Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

В лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про іпотечний кредит №26ф/2006/02-371/2-1 від 04 серпня 2006 року, укладеного між ПАТ «Банк Національний кредит» та [PERSON], в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. «г» п.4 ст.5 п.4 ст. Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати банку іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. Також позивач посилався на порушення банком норм ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме неповідомлення умов, передбачених п.п.2 та 4 ст.11 вказаного закону. Також сторони при укладанні договору не досягли згоди щодо його всіх істотних умов - в кредитному договорі відсутні основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, що повинні оприлюднюватися до укладання договору про іпотечний борг, що передбачено ч.1 ст.2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». У якості правової підстави недійсності правочину позивач зазначив ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 28 березня 2014 року в задоволені позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з мотивувальною частиною даного рішення представник ПАТ «Банк Національний кредит» звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просив рішення суду першої інстанції змінити, виключити з мотивувальної частини рішення 3 абзаци де вказані висновки про неукладеність договору, розпочинаючи з 2 абзацу 5 сторінки рішення та зазначити в мотивувальній частині: ПАТ «Банк Національний кредит» виконано вимоги ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» в частині оприлюднення інформації. Також просив відмовити [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсним договору про іпотечний кредит №26ф/2006/02-371/2-1 від 04.08.2006 року в повному обсязі в зв'язку з безпідставністю, на підставі ст.ст.10, 60, 203, 204, 2015, 638 Цивільного кодексу України», в іншій частині рішення просив залишити без змін. Апелянт посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права та, що висновок суду у цій частині не відповідає обставинам справи. Зокрема посилається на те, що суд безпідставно прийшов до висновку щодо неукладення кредитного договору. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] суд першої інстанції посеред іншого виходив з того, що договір №26ф/2006/02-371/2-1 від 04.08.2006 року між сторонами укладений не був і зобов'язальні правовідносини між ними не виникли так як сторони не досягли всіх істотних умов договору, а тому не можна визнати недійним неіснуючий договір. При цьому районний суд виходив з того, що спірні правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про іпотечне кредитування операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 04 серпня 2006 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит №26ф/2006/02-371/2-1, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 51500 доларів США з цільовим використанням - для придбання земельних ділянок, на строк до 03 серпня 2011 року під 12,5% річних, які [PERSON] зобов'язався повернути згідно графіка погашення кредиту (а.с.9-14), а засобами забезпечення виконання договору стали укладені договори іпотеки земельних ділянок та застави автомобіля «Хонда». Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального права, Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» регулює певні відносини у системі іпотечного кредитування, зокрема перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Його положення підлягають застосуванню тоді, коли іпотечне кредитування пов'язується з перетворенням, про які йдеться у преамбулі, та використання механізмів управління майном. Таким чином, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» має вузьку сферу застосування, тому позивач у позовній заяві безпідставно послався на норми вказаного закону, а районний суд безпідставно застосовував вказаний закон до відносин щодо надання кредиту, забезпеченого іпотекою, так як ці відносини не передбачають перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном. Договір про іпотечний кредит №26ф/2006/02-371/2-1 від 04 серпня 2006 року не передбачає перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном. Відмовляючи у позові про визнання кредитного договору недійсним, суд у мотивувальній частині серед іншого зазначив, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, а тому договір є неукладеним. Такі висновки не відповідають обставинам справи та чинному законодавству України. За загальним правилом, складовими структури кредитного договору є об'єкт, суб'єкти і зміст кредитного зобов'язання. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Як вбачається з матеріалів справи сторони уклали договір в письмовій формі, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, його підписали, а тому висновок суду про неукладеність договору є таким, що не відповідає обставинам справи. Підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] з зазначених у позові мотивів немає, тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову є вірним, проте висновок суду щодо неукладеності договору про іпотечний кредит підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення, з задоволенням апеляційної скарги у цій частині. Вимоги апеляційної скарги щодо зазначення у судовому рішенні про те, що ПАТ «Банк Національний кредит» виконано вимоги ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» в частині оприлюднення інформації не можуть бути визнані законними з підстав зазначених вище, оскільки сторонами не укладався договір про управління іпотечним боргом, в зв'язку з чим апеляційна скарга у цій частині не підлягає задоволенню.

Outcome: partial