Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просив визнати Кредитний договір № DNP0GL00000050 від 24.12.2007 року, підписаний [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк», недійсним з моменту укладення; визнати поруку, встановлену договором поруки від 24.12.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] припиненою з 02.12.2014 року; визнати Договір іпотеки № DNP0GL00000050 (реєстровий номер 9770) від 24.12.2007 року, підписаний [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк», недійсним з моменту укладення; покласти судові витрати на відповідачів солідарно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 24 грудня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було складено та підписано текст кредитного договору № DNP0GL00000050. Того ж дня, між ним, [PERSON], та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір поруки, за яким він поручився перед [PERSON] за свого брата [PERSON] по зобовязанням, визначеним Кредитним договором. З цього моменту він є солідарним споживачем кредитних послуг відповідно до визначення, встановленого Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів». Він не є фахівцем у галузі фінансів, йому обєктивно бракує знань необхідних для оцінки змісту Кредитного договору, а також під час укладення Договору поруки він не був ознайомлений зі змістом Кредитного договору. Йому достовірно не відомо чи отримав його брат кредитні кошти в тому розмірі, що зазначено в Кредитному договорі. Вважає, що обовязок доведення того факту, що споживач-поручитель був ознайомлений із Кредитним договором, належить відповідачу [PERSON]. До останнього часу він вважав, що сторони Кредитного договору належним чином виконують умови Кредитного договору, але 27.02.2015 року під час телефонної розмови із братом [PERSON] йому стало відомо про ухвалення Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська заочного рішення від 20 лютого 2015 року у справі № 204/8/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] та нього про стягнення заборгованості, з якого дізнався про стягнення з нього суми боргу, яку вважає несправедливою. Із матеріалів судової справи, що зазначена вище, позивач дізнався про дійсну позицію банку по відношенню до [PERSON], [PERSON] та до договірних відносин за Кредитним договором. Позиція банку, що заявлена ним у суді, істотно відрізняється від того розуміння змісту Кредитного договору, яким позивач його собі уявляв підписуючи Договір поруки. Звернувшись за правовою допомогою до фахівців, він сформулював правові позиції щодо порушених відповідачами його цивільних прав, з яких сформовано текст цієї позовної заяви, оскільки банк, пред'явивши позовні вимоги до нього, вперше виявив свою дійсну позицію, яка порушує його цивільні права як споживача і про це він вперше дізнався лише 27.02.2015 року, вважає, що ним не пропущено строки позовної давності щодо позовних вимог, які заявлені у цьому позові. В тексті Кредитного договору, зміст якого йому відомий із матеріалів зазначеної вище судової справи, не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту та не зазначено дату видачі кредиту. Слід зазначити, що текст Кредитного договору є стандартним (формулярним) і споживач не мав впливу на його зміст, а лише мав можливість погодитись із запропонованою банком редакцією. Відповідно, банк, як професійний оператор ринку банківських послуг, несе відповідальність за зміст договору, форму якого ним встановлено безальтернативно. Оскільки в тексті Кредитного договору відсутні істотні умови, що визначені законом і є необхідними для договорів даного виду, цей договір неможливо вважати таким, що є укладеним. Позивач зрозумів, вивчивши вимоги банку, що позичальник і банк по різному тлумачать зміст Кредитного договору в частині суми кредиту та вартості послуг. Банк сформував текст Кредитного договору таким чином, щоб приховати дійсну ціну кредиту, дійсну суму кредиту та дійсні зобовязання, що Кредитним договором покладаються на споживача (позичальника). Здійснюючи платежі за кредитом, [PERSON] керувався своїм розумінням змісту Кредитного договору, яке (як зясувалось із позову банку) істотно відрізняється від бачення банку. Позивач вважає таку ситуацію несправедливою по відношенню до нього, і вважає, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов Кредитного договору, у зв'язку із чим Кредитний договір є неукладеним та таким, шо не набув чинності. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заява, в якій просила закінчити розгляд справи без її участі. Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 24 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № DNP0GL00000050. Відповідно до кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 42300,00 доларів США на термін до 24.12.2027 року, а він зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк перед [PERSON] виконав свої зобовязання. В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № DNP0GL00000050 від 24.12.2007 року був укладений договір поруки між банком та поручителем [PERSON], відповідно до умов якого, останній взяв на себе на добровільних засадах відповідати перед банком по зобовязаннях позичальника в повному обсязі. Вищевказані обставини встановлені заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2015 року по цивільній справі № 204/8/2015-ц, яке скасоване не було та набрало законної сили (т.1 а.