Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про розірвання договору довічного утримання та повернення його сторін в первісний стан правовідносин, посилаючись на те, що 01 липня 2010 року між сторонами було укладено договір довічного утримання, який бувпосвідчений приватним нотаріусом Кам'янського районного нотаріального округу Бойко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1916 (далі - Договір). За умовами цього договору Відповідач взяла на себе зобов'язання довічно утримувати Позивача, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. В свою чергу Позивач належну їй приватизовану земельну ділянку розміром 0,1122 га по [ADDRESS], яка складається з земельних ділянок розміром 0,0900 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і кадастровим номером [NUMBER] та розміром 0,0222 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером [NUMBER],передала у власність Відповідачу. Між тим, Позивач зазначила, що в порушення умов Договору, Відповідач протягом багатьох років не виконує взяті на себе зобов'язання, не звертає уваги на особисті потреби та стан здоров'я Позивача, не забезпечує її харчуванням. Просила розірвати Договір та повернути сторони у первісний стан правовідносин. В судовому засіданні сторона Позивача підтримала позовні вимоги. Відповідач позов визнала та просила його задовольнити. Відповідно до частини 4 статті 130 ЦПК України ухвалення в попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку статті 174 ЦПК України. Згідно частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2010 року між сторонами було укладено договір довічного утримання, який бувпосвідчений приватним нотаріусом Кам'янського районного нотаріального округу Бойко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1916. За умовами цього договору Відповідач взяла на себе зобов'язання довічно утримувати Позивача, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. В свою чергу Позивач належну їй приватизовану земельну ділянку розміром 0,1122 га по [ADDRESS], яка складається з земельних ділянок розміром 0,0900 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і кадастровим номером [NUMBER] та розміром 0,0222 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером [NUMBER], передала у власність Відповідачу. Між тим, як зазначала Позивач в порушення умов Договору, Відповідач протягом багатьох років не виконує взяті на себе зобов'язання, не звертає уваги на особисті потреби та стан здоров'я Позивача, не забезпечує її харчуванням. У відповідності до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною 1 статті 749 ЦК України встановлено обов'язок набувача за договором довічного утримання (догляду) та передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача. Відповідно до вимог ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Ця підстава для розірвання договору пов'язана з невиконанням або неналежним виконанням обов'язків за договором довічного утримання. При цьому для притягнення набувача до відповідальності необхідними елементами складу цивільного правопорушення є: наявність заподіяної відчужувачеві шкоди; протиправність дій набувача, що виявляється у невиконанні чи неналежному виконання договору; причинний зв'язок між вказаними елементами. Згідно частин 1-3 статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений статтею 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як зазначалось вище, обставини справи сторонами визнанні, Відповідач просила задовольнити позов, а сторона Позивача позовні вимоги підтримала. Виходячи із даних норм закону та матеріалів справи, суд вбачає, що невиконання та неналежне виконання Відповідачем Договору знаходить своє підтвердження, а тому позов слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved