Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

В квітні 2014 року представник [PERSON] адвокат [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], просив визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 16 грудня 2013 року, відповідно якого вона заповіла все своє майно відповідачу. В обгрунтування позову представник послався на ті обставини, що [PERSON] є опікуном рідного брата відповідача - недієздатного [PERSON], який також є спадкоємцем першої черги після смерті матері та проживав разом з нею в період з 24 серпня 1970 року по 20 липня 1982 року. Як на думку представника позивача, викладеним у заповіті розпорядженням [PERSON] неправомірно позбавила свого недієздатного сина не тільки права на отримання належної йому 1/2 частини спадщини, а і права на обов'язкову частку. Крім цього, [PERSON] послався на те, що [PERSON] протягом останнього часу перед смертю не сприймала реальність, не впізнавала близьких та рідних, не розуміла реальних подій та значення своїх дій, а тому [PERSON] вважає, що [PERSON] скористався безпорадним станом своєї матері та відвіз її до нотаріальної контори для складення заповіту, а тому волевиявлення заповідача не було вільним. Як на правові підстави позову представник позивача послався на ч. 1 ст. 225, ст. 1235, 1241, 1257 ЦК України. В судовому засіданні позивач позов підтримала, підтвердила викладені в позовній заяві обставини. Суду також пояснила, що на час розгляду справи, як опікун недієздатного [PERSON] отримала у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спадкового майна, тобто обов'язкову частку [PERSON] Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що твердження позивача в частині стану здоров'я [PERSON] перед смертю не відповідають дійсності та нічим не підтверджуються. Суду [PERSON] повідомив ті обставини, що позивач та спадкодавець до останнього часу перед смертю спілкувались між собою та обидві усвідомлювали свої дії. Між ними часто виникали конфлікти з приводу неналежного догляду [PERSON] за [PERSON], зокрема, позивач дозволяла психічно хворій особі без догляду пересуватись містом, приїздити до будинку матері. Разом з цим, під час посвідчення заповіту нотаріус [PERSON] впевнилась, що заповідач усвідомлювала значення своїх дій і складення саме такого тексту заповіту було її ([PERSON]) власною прямою особистою волею та бажанням. В свою чергу, він ([PERSON]) не має ніяких заперечень щодо права брата на обов'язкову частку, яку той і отримав у встановленому законом порядку. Сторонам судом роз'яснювалось процесуальне право заявити клопотання про призначення по справі експертизи, проте скористатись цим правом вони не побажали. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є рідними братами. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2013 року, постановленим в цивільній справі № 1423/13870/2012, [PERSON] визнано недієздатним та встановлено над ним опіку. Опікуном призначена [PERSON] Рішення набрало законної сили 31 грудня 2013 року (а.с. 16). 16 грудня 2013 року мати [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті розпорядилась всім своїм майном на користь сина [PERSON] Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2121 (а.с. 12). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 6). Згідно ч. 1 - 3 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. В той же час в силу ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Як слідує з тексту заповіту [PERSON] прямої указівки про позбавлення права на спадкування непрацездатного [PERSON] (окреме розпорядження) в ньому не міститься. А якщо [PERSON] і бажала б зазначити таке позбавлення права [PERSON], заповіт не був би посвідчений як такий, що суперечить ч. 3 ст. 1241 ЦК України. Розпорядження про успадкування всього майна однією особою не є окремим розпорядженням про позбавлення права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку. В даному випадку вступає в дію ч. 1 ст. 1241 ЦК України, згідно якої особи, які мають право на обов'язкову частку, спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. І таке право набуте [PERSON] у встановленому законом порядку. За такого, посилання представника позивача на те, що зміст заповіту [PERSON] суперечить вимогам закону є надуманими та безпідставними. Відповідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. В свою чергу ні позивач, ні її представник не подали суду у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі. Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed