Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

в липні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, та з врахуванням уточненої позовної заяви, просив суд: стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу у розмірі 245 845 євро, що на день складання позовної заяви еквівалентно 7 070 207 грн. 19 коп., а також заборгованість за договором позики від 21.06.2019 в розмірі 50 000 грн. та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.03.2019 року між позивачем та [PERSON] укладений договір позики у формі розписки, відповідно до змісту якої [PERSON] взяв у борг 29.03.19 у [PERSON] 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) євро, які зобов`язався повернути до 01.05.2019 року. Дані кошти були передані в присутності [PERSON] та [PERSON] . Як вказує позивач, у встановлений договором позики строк [PERSON] жодних грошових коштів не повернув, при цьому просив відстрочити виконання зобов`язань щодо повернення коштів до 08.05.19 року, пообіцявши сплатити усі штрафні санкції та компенсації за порушення строків виконання зобов`язань. В свою чергу, до 08.05.2019 року [PERSON] не виконав зобов`язання щодо повернення боргових коштів, знову просив відстрочити їх виконання, при цьому запропонував гарантувати виконання указаних зобов`язань, шляхом видачі довіреності на розпорядження належної [PERSON] квартири [ADDRESS] , та яка, в подальшому, була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за №3192. Новий строк повернення 150 000 євро [PERSON] вказав 12.07.19 року. Вподальшому, позивач зазначає, що 21.06.2019 року [PERSON] звернувся до позивача за позикою ще 50 000 гривень, які йому було потрібні, за його поясненнями, для переїзду доньки до Англії. Кошти були надані позивачем в той же день шляхом здійснення зарахування на банківську карту [PERSON] , реквізити: [NUMBER] , надані відповідачем [PERSON] через електронне повідомлення у месенджері «Whats'up», зі строком повернення даної позики до 12.07.19 року. Зі змісту позовної заяви вбачається, що за період з 21 червня 2019 року до 08 липня 2019 року [PERSON] позичав у [PERSON] , ще суми грошових коштів в розмірі 10-15 тисяч євро траншами, що в загальному розмірі склало 95 850 (дев`яносто п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят) євро. Так, 07 липня 2019 року [PERSON] направив зі свого номеру телефону [NUMBER] у месенджері «Whats'up» на номер телефону позивача повідомлення де повідомив, що до 12.07.19 року позичена ним сума грошових коштів в повному обсязі в розмірі 245 850 євро буде ним повернута до 12 липня 2019 року. В свою чергу, і у вказаний строк [PERSON] будь-яких дій на повернення даної позики не здійснив, навпаки, зазначає, коли позивач з ним зв`язався 12.07.19 щодо повернення позики, [PERSON] відмовив йому. Позивач вважає, що відповідач злісно ухиляється від виконання зобов`язань щодо повернення суми грошової позики в загальному розмірі 245 850 евро та 50 000 гривень. Дана обставина змушує позивача звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав. Зазначає, що сума заборгованості складається із заборгованості за договором позики від 29.03.2019в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) євро, що підтверджується відповідною розпискою, долученою до позову, та заборгованості в розмірі 95 845 (дев`яносто п`ять тисяч вісімсот сорок п`ять) євро, що виникла на підставі договорів позики, укладених в період з 21.06.2019 року по 08.07.2019 року. На день складання позовної заяви 23.07.2019 року за курсом 11БУ 245 845 євро було еквівалентно 7070 207,19 гривень (1 євро = 28,7588 грн). У зв`язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 629, 1 525, 526 ЦК 046-1048 ЦК України, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду від 29.07.2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків. Ухвалою від 13.08.2019 було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 16.09.2019 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договорами позики. Ухвалою від 21.10.2019 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 05.12.2019 року на 11:00год. Постановою Київського апеляційного суду від 21.11.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,21 га, кадастровий номер: 3223187700:12:019:0053, цільове призначння: для індивідуального садівництва, яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Обухівського району міста Києва 27.02.2016; накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 08.01.02; накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки «ТOYOTA» модель «LANDCRUISER100», чорного кольору, 2004 року випуску, VIN - код: [NUMBER] , що зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] , виданого ВРЕВ-1 УДАІ в місті Києві 25.11.10, д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.06.2020 року виправлено допущену в резолютивній частині постанови від 21 листопада 2019 року описку, а саме: зазначено в резолютивній частині постанови: «дата народження [PERSON] - [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків боржника - [NUMBER] )». Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зауважив про стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу в євро з еквівалентом перерахунку у гривні або в євро. Відповідачем відзиву на позов надано не було, в судове засідання 30.09.2020 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема неодноразово надсилав до суду заяви про відкладення розгляду справи, посилаючись, зокрема, і на ту підставу, що в даний час діють карантинні умови і він позбавлений можливості зявитися в судове засідання, оскільки перебуває за кордоном. Такі заяви судом були задоволені. При вирішенні питання про розгляд справи у відсутності відповідача, судом береться до уваги та обставина, що справа вже протягом тривалого часу, а саме з липня 2019 року, перебуває в провадженні суду, судом неодноразово задовольнялись клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. В данному випадку, у разі чергового відкладення розгляду справи, за вказаних обставин, призведе до порушення ст.2 ЦПК України, якими визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема щодо розумності строків розгляду справи судом та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою захисту свобод чи інтересів фізичних осіб. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого 29.03.2019 року відповідач взяв у позивача позику в розмірі 150 000, 00 євро та прийняв на себе зобов`язання повернути вказану суму в повному обсязі до 01.05.2019 року, що підтверджується розпискою, власноруч написаною відповідачем [PERSON] від 19.03.2019 року, оригінал якої досліджено судом в судовому засіданні (а.с.7). Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у сумі 150 000 євро на строк до 01.05.2019 і будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач [PERSON] у встановлений строк виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року справа 373/2054/16-ц (провадження N 14-446цс18) визначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18. Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у позовній заяві як на підставу для задоволення позову в частині стягнення заборгованості в сумі 150 000 євро, - знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на наявних в матеріалах справи достатніх та допустимих доказах, тому суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики від 29.03.2019 в розмірі 150 000 євро. Як вже зазначалось, ч.1 ст.1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Однак, стороною позивача не було надано судом належних та допустимих доказів щодо надання відповідачу грошових коштів в сумі 95 845 євро та 50 000 грн. з обов`язком їх повернути у визначений сторонами строк. При цьому, допитані в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] , які хоч і підтвердили, що позивач неодноразово довозив відповідачу певні грошові кошти без зазначення сум та дат повернення, однак суд критично їх оцінює, оскільки такі покази не можуть свідчити про укладення правочинів, що укладаються в письмовій формі. Вказане стосується і наявних в матеріалах справи скриншоту трансакції за рахунками та переписки сторін, крім того, вони не містять обов`язку повернення у будь-який строк і не свідчать на підтвердження обставин надання коштів у борг та обов`язку повернення у строк (а.с. 12-14).А тому, зважаючи на приписи ч.2 ст.78 ЦПК України у взаєморозумінні з положеннями ст.ст. 8, 1051 ЦК України, - у суда відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі: 95 845 євро та 50 000 грн., оскільки допустимих доказів, які підтверджують факт отримання відповідачем у позивача в борг вищевказаних сум із зобов`язанням їх повернення у визначений строк - позивачем суду надано не було. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог: 61,01 % від ціни позову, що складає 5859,05 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial