Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], просить визнати заповіт від 27 серпня 2013 року вчинений [PERSON] [INFO] на ім'я [PERSON] недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203,215,225 ЦК України. В квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], яким просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] з підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] позов підтримала повністю, проти зустрічного позову заперечила, суду пояснила, що [INFO] померла [PERSON], бабуся [PERSON]. 29.10.2014 року [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до першої державної нотаріальної контори м. Рівне. Державний нотаріус повідомила, що вже заведена спадкова справа приватним нотаріусом Онищуком І.М. за заповітом [PERSON] на ім'я [PERSON], який складений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Л.К. Вказує, що 19 квітня 2013 року [PERSON] склала заповіт на [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Цвіркун Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №382. Зазначає, що на прохання [PERSON] за бабусею стали доглядати та допомагати сусіди, зокрема [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] періодично висилав кошти [PERSON] на утримання [PERSON], як плату за її догляд. Після смерті сина [PERSON] почала вчиняти безглузді речі, мала неадекватну поведінку, у зв'язку з чим [PERSON] в січні 2014 року звернувся до Рівненського міського суду із заявою про визнання недієздатною [PERSON] та призначення його опікуном [PERSON] Вважає, що заповіт від 27 серпня 2013 року на ім'я [PERSON] був складений [PERSON] в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій, а тому заповіт підлягає визнанню недійсним. Відповідач-позивач [PERSON] та її представник проти позовних вимог [PERSON] заперечили, зустрічний позов підтримали повністю. Зазначили, що з [PERSON] відповідач-позивач [PERSON] була знайома з дитинства, оскільки вони були сусідами. Між [PERSON] та родиною [PERSON] склалися досить дружні відносини і вони роками спілкувалися, підтримували один одного, до відповідача-позивача [PERSON] відносилася як до рідної внучки, оскільки її родичів близько не було: єдиний син проживав за кордоном, із невісткою, з якою він розлучився і від якої в нього був син [PERSON], [PERSON] не спілкувалася, а тому із внуком [PERSON] практично не мала зв'язку і ніколи про нього не згадувала. У 2008 році до [PERSON] приїхав син із новою цивільною дружиною, але він у березні 2013 року помер. У 2013 році [PERSON] було уже повних 84 роки, а тому їй потрібна була допомога по господарству. Відразу після смерті батька [PERSON] зажадав, щоб бабуся написала на нього заповіт. Будучи в шоковому стані після смерті єдиного сина, який помер [INFO], 19 квітня 2013 року [PERSON] під впливом вмовлянь внука, що той буде жити біля неї і їй допомагати, склала заповіт на користь [PERSON] Проте відразу після складення заповіту [PERSON] бабусю залишив і поїхав додому. Тоді [PERSON] просила [PERSON] здійснювати за нею догляд, оскільки вона й раніше їй допомагала. Відповідач-позивач готувала [PERSON] їсти, приносила продукти, ліки, при необхідності викликала лікарів, прибирала в квартирі, прала одяг, тощо. Побачивши, відношення відповідача-позивача до неї, [PERSON] наполягла написати заповіт на [PERSON]. А тому 27 серпня 2013 року [PERSON] заповіла на користь [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], що підтверджується заповітом, посвідченим 27.08.2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Л.К., зареєстрованим в реєстрі за №831. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Наумець Лідія Костянтинівна пояснила, що [PERSON] 27 серпня 2013 року самостійно прийшла до неї і сама повідомила, що хоче скласти заповіт на користь [PERSON] При цьому була присутня мама [PERSON] і [PERSON]. Бабуся не заперечувала, щоб вони були присутні. Вона позитивно про них відгукувалася. Під час складання заповіту [PERSON] згадала, що в неї є раніше складений заповіт на внука, але внук далеко і вона не хоче, щоб він її доглядав. При цьому [PERSON] адекватно реагувала на запитання і відповідала, самостійно до підписання прочитала заповіт і поставила під ним свій підпис. Заслухавши представника позивача-відповідача, відповідача-позивача, представника відповідача-позивача, третю особу без самостійних вимог, дослідивши покази свідків, матеріали справи, оцінюючи досліджені докази і встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 27 серпня 2013 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Л.К., зареєстрований в реєстрі за №831, за яким заповіла [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 27.08.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції. 03 вересня 2014 року [PERSON] подала приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Онищуку І.М. заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 29 жовтня 2014 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онищук І.М. отримав заяву від [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що підтверджується листом №52/02-14 від 09.12.2014 року. Дослідженими в судовому засіданнями доказами, в тому числі показами свідків [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., допитаної в якості свідка [PERSON], було підтверджено, що з [PERSON] [PERSON] була знайома з дитинства, оскільки вони були сусідами. Між [PERSON] та родиною [PERSON] склалися дружні відносини, вони багато років спілкувалися, до відповідача-позивача [PERSON] відносилася як до внучки. [INFO] помер син [PERSON] - батько позивача-відповідача. Відразу після смерті сина /батька позивача-відповідача [PERSON]/ 19 квітня 2013 року [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] Проте відразу після складення заповіту позивач-відповідач залишив [PERSON] і поїхав додому, жодної допомоги [PERSON] він не надавав. Знаючи, що родина [PERSON] спілкується із [PERSON] він взяв в відповідача-позивача номер телефону. Коли через деякий час він спробував додзвонитися до [PERSON], в неї не працював телефон, він зателефонував до [PERSON] і вимагав оплатити телефонні витрати. Проте [PERSON] повідомила, що [PERSON] не мала наміру оплачувати витрати за телефонний зв'язок, оскільки не хоче витрачати даремно кошти. Після цього позивач-відповідач надіслав [PERSON] кошти для погашення заборгованості за телефонний зв'язок і попросив, щоб вона надалі його оплачувала. [PERSON] прохання [PERSON] виконала, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалося. З часом [PERSON] просила [PERSON] здійснювати за нею догляд, оскільки [PERSON] й раніше їй допомагала. 27 Серпня 2013 року [PERSON] заповіла на користь [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], що підтверджується заповітом, посвідченим 27.08.2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Наумець Л.К., зареєстрованим в реєстрі за №831. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON]. повідомила, що бабушка [PERSON] приходила до неї і казала, що хоче, щоб її доглядали, а [PERSON] немає на Україні. Тому вона хоче переписати квартиру на [PERSON], щоб [PERSON] за нею дивилася. Це було приблизно за місяць до того як [PERSON] змінила заповіт. Свідок [PERSON] показала, що до складення заповіту [PERSON] завжди казала на її дітей, що оце мої внучки. [PERSON] сама повідомила, що хоче скласти заповіт на [PERSON] та просила поїхати з нею до нотаріуса для складення заповіту. [PERSON] казала, що «я давно хотіла на [PERSON], но почему я написала на [PERSON] я не знаю». Їй [PERSON] подобалася з того часу, коли [PERSON] переїхала в їх будинок. Допитана в судовому засіданні лікар - дільничий терапевт поліклініки «Північна» [PERSON]. в якості свідка пояснила, що з 2011 року спостерігала [PERSON] Жінка хворіла по віку. На протязі 2013 року її стан став гіршати. Майже завжди при викликах була присутня [PERSON]. Бабуся її просила, щоб [PERSON] купила ліки, продукти, поприбирала. [PERSON] її викликала. У [PERSON] вік був солідний, перед смертю з»явилися пролежні, вона була важка, лежача. [PERSON] дзвонила до неї в поліклініку, питала як що купити або викликала додому. Ліки виписувалися для лікування деформуючих артрозів, для покращення кровообігу. В [PERSON] були головокружіння, кризів не було. [PERSON] говорила, що її доглядає [PERSON], сусідка. Допитана в судовому засіданні, за її згодою в якості свідка, [PERSON] показала, що про погіршення стану здоров'я бабусі вона повідомила внука [PERSON] - [PERSON] І той заявив, що тепер сам буде доглядати бабусю. Хоча до цього моменту проти того, щоб [PERSON] здійснювала догляд за бабусею не заперечував. Почувши про це [PERSON] подумала, що так буде краще, оскільки він є єдиним рідним її онуком. Після цього [PERSON] заявив, що йому необхідно оформити над бабусею опіку, оскільки він іноземний громадянин, а для цього необхідно визнати її недієздатною. Тому він переконав її надати свідчення адвокату для суду, але в перебільшеній формі, щоб в суді не виникало ніяких проблем, незважаючи на те, що бабуся була в цей час цілком адекватною. Як пізніше виявилося, [PERSON] ніякого наміру жити з бабусею та доглядати її не мав, а намагався передати її в будинок для людей похилого віку, де б її утримували за рахунок її пенсії, в квартиру тимчасово вселити квартирантів, а після смерті бабусі - продати. Як жалілася [PERSON], [PERSON] їй сказав: «Лишние деньги нам с мамой не помешают», на що бабуся дуже ображалася і часто згадувала. При цьому його не турбувало жодним чином здоров'я та благополуччя бабусі. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Оглянутими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи №569/2148/14-ц за заявою [PERSON], заінтересована особа Орган опіки та піклування Рівненської міської ради про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, що перебувала у провадженні Рівненського міського суду, не встановлено доказів перебування [PERSON] в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій або не могла керувати ними. Провадження у вказаній справі ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03.10.2014 року закрито на підставі ст. 205 ч. 1 п. 6 ЦПК України. Суд також звертає увагу на те, що заява про визнання [PERSON] недієздатною та встановлення над нею опіки [PERSON] була подана до суду уже після складення оспорюваного заповіту. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем-відповідачем не надано належних допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] в момент посвідчення заповіту перебувала на обліку з приводу психічного розладу чи психічного захворювання. Як встановлено судом, [PERSON] не часто зверталася до лікарів, мала вікові захворювання. Покликання позивача-відповідача на те, що 30 вересня 2013 року [PERSON] вела себе неадекватно суд оцінює критично, оскільки позивачем-відповідачем не надано доказів про те, що [PERSON] у зв'язку з цим потребувала госпіталізації або її було поставлено на облік до лікаря-психіатра. Суд приймає до уваги, що допитані в судовому засіданні свідки [PERSON]., [PERSON], [PERSON]. вказали, що стан бабусі значно погіршився тільки за два місяці до смерті, що було майже через рік після складання заповіту. Тому суд приходить до висновку, що позивач-відповідач не довів належними та допустимими доказами, що в момент складення та посвідчення заповіту [PERSON] перебувала в психічно-хворобливому стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Суд на підставі досліджених доказів також приходить до висновку, що позивача-відповідача жодним чином не цікавило життя та здоров'я [PERSON], а лише питання швидкості оформлення опіки над нею. [PERSON] з допомогою своїх родичів здійснювала догляд за [PERSON], повністю займалася похованням. Обіцяння [PERSON] у телефонних повідомленнях, адресованих [PERSON], вислати кошти, не були реалізовані, а поради щодо догляду за хворою бабусею «включи ей мультики», «пусть мучается, но живет» суд розцінює критично. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] також зазначила, що [PERSON] нічого не зробив, щоб допомогти для бабусі, нічого він не надавав, а за два місяці до смерті він знав, що бабуся злягла і була в тяжкому стані. Свідок [PERSON] повідомила, що внука [PERSON] не бачила, хоча постійно приходила в гості до сестри на [ADDRESS]. Свідок [PERSON] також повідомив суду, що він знав [PERSON] з травня 2014 року. [PERSON] він я бачив, коли вона лежала. Він зразу знав, що [PERSON] ходить доглядає за бабусею. Допитана в якості свідка, за її згодою, [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] була лежачою перед смертю 1,5 місяці, в неї були пролежні, двічі на день її необхідно було мити, прибирати за нею, годувати і [PERSON] про це знав. Суд приходить до висновку, що [PERSON] знав про важкий стан бабусі, про що свідчить його переписка по телефону з [PERSON], де він обіцяв надіслати кошти на лікування бабусі, але не надсилав, пропонував включити хворій мультики, зазначав, що «пусть мучится, но живет», просив підшукати для бабусі будинок для престарілих. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно із ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд в даному випадку приходить до висновку, що [PERSON] знав про похилий вік своєї бабусі [PERSON], про те, що вона перед смертю була лежачою, перебувала у зв'язку з цим у безпорадному стані, проте ухилявся від надання їй допомоги. Тому [PERSON] підлягає усуненню від права на спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: approved