Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

В листопаді 2016 року до Дзержинського міського суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до Центральної міської лікарні м. Торецька про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював у Центральній міській лікарні м. Торецька з 12 січня 2012 року по 1 листопада 2016 року на посадах лікаря-отоларинголога отоларингологічного кабінету поліклініки (0,25 ставки), лікаря-отоларинголога денного стаціонару хірургічного профілю поліклініки (0,75 ставки) та лікаря-отоларинголога хірургічного відділення за сумісництвом (0,5 ставки). 1 листопада 2016 року наказом №187-к його звільнено з роботи за появу на роботі в нетверезому стані, на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним і безпідставним, та зазначив, що 28 жовтня 2016 року, в неробочий час після 19 години 00 хвилин його викликали до хірургічного відділення для надання допомоги хворому пацієнту. На час виклику його стан жодним чином не фіксувався, знаходження його у хірургічному відділенні було неробочим візитом і, якщо працівник перебуває у нетверезому стані в неробочий час, то на нього не можна накладати дисциплінарне стягнення. Просив суд поновити його на роботі на посаді лікаря-отоларинголога отоларингологічного кабінету поліклініки (0,25 ставки), лікаря-отоларинголога денного стаціонару хірургічного профілю поліклініки (0,75 ставки) та лікаря-отоларинголога хірургічного відділення за сумісництвом (0,5 ставки) в Центральній міській лікарні м. Торецька, стягнути з Центральної міської лікарні м. Торецька на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу станом на 18 квітня 2017 року у сумі 35660,80 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 24 квітня 2017 року позов [PERSON] до Центральної міської лікарні міста Торецька про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-отоларинголога отоларингологічного кабінету поліклініки (0,25 ставки), лікаря-отоларинголога денного стаціонару хірургічного профілю поліклініки (0,75 ставки), лікаря-отоларинголога хірургічного відділення за сумісництвом (0,5 ставки) у Центральній міський лікарні міста Торецька. Стягнуто з Центральної міської лікарні міста Торецька на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 35660,80 грн. Стягнуто з Центральної міської лікарні міста Торецька на користь [PERSON] 1000,00 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди. Стягнуто з Центральної міської лікарні міста Торецька на користь [PERSON] 5000,00 грн. витрат на правову допомогу. Вирішено питання про судовий збір. Із вказаним рішенням не погодився відповідач Центральна міська лікарня міста Торецька та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дзержинського міського суду від 24 квітня 2017 року та закрити провадження у справі, стягнути з позивача на користь Центральної міської лікарні м. Торецька судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1600,00 грн. Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню. Суд не дослідив усіх передбачених нормою матеріального права юридичних та доказових фактів, наявність чи відсутність яких вплинуло на остаточні результати справи. При винесенні рішення судом першої інстанції не враховано особисті пояснення позивача головному лікарю, протокол профспілкового комітету, особисті показання позивача та пояснення свідка [PERSON] Судом зроблені невірні висновки у справі, в матеріалах якої є достатньо доказів на підтвердження знаходження позивача на роботі 28 жовтня 2016 року з 18 години 30 хвилин до 19 години 00 хвилин при виконанні функцій лікаря. В порушення п. 4 ст. 311 ЦПК України судом допущено неправильне тлумачення закону, а саме ч. 1 положення про умови праці затверджених наказом №43 від 28 червня 1993 року та п. 14 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24 грудня 1999 року. Судом в порушення п. 4 ст. 311 ЦПК України не застосовано нормативні акти, які необхідно було застосувати, а саме: колективний договір, посадові інструкції лікаря, наказ №545 Мінохорони України, який встановлює порядок ургентного чергування та його оформлення. Крім того зазначає, що судом порушено норми матеріального права в частині визнання правомірності стягнення моральної шкоди, яка не була документально доведена у суді. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача на задоволенні апеляційної скарги наполягав, просив скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги не визнали просили відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що позивач працював на посаді лікаря-отоларинголога отоларингологічного кабінету поліклініки (0,25 ставки), лікаря-отоларинголога денного стаціонару хірургічного профілю поліклініки (0,75 ставки), лікаря-отоларинголога хірургічного відділення за сумісництвом (0,5 ставки) у Центральній міський лікарні м. Торецька з 12 січня 2012 року (а. с. 6, 127). Відповідно до наказу №187-к від 1 листопада 2016 року позивача звільнено на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані (а.с. 7, 24). З протоколу засідання профспілкового комітету ЦМЛ №11 від 1 листопада 2016 року вбачається, що надано згоду на звільнення лікаря-отоларинголога [PERSON] за п. 7 ст. 40 ЗКпП України за перебування на роботі в стані алкогольного спяніння (а. с. 8). З пояснювальної записки позивача від 31 жовтня 2016 року вбачається, що 28 жовтня 2016 року його було викликано у відділення ЦМЛ приблизно о 19 годині 00 хвилин, він знаходився в стані алкогольного спяніння (а. с. 9). Актом комісійного розслідування від 31 жовтня 2016 року зроблено висновок про те, що [PERSON] недооцінив тяжкість захворювання хворої [PERSON], не вів динамічного спостереження за хворою; не відображав стан хворої в щоденникових записах; як міський спеціаліст не складав графіки чергування ЛОР-лікарів, не контролював їх виконання і сам не їх не дотримувався; 28 жовтня 2016 роки після 18 години 00 хвилин з'явився в хірургічне відділення для надання допомоги важко хворій [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння. За результатами службового розслідування було прийнято рішення про звільнення лікаря [PERSON] за п. 7 ст. 40 КЗпП України, за знаходження на робочому місці в нетверезому стані (а.с. 25-29). Відповідно до протоколу паталого-анатомічного дослідження №289 від 29 жовтня 2016 року [PERSON] померла 29 жовтня 2016 року о 00 годин 40 хвилин, причини смерті: асфіксія кровю, медіастеніт з ерозією судин шиї, паратонзилярний абсцес зліва, операція 22.10.2016 року та 28.10.2016 року, розтин абсцесу (а.с. 30). З посадової інструкції лікаря-отоларинголога ЛОР відділення ЦМЛ [PERSON] (робота за сумісництвом) вбачається, що до завдань та обовязків лікаря-отоларинголога, крім інших обовязків, входять і такі обовязки як: застосування сучасних методів діагностики, лікування, реабілітації отоларингологічних хворих, надання їм швидкої, невідкладної допомоги (а.с. 34-35). З наказу №900 від 31 грудня 2015 року вбачається, що [PERSON] наказано забезпечити кваліфіковане та своєчасне надання невідкладної і консультативної профільним хворим; надання консультативної допомоги у позаробочий час оформлювати документально із зазначенням часу початку, закінчення виклику, кількість відпрацьованого часу, ПІП хворого, причини виклику. Звіт затверджується головним лікарем. Відповідальність за виконання наказу покладено на заступника головного лікаря з медичної частини (а.с. 84). Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. Такі висновки суду першої інстанції в частині спору про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. є законними та відповідають фактичним обставинам справи. Відповідно до ч.ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Відповідно до ч. 7 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Судом встановлено, що відповідно до наказу головного лікаря від 31.10.2016 року проведено службове розслідування за фактом встановлення послідовності і якості надання медичної допомоги хворій [PERSON], а також за фактом знаходження лікаря [PERSON] на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння, відповідно до якого зроблено висновок про те, що [PERSON] недооцінив тяжкість захворювання хворої [PERSON], не вів динамічного спостереження за хворою; не відображав стан хворої в щоденникових записах; як міський спеціаліст не складав графіки чергування ЛОР-лікарів, не контролював їх виконання і сам не їх не дотримувався; 28 жовтня 2016 роки після 18 години 00 хвилин з'явився в хірургічне відділення для надання допомоги важко хворій [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння. За результатами службового розслідування було прийнято рішення про звільнення лікаря [PERSON] за п. 7 ст. 40 КЗпП України, за знаходження на робочому місці в нетверезому стані (а.с. 25-29). Відповідно до інформації ЦМЛ м. Торецька графіки роботи для надання ургентної допомоги профільним хворим з березня 2016 року [PERSON] не надавались. Відповідно до Положення про надання ургентної хірургічної та консультативної допомоги, затвердженої головним лікарем ГТМО від 12.01.1999 року, такі графіки мають бути складені щомісячно до 25 числа (а.с. 82). З пояснювальної записки [PERSON] від 31 жовтня 2016 року вбачається, що 28 жовтня 2016 року його було викликано у відділення ЦМЛ приблизно о 19 годині 00 хвилин до хворої [PERSON] у звязку з кровотечею післяопераційною, знаходився в стані алкогольного спяніння (а. с. 9). З протоколу засідання профспілкового комітету ЦМЛ №11 від 1 листопада 2016 року вбачається, що надано згоду на звільнення лікаря-отоларинголога [PERSON] за п. 7 ст. 40 ЗКпП України за перебування на роботі в стані алкогольного спяніння (а. с. 8). [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що знаходився у хірургічному відділенні, і цього не заперечує представник відповідача, як працівник за сумісництвом. За роботу в цей день оплата як суміснику йому не здійснена. Відповідно до наказу №187-к від 1 листопада 2016 року позивача звільнено на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані (а.с. 7, 24). Проте, з наказу №187 від 1 листопада 2016 року не видно, в який період мала місце поява [PERSON] у нетверезому стані, на якому робочому місці були такі події. Тобто, чи стосується звільнення позивача за п. 7 ст. 40 КЗпП України з основного місця роботи, або з роботи за сумісництвом, що вказано на думку відповідача у його акті. Відтак, суд першої інстанції, зясувавши всі обставини справи та надані докази, зробив правильний висновок про недоведеність знаходження позивача на робочому місці у нетверезому стані. Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів, що викладені в рішенні, у тому числі і пояснень свідків, та їх оцінки апеляційний суд відхиляє з наступних підстав. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦП К України. Як приведено вище, відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку. Нових доказів, які б давали підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідачем не надано. Крім того, слід зазначити, що з пояснень свідка [PERSON] в суді першої інстанції видно, що вона не може стверджувати факт перебування [PERSON] у цей період у стані алкогольного спяніння. З пояснень свідка [PERSON] в суді першої інстанції видно, що 28 жовтня 2016 року не був днем чергування позивача [PERSON] Апеляційний суд також відхиляє довід апеляційної скарги щодо неврахування цих пояснень з підстав також того, що відповідачем зауважень щодо технічного запису судового засідання або зауважень на журнал судового засідання відповідно до ст. 199 ЦПК України не принесено. Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції положень наказу №545 Мінхорони України апеляційний суд до уваги не бере тому, що порядок ургентного чергування та правильність його оформлення [PERSON] п.Г. не є предметом спору у цій справі. Однак, апеляційний суд не виключає певних фактів порушення позивачем трудової дисципліни у вигляді невиконання у повному обсязі функціональних обовязків та певних наказів керівництва Центральної міської лікарні, але до уваги їх не приймає через те, що позивач звільнений з роботи за появу на роботі в нетверезому стані за п. 7 ст. 40 КЗпП України, а не у звязку з іншим порушенням трудової дисципліни. Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині визнання правомірності стягнення моральної шкоди, яка не була документально доведена у суді, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тому апеляційний суд, враховуючи обставини справи, вважає, що суд першої інстанції встановлюючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, вірно виходив з вимог ст. 237-1 КЗпП України та дійшов правильного висновку, що позивачу у звязку з незаконним звільненням заподіяна моральна шкода, яка виразилася в порушенні нормального укладу життя і це вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого побуту. Інші приведені в апеляційні скарзі доводи висновків суду не спростовують. Тому апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір щодо поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обовязки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Разом з тим, апеляційний суд, перевіряючи правильність ухваленого судового рішення в частині розподілу судових витрат, а саме: відшкодування витрат на правову допомогу, вважає, що ці витрати стягненню не підлягають за наступними підставами. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» в редакції Закону на час надання допомоги, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та ФЛП [PERSON] було укладено договір про надання послуг від 11 листопада 2016 року зі строком його дії по 31.12.2017 року, вартість послуг визначена сторонами у 5000,00 грн. (а.с. 10, 11). Відповідно до п. 3.3 вказаного договору за фактом надання послуг та по закінченню кожного етапу виконання робіт сторонами підписуються акти виконаних робіт. Згідно з пунктом 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проте, позивачем або його представником не наведено розрахунку часу на вчинення окремих процесуальних дій, а в судовому засіданні [PERSON] приймав участь у розгляді справи як представник за довіреністю, яка не передбачає оплати. Тому, наявна в матеріалах справи копія квитанції до прибуткового касового ордера не є належним доказом сплати витрат на правову допомогу (а.с. 10). Отже, судом першої інстанції при розподілі судових витрат щодо відшкодування витрат на правову допомогу порушені норми матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу з ухваленням в цій частині нового рішення.

Outcome: partial