Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

В листопаді 2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності від 21.09.2010 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . При цьому, на даний час у зазначеній квартирі зареєстрована відповідач - [PERSON] . Фактично у спірній квартирі проживає лише позивач. Відповідач з серпня 2017 в спірній квартирі не проживає, вона добровільно виїхала з квартири та забрала свої речі. Позивач зазначає, що зазначена квартира необхідна йому для проживання. Оскільки в належній позивачу квартирі зареєстрована відповідач, то [PERSON] не має можливості в повній мірі реалізовувати свої права, як власника квартири. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2018, відкрито провадження у даній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.06.2019, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку. Відповідач в судове засідання не з`явилася, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку (також оголошення публікувалось на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет, відповідно до ч.ч. 11-12 ст. 128 ЦПК України), причин неявки не повідомила та відзиву не подала. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 21.08.2010, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 16.08.2010 № 1107-С/КІ, [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] . Вказана квартира складається з 1 кімнат, жилою площею 25,20 кв.м., загальною площею 57,40 кв.м. (а.с. 4). Згідно відповіді Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.04.2019 № 100-5525 «Про надання інформації щодо зареєстрованих осіб» зазначено, що за наявною інформацією, що міститься у Реєстрі територіальної громади м. Києва за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, [PERSON] , [INFO] з 13.01.2011 року, [PERSON] , [INFO] , з 26.12.2013 року по теперішній час (а.с.35). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] з серпня 2017 не проживає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідним актом від 24.09.2018 (а.с. 5) та довідкою ОСББ «Домашній затишок» від 24.09.2018 (а.с. 6). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК УРСР, зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 47 Конституції України, встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015. Виходячи з встановлених обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, оскільки судом встановлено, що відповідач більше двох років без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований, при цьому витрат на утримання вказаної квартири не несе, суд приходить до висновку, що останній втратив право користування вказаним житловим приміщенням, а тому вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved