Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся в суд з вказаним вище позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 425\~000 грн. 00 коп. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що 25 вересня 2013 року між ним та відповідачем був укладений Договір позики грошових коштів у простій письмовій формі. Відповідно до умов п.2.1 та п.3.1 даного договору, позивач позичив відповідачу грошові кошти загальною сумою 850\~000 грн. 00 коп. з метою участі останнього у Фонді фінансування будівництва квартири у м. Києві. Гроші були передані відповідачу готівкою. Факт отримання позики [PERSON] підтверджується розпискою від 25 вересня 2013 року, підписаною ним власноруч. 24 вересня 2015 року відповідач повернув частину позичених коштів позивачу в сумі 425 000 грн. 00 коп., про що між ними було укладено додаткову угоду №1 до договору позики. Однак з того часу відповідач не здійснив жодного платежу на повернення іншої частини позики та не повідомляє позивача про час її повернення. 11 січня 2016 року позивач вручив відповідачу вимогу про повернення боргу в розмірі 425\~000 гривень, яка була прийнята останнім до відома. Враховуючи, що до цього часу борг відповідачем не повернуто, позивач змушений був звернутися до суду, оскільки в інший спосіб вирішити спір не вдається. В судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від нього до суду надійшла письмова заява, в якій він позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутність. В судовому засіданні відповідач та його представник позов визнали повністю. Суду пояснили, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] в 2013 році був укладений договір позики грошових коштів в сумі 850\~000 грн., про що останнім була надана розписка та він взяв на себе зобовязання повернути позичені кошти протягом двох років. У вересні 2015 року він дійсно повернув позивачеві половину позики, а іншу частину позики повернути поки що не може у звязку з погіршенням свого фінансового становища. Не заперечили проти задоволення позову. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у простій письмовій формі. Відповідно до умов п.2.1 та п.3.1 цього договору, сума позики становить 850\~000 грн. та метою її надання є отримання у власність [PERSON] шляхом укладення договору про участь у Фонді фінансування будівництва квартири у м. Києві (а.с. 5-6). Згідно розписки від 25 вересня 2013 року [PERSON] визнає, що отримав від [PERSON] 850\~000 грн. в якості позики (а.с. 8). Відповідно до додаткової угоди № 1 від 24 вересня 2015 року до договору позики від 25 вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] домовились викласти п. 3.1 Договору позики від 25 вересня 2013 року в наступній редакції: «п. 3.1. Сума позики за цим договором становить 425\~000 грн. 00 коп.» (а.с. 7). Згідно розписки від 24 вересня 2015 року [PERSON] визнає своє зобовязання перед [PERSON] щодо повернення останньому позики в сумі 425\~000 грн. (а.с. 9). 11 січня 2016 року позивач вручив [PERSON] вимогу про повернення боргу в розмірі 425\~000 гривень, яка була прийнята ним до відома. (а.с.10). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.06.2015 року сужом вставнвоелно, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 13). Даний факт також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 31-32). Надаючи юридичну оцінку дослідженим в ході судового розгляду доказам, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів або визначеної кількості речей є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Досліджені в ході судового розгляду докази, зокрема, договір позики від 25 вересня 2013 року, додаткова угода № 1 до нього від 24 вересня 2015 року, розписки від 25 вересня 2013 року та від 24 вересня 2015 року підтверджують боргове зобовязання [PERSON] перед [PERSON], оскільки містять умови отримання в борг грошових коштів, строки та умови їх повернення. З огляду на те, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а також враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить чинному законодавству, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає можливим позов задовольнити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплата якого останнім документально підтверджена. На підставі викладеного та

Outcome: approved