ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР ( від 18.07.1963 р) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. В ст. 227 зазначеного кодексу вказано, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Крім того договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР ( від 18.07.1963 р) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Оскільки при укладанні договору купівлі продажу вищевказаного домоволодіння права і свободи сторін і інших осіб не порушені, правочин обома сторонами договору повністю виконаний, але внаслідок того, що в договорі купівлі продажу житлового будинку від 13 березня 1992 року не було зазначено вулицю та номер житлового будинку який було придбано, а державний реєстратор, як наслідок, прийняв рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, позивач не може розпорядитися належною їй квартирою та вимушена звернутися для захисту своїх оспорюваних прав до суду з відповідним позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Враховуючи заяву, що надана відповідачем по справі про визнання позову та згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved