Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

В лютому 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Національного інституту раку, треті особи без самостійних вимог: Первинна профспілкова організація національного інституту раку та Незалежна профспілкова організація Національного інституту раку про визнання рішення комісії по трудовим спорам неправомірним та відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з лютого 2007 року позивач була прийнята на роботу до ДУ «Інститут онкології АМН України». Згідно розпорядження та відповідно до наказу МОЗ ДУ «Інститут онкології АМН України» перейменовано в Державну установу «Національний інститут раку». Наказом від 02.06.2016 року позивач була переведена на посаду заступника головного лікаря НІР з господарської частини. В період часу з травня 2017 року по серпень 2017 року, під час виконання службових обов`язків, [PERSON] та підлеглими їй співробітниками було виявлено ряд корупційних діянь з боку деяких працівників НІР , про що неодноразово повідомлялось керівництво НІР службовими записками та рапортами. Після цього на позивача та підлеглих їй працівників почав здійснюватися адміністративний тиск з боку керівництва та інших працівників НІР . Керівництвом НІР створювались неодноразово комісії, які перевіряли діяльність господарської частини, однак жодних порушень виявлено не було, а якщо і виявлялись порушення, то вони були безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. 16.08.2017 року директором НІР [PERSON] видано наказ «Про проведення службової перевірки». З п. 3 Наказу стало відомо, що [PERSON] відсторонено від виконання службових обов`язків на час проведення перевірки по 19.08.2017 року. Не погоджуючись з Наказом [PERSON] подала скаргу до Комісії по трудових спорах національного інституту раку щодо врегулювання трудового спору пов`язаного з порушенням трудових прав виданням директором НІР наказу «Про проведення службової перевірки». Рішенням Комісії від 23.01.2018 року у задоволенні вимог, які викладені в резолютивній частині скарги було відмовлено. Позивач зазначає. Що порушень трудової дисципліни вона не допускала, посадові обов`язки виконувала сумлінно, а отже вважає, що Рішення Комісії є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню. Враховуючи вищевикладене, позивач просить, визнати рішення Комісії по трудових спорах Національного інституту раку від 23.01.2018 року (Протокол № 6 від 23.01.2018 року) незаконним; визнати наказ директора Національного інституту раку [PERSON] № 139кн «Про проведення службової перевірки» неправомірним в частині відсторонення заступника головного лікаря НІР з господарської частини [PERSON] від виконання службових обов`язків на час проведення службової перевірки по 19.08.2018 року та скасувати його в цій частині; стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 57997,34 грн; стягнути з НІР на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду у розмірі 20000 грн; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.02.2018 року відкрито провадження по справі; розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 0805.2018 року продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, представник позивача надав до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Свого представника не направив, будь-яких заяв чи клопотань не надав. Надав письмовий відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, з викладених в нього підстав. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що з лютого 2007 року згідно наказу № 29-к від 13.02.2007 року позивач була прийнята на роботу до Державної установи «Інститут онкології АМН України». Згідно з розпорядженням КМУ від 24.12.2007 року № 1186-р та відповідно до наказу МОЗ України від 09.02.2008 року № 24-0 Державну установу «Інститут онкології АМН України» перейменовано в Державну установу «національний інститут раку» та передано до сфери управління МОЗ України. Згідно з Указом Президента України від 03.02.2009 року № 67/2009 та наказу МОЗ України від 23.02.2009 року № 48-о Державна установа «Національний інститут раку» перейменована в Національний інститут раку. Згідно наказу НІР № 876-к від 02.06.2016 року [PERSON] було переведено на посаду заступника головного лікаря НІР з господарської частини. Наказом директора Національного інституту раку [PERSON] № 139кн від 16.08.2017 року «Про проведення службової перевірки» наказано створити комісію для проведення службової перевірки щодо дотримання вимог КЗпП України працівниками Відділів. На Комісію покладено завдання провести службову перевірку у строк з 16 по 19 серпня 2017 року, у разі порушень трудового законодавства відібрати відповідні пояснення у працівників. Пунктом 3 зазначеного Наказу наказано відсторонити від виконання службових обов`язків на час проведення службової перевірки по 19.08.2017 року заступника головного лікаря з господарської частини - [PERSON] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач зі змістом зазначеного Наказу ознайомлена 17.08.2017 року. Відповідно до ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. Згідно зі ст. 224 КЗпП України передбачено, що комісія по трудових спорах є обов`язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у ст.ст. 222, 232 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 226 КЗпП України передбачено, що комісія по трудових спорах зобов`язана розглянути трудовий спір у десятиденний строк з дня подання заяви. Спори повинні розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу. Як зазначає представник відповідача у відзиві на позовну заяву, 16.11.2017 року позивач подала скаргу б/н (вх. 640кн від 16.11.2017 року) про врегулювання трудового спору пов`язаного з порушенням трудових прав у зв`язку з виданням директором національного інституту раку [PERSON] наказу № 139 від 16.08.2017 року «Про проведення службової перевірки». Протоколом засідання комісії по трудових спорах Національного інституту раку № 4 від 17.11.2017 року ухвалено відмовити [PERSON] у визнанні наказу директора НІР [PERSON] № 133кн «Про покарання винних та організацію роботи охорони території НІР із впровадження системи відеоспостереження» неправомірним в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Протоколом засідання комісії по трудових спорах Національного інституту раку № 6 від 23.01.2018 року ухвалено відмовити [PERSON] у визнанні наказу директора НІР [PERSON] № 139 від 16.08.2017 року «Про проведення службової перевірки неправомірним в частині відсторонення заступника головного лікаря з господарської частини НІР [PERSON] від виконання службових обов`язків на час проведення службової перевірки до 19.08.2017 року». 24.11.2017 року розгляд скарги проводився без обов`язкової участі представника НІР або уповноваженого ним органу, присутність якого є обов`язковою умовою, що також передбачено ч. 1 ст. 226 КЗпП України. В мотивувальній частині Протоколу зазначено, що в своєму рішенні комісія брала за основу, що [PERSON] , займаючи посаду заступника головного лікаря НІР з господарської частини, являється державним службовцем, а отже під час ухвалення рішення Комісія керувалась нормами ЗУ «Про державну службу» та застосувала змішану правову норму ст. 46 КЗпП України та ст. 72 ЗУ «Про державну службу» беручи до уваги аналогію закону. Однак ст. 8 ЦПК із змінами у редакції від 07.01.2018 року частини 7 у своєму змісті не містить. Відсторонення від виконання службових обов`язків на час проведення службової перевірки жодним нормативно-правовим актом України, який можливо застосувати до позивача, як заступника головного лікаря НІР з господарської частини не передбачено. Відсторонення працівника в даному випадку можливе лише від роботи, що прямо передбачено ст. 46 КЗпП України Так ст. 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Крім того, під час відсторонення від роботи трудові відносини з роботодавцем не припиняються, а лише працівник тимчасово до роботи не допускається. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Враховуючи викладене, суд вважає, що рішення Комісії по трудових спорах НІР від 23.01.2018 року (Протокол № 6 від 23.01.2018 року) є незаконним, а наказ № 139кн «Про проведення службової перевірки» видано всупереч законодавства України, а тому є неправомірним та підлягає скасуванню в цій частині. Щодо позовної вимоги про стягнення заподіяної позивачу матеріальної шкоди, судом встановлено наступне. В наслідок відсторонення [PERSON] від виконання службових обов`язків на час проведення службової перевірки, остання зазначає, що отримала моральну шкоду, що виразилась у моральних стражданнях, що призвели до погіршення стану здоров`я. Згідно виписки № 11211 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] за період з 16.08.2017 року по 12.09.2017 року, зазначено повний діагноз, а саме: синдром вертеброгенної люмбоішиалгії зліва і лівобічного крижово-здухвинного периартрозу на фоні полісегментарної дископатії, спондилоартрозу поперекового відділу у вигляді стійкого вираженого больового синдрому, порушення функції ходи. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст., ризик 2. Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 17919 від 29.09.2017 року встановлено діагноз: остеохондроз поперекового відділу хребта, вертеброгенна ломбалгія, виражений больовий та м`язово-тонічний синдром. Як вбачається з виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 22259 від 24.11.2017 року [PERSON] була госпіталізована каретою ШМД. Встановлено діагноз остеохондроз поперекового відділу хребта, міжхребцеві грижі Л4-Л5, Л5-S1 дискогенна радикулопатія Л5 ліворуч, виражений больовий синдром та м`язово-тонічний синдром. ДЕ 1 ст, з церебростенічним синдромом. У виписці із медичної карти № 23291 стаціонарного хворого за період 27.11.2017 року по 08.12.2017 року зазначено діагноз: ускладнений остеохондроз поперекового відділу хребта. Лівобічний кокс артроз ІІ ст., больовий синдром. Комбінована контрактура лівого кульшового суглоба. Враховуючи зазначене, суд вважає, що моральні страждання [PERSON] призвели до погіршення здоров`я (підвищення кров`яного тиску на фоні нервового перенапруження, що в кінцевому результаті призвело до спондилоартрозу поперекового відділу у вигляді стійкого вираженого больового синдрому, порушення функції ходи). В результаті вищезазначеного, на лікування позивачкою було витрачено грошові кошти в розмірі 57997,34 грн, що підтверджується, копіями чеків, які знаходяться в матеріалах справи. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що мало місце пошкодження автомобіля, яке є власністю Позивача. Так, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди вказує, що винними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, оскільки на фоні нервового перенапруження та моральних страждань, що призвели до погіршення здоров`я, остання змушена відвідувати лікарів, приймати ліки. Моральну шкоду позивач оцінює в 20 000, 00 грн. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталася до лікарів та перебувала на стаціонарному лікуванні після рішення про її відсторонення від виконання службових обов`язків на час проведення службової перевірки. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, враховує, що саме з вини відповідача позивачу завдано матеріальної шкоди, що в подальшому викликало у позивача низку вимушених змін у житті. Однак, враховуючи усі встановлені судом обставини по справі у взаємозв`язку з наданими до матеріалів справи доказами, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 20 000, 00 грн. завищеною, та такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000, 00 грн. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо позовної вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер на надання правової допомоги серії КВ № 198335, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю № 2168, проте ані копій договору про надання правової допомоги, ані копії розрахунку (обґрунтування) розміру гонорару, ані копії квитанції про сплату позивачем на користь адвоката коштів у сумі 5000,00 грн. суду надано не було. За наведених обставин не має підстав для відшкодування відповідачем пропорційно до задоволеної частини вимог заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд також присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду.

Outcome: partial