Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

В квітні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд визначити спосіб участі позивача у вихованні онуки, а саме встановити дні спілкування з нею саме за місцем її постійного проживання за адресою [INFO] щосереди з 16.00 до 18.00 та щонеділі з 12.00 до 16.00 для поточного спілкування та допомоги дитині в навчанні, а також з 14.00 до 18.00 кожного 02 січня на новорічні свята, кожного 06 травня (у день народження позивача) та кожного 11 червня (в переддень дня народження онуки), мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним. Так, відповідач [PERSON] є сином позивача, а відповідач [PERSON] - невісткою. Позивач стверджує, що у них у всіх були добрі нормальні стосунки до часу смерті його дружини. Відтоді невістка почала «накручувати» сина проти батька, забороняти позивачу бачити свою онуку. Позивач стверджує, що невістка є нехорошою людиною, яку він все життя намагається «вивести на чисту воду», наприклад, все своє життя вона казала, що закінчила школу із золотою медаллю, а насправді він перевірив, такого не було. Крім того, невістка казала що навчалася у вищому навчальному закладі, що саме від цього закладу вона їздила у відрядження, проте він також це перевірив і з`ясував, що це не відповідає дійсності. Позивач стверджує, що після смерті своєї дружини він відмовився від своєї частки на квартиру [ADDRESS] на користь сина, проте саме завдяки невістці його тепер в цю квартиру не пускають, вона почуває себе «хазяйкою», саме тому позивач звертається до суду, щоб саме на підставі рішення суду він мав можливість приходити в цю квартиру. Відповідаючи на питання в судовому засіданні, чому вимоги сформульовані саме таким чином, щоб спілкування відбувалося в квартирі відповідачів, з якими у позивача склалися складні стосунки, позивач категорично відмовився «поступатися» в цьому питанні невістці і вимагав задоволення позову саме з такою редакцією позовних вимог (а.с.60-61) Представник третьої особі - Служби у справах дітей пояснила, що їх було залучено до участі в цій справі і зобов`язано надати висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, отриманих в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Проте зазначила, що діючим законодавством не передбачено надання такого висновку щодо діда/баби. В той же час, враховуючи складність стосунків, які склалися між сторонами, вони викликали позивача до себе та надали перелік необхідних документів для збору та представлення на засіданні комісії з питань захисту дитини. Однак позивач заявив, що ці документи він збирати не буде, оскільки вважає, що це не стосується взагалі цієї справи, тому засідання і не відбулося і висновок складено не було. Позивач визнав ці обставини і зазначив, що не вважає за необхідне збирати документи стосовно своїх умов проживання і всі інші, оскільки, на його думку, це не стосується даної справи. Натомість представник третьої особи пояснила, що такий перелік документів був наданий позивачу виключно тому, що служба пішла йому на зустріч, і надала звичний перелік документів, який збирає один із батьків при виникненні проблем в спілкуванні з дитиною, а також тому, що вони опитували відповідача - невістку позивача, яка підтвердила дуже складні, навіть «напружені» стосунки між відповідачами та позивачем, і служба просила позивача розглянути можливість просити суд встановити часи спілкування ймовірно в квартирі самого позивача, оскільки відповідачі, які є власниками квартири [ADDRESS] не хочуть бачити позивача взагалі, тим більше в своїй квартирі. Представник служби також стверджувала, що неодноразово пропонувала позивачу налагодити стосунки із онукою самостійно, що вона вже доросла дівчинка і з нею можна зустрітися і, наприклад, в школі, можна звернутися до дитячого психолога для розв`язання цієї проблеми. Натомість позивач звинуватив службу та суд в тому, що такий психолог йому не був наданий. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про кожне судове засідання повідомлялися належним чином шляхом направлення їм кореспонденції на зареєстровану адресу проживання, навіть за клопотанням позивача на інші адреси, де вони могли проживати, проте жодного разу вони в суд не прийшли. Відповідач [PERSON] надіслала в суд заяву, в якій висловила свою позицію з приводу як заявлених вимог, так і всіх обставин, на яких наполягає позивач, окремо зазначила, що «бажання» ходити в суд і бачити позивача не має, а її чоловік - другий відповідач у справі взагалі перебуває за межами м. Києва (а.с.17-19, 25-27, 36-39, 68-70, 87-91, 103-106) Представник третьої особи підтвердила те, що відповідач [PERSON] дійсно зазначала і службі у справах дітей про те, що з цього приводу ні в суд, ні в будь-які інші органи та організації ходити не бажає, обґрунтовуючи це складними стосунками саме з позивачем, і підтвердила відсутність в м. Києві сина позивача (а.с.117) На що позивач вимагав негайної перевірки обставин зникнення свого сина - відповідача у справі, вважаючи, що до цього може бути причетна його невістка, яка була фармацевтом і не виключено, що «приложила» до цього руку. В письмових поясненнях відповідач [PERSON] зазначила, що категорично заперечує проти задоволення позову, проти позову заперечує і її чоловік. Стверджує, що від початку їх шлюбу позивач намагався втрутитися в їх стосунки, обмовляв її. З онукою позивач також ніколи не перебував в «дружніх стосунках», за весь час перебування дитини в дитячому садочку, він забирав її лише 2-3 рази, вихідні дні позивач навідувався до дитини один раз на півроку. Категорично заперечувала і той факт, що позивач та мати її чоловіка [PERSON] перебували у шлюбі останні роки перед її смертю, наполягала на тому, що вони вже давно розлучені та він вводить суд в оману, що після смерті [PERSON] квартиру, де вони проживають і куди весь час намагається потрапити позивач успадкував лише її чоловік, тому що був єдиним спадкоємцем своєї матері, і з позивачем вони вже були давно розлучені, що таким чином, позивач ніколи не відмовлявся від своєї долі на цю квартиру на користь її чоловіка. Також заперечувала, що кожний рік позивач відпочивав із онукою на морі. Визнавала, що і вона, і її чоловік спочатку телефоном, а потім смс-повідомленнями доводили до відома позивача, щоб «він залишив їх у спокій», будь-які смс повідомлення образливого характеру та такі, щоб забороняли спілкуванню позивача із його онукою заперечувала, проте наголосила на тому, що сама дитина вже доросла і прийняла для себе рішення з позивачем не спілкуватися. Підсумувала, що позивачу не потрібно спілкування з дитиною, він має єдине бажання «влізти» в її родину та розірвати шлюбні стосунки (а.с.40-41) Заслухавши позивача та третю особу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON], [INFO], є онукою позивача та донькою відповідачів у справі. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано ще 02 серпня 2007 року (а.с.42) Сторони визнають, що відповідач [PERSON] є їх сином, а відповідач [PERSON] - невісткою. 21.09.2012 [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.43) Вищевстановлені обставини піддають сумніву твердження позивача про те, що він разом із дружиною до самої її смерті жили разом та мали дружні стосунки із сином та онукою. Вони навіть проживали за різними адресами: [PERSON] з дітьми та онукою на [ADDRESS], а позивач - на [ADDRESS] (а.с.45). А з рішення суду про розірвання шлюбу взагалі вбачається, що позивач не підтримував стосунків з померлою дружиною з 2000 року (а.с.46) Також за встановлених обставин суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що він відмовився від своєї частки в спадщині на квартиру [ADDRESS] на користь сина після смерті дружини, оскільки він будучи розлученим із нею задовго до її смерті спадкоємцем за законом бути не міг. Враховуючи те, що в трьох екземплярах редакцій позовної заяви позивач викладає свої вимоги, підкреслюючи рискою необхідність надання йому спілкування з онукою саме у вищезазначеній квартирі і агресивно сприймає пропозиції представника третьої особи за дійсного бажання бачити і спілкуватися з онукою розглянути питання про встановлення часів такого спілкування в іншому місці, суд приходить до висновку, що в такій редакції ці вимоги задоволені бути не можуть (а.с.4, 61 на звороті, 80 на звороті) Суд погоджується із доводами третьої особи щодо того, що не узгоджується з нормами діючого законодавства зобов`язання власника надати доступ до своєї власності - квартири - в разі відсутності у останнього такого бажання за виключенням випадків чітко встановлених законом. Відповідно до ст.257 СК України баба, дід, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь в їх вихованні. Батьки та інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаб, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Суд згідно ч.4 ст.10 ЦПК України акцентував увагу позивача неодноразово під час розгляду справи на цих положеннях закону, проте сформулювати таким чином свої вимоги він відмовився, наполягаючи на їх задоволенні в тій реакції, про яку суд зазначав вище. Аналіз же зазначеної статті дозволяє дійти висновку про те, що в даному випадку позивач має право лише на спілкування зі своєї онукою та прийняття участі в її вихованні, проте вбачається, що сама дитина з урахуванням свого віку (11,5 років) не вислволює бажання на таке спілкування, тим більше, що таке спілкування позивач просить встановити в квартирі, де мешкають відповідачі, які виявили своє небажання бачити у себе вдома позивача. Дійсно закон забороняє батькам дитини чинити перешкоди у спілкуванні з онуками баби, діда, проте суд наголошує на тому, що відповідної вимоги позивач не висуває. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також слід зазначити, що обов`язок щодо виховання та утримання дітей лежить на батьках, і саме їм належить в першу чергу право визначати, хто може, а хто не може брати участь у вихованні їх дітей. Представник служби у справах дітей в судовому засідання пояснила, що нею проводилася бесіда і з дитиною, і з її матір`ю, і дитина сама казала про те, що досить тривалий час позивача не бачила, при цьому вона навчається в звичайній школі, і будь-яких перешкод її побачити, в разі наявності такого бажання, позивач би не мав, казала про те, що сама вже не хоче його бачити, навіть написала власноручно заяву, копія якої долучена до справи (а.с.11) Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд погоджується із думкою представника третьої особи, що рішення у справі повинно в першу чергу відповідати інтересам дитини. Так, не заперечуючи права позивача на спілкування зі своєю онукою та можливість приймати участь в її вихованні, суд в черговий раз роз`яснює позивачу право, передбачене ч.2 ст.257 СК України на звернення до суду із позовом до батьків дитини про усунення перешкод в спілкуванні з онукою. Відповідно позивач і має довести ці обставини. Під час розгляду даної справи позивачем же не було доведено, що відповідачі чинять йому перешкоди у спілкуванні з онукою. Заявлені ж позивачем вимоги в такій редакції задоволенню не підлягають. Щодо долучених до справи диска та ймовірних роздруківок смс та скайп повідомлень, то суд під час ухвалення рішення у цій справі ці документи не враховує як докази в розумінні ст. ст.57-59 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed