Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що її батько [PERSON], який помер [INFO], за життя почав будівництво житлового будинку по [ADDRESS], а позивач з відповідачкою продовжили реконструкцію зазначеного будинку та у 1963 році добудували до нього одну кімнату і розділили житловий будинок на дві окремі квартири. В квартирі [ADDRESS] проживала вона разом з батьком, а в квартирі [ADDRESS] її сестра [PERSON], яка померла [INFO], та донька сестри [PERSON]. Вказувала на те, що за життя її батьком не було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS], у зв'язку з чим вона позбавлена можливості реалізувати своє право на прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину. З аналогічними проблемами зіткнулась також відповідач, при прийнятті спадщини після смерті її матері та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2015 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з наведеним, звернулась до суду з даним позовом та просила, визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 27,00 кв.м., житловою площею 16,40 кв.м., яка складається з тамбуру 1-1 площею 2,60 кв.м., кухні 1-2 площею 8,00 кв.м., кімнати 1-3 площею 16,40 кв.м. та на господарські будівлі і споруди розташовані за адресою [ADDRESS], а саме: вбиральня літ. Г та ? частку огорожі №1-4. В судове засідання позивач не з'явилась, від її представника [PERSON] через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін і відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що в період часу з 1963 року по 1971 рік відбувалось будівництво житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується актом приймання індивідуального будинковолодіння від 19.07.1971 року (а/с 22). З матеріалів справи вбачається, що дозвільні документи на будівництво зазначеного будинку видавались [PERSON] (а/с 23,24). У відповідності до вимог ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до абз.60 п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року, не належать до самочинногго будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, що побудовані до 05.08.1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. З системного аналізу вище вказаних норм законодавства випливає, що громадяни, які збудували житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі і споруди до 05.08.1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримувати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самочинно. З технічного паспорту на вказане будинковолодіння вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 27,00 кв.м., житловою площею 16,40 кв.м., яка складається з тамбуру 1-1 площею 2,60 кв.м., кухні 1-2 площею 8,00 кв.м., кімнати 1-3 площею 16,40 кв.м. та квартири [ADDRESS] загальною площею 54,60 кв.м, житловою площею 31,30 кв.м, що складається з коридору 2-1, площею 3,40 кв.м, кухні 2-2, площею 11,50кв.м, коридору 2-3, площею 7,00 кв.м, кімнати 2-4, площею 16,10 кв.м, кімнати 2-5, площею 15,20 кв.м, комори 2-6, площею 1,40 кв.м. (а/с 5). Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно та довідки ПП «Житлосервіс» №780 від 02.07.2016 року, квартира [ADDRESS] у вказаному будинку належить [PERSON], а в квартирі [ADDRESS] постійно проживав [PERSON] з донькою [PERSON] (а/с 26, 27-28). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 18). Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є діти померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Наведене узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року за наслідками розгляду справи №6-167цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Судом встановлено, що позивач є спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON], постійно проживала разом з батьком та після його смерті продовжує проживати в квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою ПП «Житлосервіс» від 02.07.2016 року №780 та свідчить про те, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а отже прийняла спадщину після смерті її батька, проте реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину не змогла у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved