Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

В липні 2014 року позивач Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України звернувся до відповідача з позовом, посилаючись на те, що між державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та [PERSON] було укладено договір про надання безвідсоткової позики від 03.12.2012 року б/н. на суму 100 000 грн.. Під час проведення Державною фінансовою інспекцією України позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за період з 01.01.2012 по 30.06.2013 року керівництвом підприємства було виявлено низку фактів щодо зловживання попереднього генерального директора підприємства [PERSON]., зокрема в частині надання відповідачу безвідсоткової позики за договором. На день укладення договору відповідач перебувала в трудових відносинах із позивачем і виконувала обов'язки на посаді помічника генерального директора з правових питань. Позичальник не виконує належним чином зобов»язання за договором, не здійснює погашення кредиту. Відповідач умови договору про надання безвідсоткової позики належним чином не виконала, у зв'язку з чим позивач просив: розірвати договір про надання безвідсоткової позики та стягнути з [PERSON] на користь Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України грошові кошти у сумі 96 000, 00 грн. та судові витрати у сумі 1 203,60 грн.. В судове засідання представник позивача з»явилась. Позов підтримала, просила суд задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. За згодою представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та [PERSON] було укладено договір про надання безвідсоткової позики від 03.12.2012 року б/н. на суму 100 000 грн.. Під час проведення Державною фінансовою інспекцією України позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за період з 01.01.2012 по 30.06.2013 року керівництвом підприємства було виявлено низку фактів щодо зловживання попереднього генерального директора підприємства [PERSON]., зокрема в частині надання відповідачу безвідсоткової позики за договором. На день укладення договору відповідач перебувала в трудових відносинах із позивачем і виконувала обов'язки на посаді помічника генерального директора з правових питань. Починаючи з 17.10.2013 і до 08.04.2014 р.р. на підставі Наказу позивача №876-13 відповідач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років восьми місяців без збереження заробітної плати. Станом на сьогодні, на підставі наказу позивача №237-13 від 23.04.2014 р. відповідач перебуває у відпустці до 18.10.2014 по догляду за дитиною до досягнення нею віку чотирьох років двох місяців без збереження заробітної плати. Відповідно до п.3.2 договору позика повертається протягом 60 місяців з дня підписання договору шляхом внесення позичальником грошових коштів готівкою через касу позикодавця частинами від суми наданої позики, які самостійно визначаються позичальником або шляхом щомісячного утримання із заробітної плати позичальника рівних частин суми наданої позики за заявою позичальника. Проте, з 17.10.2013 (дня виходу у відпустку) відповідачем не було жодного разу здійснено внесення грошових коштів з метою повернення позики. Договір про надання безвідсоткової позики від 03.12.2012 року б/н було укладено між позивачем та відповідачем як між роботодавцем та працівником, відповідно. Можливість укладення такого договору передбачалась колективним договором між Адміністрацією і Радою трудового колективу державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на 2012-2015 роки, зареєстрований у УПСЗН Шевченківської РДА за реєстраційним №417 від 18.10.2012 р.. Відповідно до н.5.2.12 колективного договору позивач, як роботодавець, при наявності фінансової можливості надавав працівникам підприємства безвідсоткову грошову позику відповідно до чинного законодавства України та положення про надання працівникам державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України безвідсоткової грошової позики. Окрім того, відповідно до додатку №8 до колективного договору рішення про надання безвідсоткової грошової позики приймає генеральний директор підприємства при наявності фінансових можливостей підприємства. Відповідно до додатку №8 така позика здійснювалась з метою надання працівникам тимчасової фінансової допомоги із коштів підприємства у зв'язку із винятковою ситуацією для забезпечення термінових грошових витрат (у разі смерті, тривалої хвороби, оплати навчання, народження дитини і т.п.). Проте, відповідачем не було вказано вид термінових виплат для забезпечення яких видається позика, як того вимагає колективний договір. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч.2 ст.651 ЦК договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі, зокрема, у випадках, встановлених договором або законом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 530, 612, 625, 651 ЦК України,

Outcome: approved