с.9-12). Цим же рішенням суду було встановлено, що в порушення умов кредитного договору [PERSON] не виконує свої зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого, утворилась заборгованість перед Банком за кредитним договором, яка станом на 05.12.2014 року становить 40206,60 доларів США, що за курсом 15,41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.12.2014 року складає 619583 гривні 71 копійка, з яких: 37394,71 доларів США - заборгованість за кредитом; 2513,52 доларів США - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 298,37 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Тому, з [PERSON] та [PERSON], в солідарному порядку, на користь Банка було стягнуто заборгованість за Кредитним договором № DNP0GL00000050 від 24.12.2007 року у розмірі 619583 гривні 71 копійка, з яких: 576252 грн. 48 коп. - заборгованість за кредитом; 38733 грн. 35 коп. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 4597 грн. 88 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також стягнуто з них на користь Банка судовий збір у сумі 1827 гривень 00 копійок з кожного. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки вони встановлені заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2015 року по цивільній справі № 204/8/2015-ц, яке скасоване не було та набрало законної сили. Судом також встановлено, що, окрім Договору поруки від 24.12.2007 року, в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № DNP0GL00000050 від 24.12.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки квартири від 24.12.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 9770 (т.1 а.с.74-77). За вказаним договором, [PERSON] передав Банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Позивач вважає, що вищевказані договори є таким, що суперечить чинному законодавству, у звязку з чим просив визнати недійсними з моменту укладення кредитний та іпотечний договори, а поруку визнати припиненою. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, саме в момент вчинення правочину. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження обставин, вказаних позивачем у його позові, по даній справі була призначена судова економічна експертиза, за результатами проведення якої судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи [PERSON] був складений висновок № 1826 від 04.08.2016 року (т.1 а.с.210-234). Згідно висновків експерта в межах наявних матеріалів, при умові надання кредитних коштів (на купівлю нерухомості) у розмірі 42300,00 дол. США, встановлена сукупна вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору № DNP0GL00000050 від 24.12.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON], складає: реальна процентна ставка - 14,40%; абсолютне значення подорожчання кредиту - 79115,98 дол. США. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України, у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики, що передбачено ст. 1046 ЦК України. Суд прийшов до висновку, що між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір у письмовій формі, відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Судом встановлено і не ким не спростовано, що Банк надав [PERSON] обумовлену в кредитному договорі грошову суму. Розділ 1 Кредитного договору № DNP0GL00000050 від 24.12.2007 року містить істотні умови договору, підписаний сторонами та скріплений печаткою Банка. Таким чином, Позичальник був належним чином ознайомлений з умовами підписання кредитного договору та погодився на такі умови, про що свідчить підпис [PERSON] на кожному аркуші спірного договору. Так само й позивач був належним чином ознайомлений з умовами підписання договору поруки та погодився на такі умови, про що свідчить його підпис на спірному договорі. Що стосується тверджень позивача стосовно того, що згідно висновку № 1826 судової економічної експертизи по даній справі, складеного 04.08.2016 року, по спірному кредитному договору реальна відсоткова ставка складає на 14,40 % більше ніж зазначено у спірному договорі, у звязку з чим сукупна ціна кредиту більша та складає 79115,98 доларів США, що є також, на думку позивача, підставою для визнання кредитного договору та укладених в його забезпечення договорів поруки та іпотеки недійсними, то ці твердження є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Так, суд вважає, що вищевказаний висновок проведеної судової економічної експертизи свідчить тільки про можливість зменшення зазначеної відсоткової ставки, але така вимога позивачем не заявлялась і предметом розгляду в даній справі не була. Крім того, на протязі тривалого часу [PERSON] сплачував всі передбачені договором платежі, що свідчить про те, що він був знайомий з усіма умовами цього договору і добровільно погодився їх виконувати, у звязку з чим сплачувала передбачені суми коштів. Подальші послідовні та узгоджені дії [PERSON], який отримав кредит ще у грудні 2007 року, а до суду з приводу оскарження кредитного договору не звертався, свідчать про визнання ним кредитного договору, як такого, що відповідає вимогам закону та його волевиявленню. Так само й сам позивач погодився на поруку ще в грудні 2007 року та заперечень не мав, а до суду з даним позовом звернувся аж в липні 2015 року, коли з нього була стягнута як з солідарного боржника заборгованість за кредитним договором, тобто через майже сім років. Всі інші обставини, вказані позивачем в його позові, також не є підставою для визнання недійсними спірних договорів, та свідчать лише про бажання позивача уникнути відповідальності як солідарного боржника по кредитним зобовязанням [PERSON] по Кредитному договору № DNP0GL00000050 від 24.12.2007 року, які він (позивач) в добровільному порядку взяв на себе. Таким чином, твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки на момент укладення спірних договорів між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, в тому числі, щодо обсягу кредитних зобовязань. Оскільки відсутні обставини для визнання недійсним Кредитного договору № DNP0GL00000050 від 24.12.2007 року, судом також не вбачається підстав й для визнання недійсними договорів поруки та іпотеки квартири від 24.12.2007 року. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed