Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про стягнення з [PERSON] на його користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 700 000,00 грн. та суму сплаченого судового збору за подання даного позову до суду. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 01.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача позику в сумі 700 000,00 грн. Разом з тим, незважаючи на те, що вищенаведеним Договором позики було встановлено строк повернення грошових коштів до 01.04.2017 року включно, станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом, відповідач отриману позику так і не повернув. На підставі зазначеного та зважаючи на те, що відповідач в добровільному порядку грошові кошти повертати не збирається, позивач просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики у розмірі 700 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення в газеті «Хрещатик» від 17.11.2017 року, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, в матеріалах справи містяться заяви відповідача, згідно зміст яких останній позов визнає в повному обсязі, а розгляд справи просить проводити за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, 01.02.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 700 000,00 грн., а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути всю суму отриманої позики в строк до 01.04.2017 року (а.с. 4-5). У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, як встановлено в судовому засіданні, у визначений сторонами строк та по теперішній час відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики та суму боргу позивачу так і не повернув. В свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, як передбачено положеннями ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики від 01.02.2017 року щодо повернення позивачеві суми позики, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача суми заборгованості в розмірі 700 000,00 грн., є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7 000,00 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: approved