Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

в квітні 2019 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого на день ухвалення рішення є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), згідно з яким, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 234-237), просила суд: 1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46048048 від 20.03.2019 року, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ Сорокою Валерієм Миколайовичем, про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1790413180000, номер запису Державного реєстру прав 30779346 та припинити право власності «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», код ЄДРПОУ 23494714, на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності 30779346, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень: 46048048 від 20.03.2019 року; 2) скасувати запис державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ, Сороки Валерія Миколайовича про державну реєстрацію за акціонерним товариством «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, право власності на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності 30779346, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень: 46048048 від 20.03.2019 року; 3) скасувати запис державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ, Сороки Валерія Миколайовича про державну реєстрацію іпотеки на квартиру [ADDRESS] , номер запису про іпотеку: 30779376, рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень, індексний номер: 46048048 від 20.03.2019 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на те, що 15.11.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 030.29-50/264-К, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 200 000,00 доларів США зі сплатою 11,75 % річних, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 14.11.2022 року (включно), на умовах визначених цим Договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 15.11.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 030.29-50/264-К, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 15.04.2019 року [PERSON] під час одержання відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналася про те, про що на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , зареєстровано право власності за іншою особою - Акціонерним товариством «Укрсоцбанк». Вказане право власності було зареєстровано за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» 18.03.2019 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Сорокою Валерієм Миколайовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46048048 від 20.032019 року. При цьому, за даними вказаного реєстру підставою для винесення державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк» є договір іпотеки, серія та номер 5714з від 15.11.2007 року, лист 1775 від 15.09.2017 року приватного нотаріуса Кобелєва А.М., заява ПАТ «Укрсоцбанк» від 15.09.2017 року. В свою чергу, позивач вважає, що вищенаведена реєстрація права власності на квартиру є незаконною, виходячи з: наявність майнових вимог банку до позивача, склад цих вимог та їх розмір є спірними, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 року по справі № 761/1809/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва у позові банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором кредиту № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 року було відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності; наявності ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 05.01.2018 року про забезпечення позову по справі № 761/44019/17, яка 07.02.2018 року була виконана приватним виконавцем, ПАТ «Укрсоцбанк» було заборонено звертати стягнення у позасудовому порядку на предмет застави, або/та реалізації предмету застави на підставі п.п. 4.5.3, 4.5.4, п. 4.5 ст. 4 Іпотечного договору № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 року, укладеному між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] , предметом якого є двокімнатна квартира [ADDRESS] , до вирішення справи по суті; пропущення Банком було строк для звернення стягнення на іпотеку; в порушення вимог Закону України «Про іпотеку», банком не було вручено позивачу вимогу про усунення порушення вимог договору іпотеки; договір іпотеки, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, є неналежним правовстановлюючим документом для реєстрації права, а сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про її волевиявлення на вибуття майна з її володіння; порушення відповідачем вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення в іноземній валюті». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2019 року позивачу повернуто заяву про забезпечення позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2019 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. 03.06.2019 року до суду надійшли пояснення АТ «Укрсоцбанк» щодо позову, в яких банк, посилаючись на правомірність рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, просила у задоволенні позову відмовити. 03.07.2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача про залучення АТ «Укрсоцбанк» до участі у справі в якості співвідповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.07.2019 року клопотання представника позивача задоволено та залучено до участі в справі співвідповідача АТ «Укрсоцбанк». 19.09.2019 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог. 19.09.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення АТ «Укрсоцбанк» до позовної заяви. 02.10.2019 року до суду надійшов відзив АТ «Укрсоцбанк» на позовну заяву, в якому позивач, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову. 21.10.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2019 року закрито підготовче засідання. Ухвалою від 11.12.2019 року замінено відповідача на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк». 29.07.2020 року до суду надійшла заява позивача про зміну предмета позову та поновлення процесуального строку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Відповідач - державний реєстратор КП «Реєстраційне Бюро» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 15.11.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 030.29-50/264-К, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 200 000,00 доларів США зі сплатою 11,75 % річних, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 14.11.2022 року (включно), на умовах визначених цим Договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 15.11.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 030.29-50/264-К, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» у січні 2016 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2017 року, у задоволенні позову було відмовлено у зв`язку зі сплином строку позовної давності. Крім того, як вбачається зі змісту вказаних судових рішень, відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли висновку про те, про що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування якого заявила відповідача, оскільки звернувся із позовом у січні 2016 року про стягнення кредиту, наданого відповідачу 15.11.2007 року, останній платіж по якому вона здійснила у липні 2012 року, а згідно погоджених сторонами умов кредитного договору, зокрема п. 4.5, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, після останнього платежу, тобто строк виконання основного зобов`язання настав 11.10.2012 року. Також, під час розгляду Шевченківським районним судом м. Києва справи за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання умов договору іпотеки недійсним, судом було задоволено заяву позивача про забезпечення вказаного позову та ухвалою від 05.01.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» було заборонено звертати стягнення у позасудовому порядку на предмет застави, або/та реалізації предмету застави на підставі п.п. 4.5.3, 4.5.4, п. 4.5 ст. 4 Іпотечного договору № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 року, укладеному між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] , предметом якого є двокімнатна квартира [ADDRESS] , до вирішення справи по суті. Згідно з наявними в матеріалах справи Актом приватного виконавця від 07.02.2018 року та постановою про закінчення виконавчого провадження від 07.02.2018 року, 07.02.2018 року зміст вказаної ухвали про заборону звертати стягнення на квартиру у позасудовому порядку був доведений до представника АТ «Укрсоцбанк». Водночас, як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 18.03.2019 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Сорокою Валерієм Миколайовичем було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на належну позивачу квартиру [ADDRESS] , та є предметом договору іпотеки за Договором іпотеки, номер запису про право власності: 30779346, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46048048 від 20.032019 року. При цьому, підставами виникнення права власності у ПАТ «Укрсоцбанк» є: Договір іпотеки, серія та номер 5714з, виданий 15.11.2007 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.; лист, серія та номер 1775, виданий 15.09.2017 року, видавник Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М.; Заява, серія та номер: БН, виданий 15.09.2017 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк». У свою чергу, згідно з ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Пунктом 7 частини 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка діяла на час укладення договору) було передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп/2011 року положення ч.ч. 4-11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. В аспекті конституційного звернення положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини, між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У відповідності до п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Також, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 30.05.2018 року по справі № 621/1733/15-ц, положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Отже, виходячи з наведеного, наслідком спливу строку пред`явлення вимоги про повернення споживчого кредиту є позбавлення кредитодавця права вимоги про повернення споживчого кредиту, у тому числі за додатковими вимогами, зокрема за рахунок предмету іпотеки. Так, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 вказаного Закону державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційний дій обов`язкове використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав є Єдиним державним реєстром судових рішень. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, державним реєстратором не було перевірено можливість реєстрації права власності у позасудовому порядку, в той час, як вже зазначалося вище, закон забороняє звернення примусового стягнення на предмет іпотеки за кредитом, строк давності якого минув. Крім того, незважаючи на положення ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при прийнятті оскаржуваного рішення державним реєстратором не було перевірено наявності в реєстрі ухвали суду про заборону реєстрації на підставі договору іпотеки № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 року. Також, слід зазначити, що як вбачається зі змісту п.п. 4.5.3 та 4.5.4 Договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підстав виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» . Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. У свою чергу, договір іпотеки був укладений під час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року, ч. 1 ст. 37 якої передбачалося, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержетаеля, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Тобто, виходячи зі змісту вищенаведених умов договору та положень Закону, сторони у договорі погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом при реєстрації прав власності на майно, у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Проте, як встановлено у судовому засіданні, вказаний договір між позивачем та банком не укладався і згоди на відчуження спірної квартири позивач не надавав. Натомість, сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння, а передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» здійснюється лише за згодою сторін без звернення до суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 554/14813/15-ц. Також, ст. 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. У відповідності до положень ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпоткодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. За змістом ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. При цьому, відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабіенту Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, аб о засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу) . У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк. Однак, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували як проведення оцінки квартири [ADDRESS] , суб`єктом оціночної діяльності, так і факт повідомлення [PERSON] про намір банку провести перереєстрацію права власності на предмет іпотеки, - матеріали справи не містять. У свою чергу, за змістом правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 року по справі № 638/20000/16-ц, для того, щоб звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності іпотекодержатель повинен направити позичальнику та іпотекодавцю вимогу про порушення вимог кредитного договору та договору іпотеки. Самому реєстратору кредитор подає докази спливу тридцятиденного строку вручення такої вимоги. Якщо у іпотекодержателя відсутні докази отримання повідомлень та спливу зазначеного строку, то реєстратор не має права здійснити реєстрацію права власності за кредитором. Крім того, у відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 20.03.2019 року по справі № 306/2053/16-ц, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» кредитор повинен провести оцінку предмету іпотеки на момент звернення стягнення. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи щодо судової заборони звертати стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору та згоди [PERSON] на відчуження квартири державному реєстратору, ненадання та залишення останнім без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, зокрема вручення повідомлення та проведення оцінки станом на дату такого переходу, дії державного реєстратора щодо державної реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру позивача не можна вважати законними. Більш того, слід зазначити, на момент проведення державної реєстрації права власності діяв мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Як встановлено у судовому засіданні, квартира, яка предметом договору іпотеки, використовується позивачем як місце постійно проживання. Разом тим, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2020 року по справі № 644/3116/18, квартира, яка використовується як місце постійного проживання, під час дії тимчасового мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності банку як забезпечення виконання кредитного договору. У відповідності до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яким є нерухоме житлове майно загальною площею в межах, визначених зазначеним Законом, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, також подається заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат», крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця. Однак, відповідачами не надано жодних доказів того, що позивач надавав відповідну згоду на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як передбачено ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, у відповідності до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved