Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 08.07.2009 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Починаючи з осені 2014 року стосунки між нею та відповідачем почали псуватись, виникали постійні сварки внаслідок непорозумінь та втрати поваги один до одного. Свідками таких конфліктів часто ставали діти. На даний час вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо, а тому їх шлюб існує лише формально і подальше примирення неможливе. Вказувала на те, що відповідач відмовляється добровільно утримувати своїх дітей, які проживають разом з нею у с. Драниця, Новоселицького району, Чернівецької області та повністю перебувають на її утриманні. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]І, в розмірі 1/6 частки на кожного (всього 1/3 частки) з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісяця та стягувати їх, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дітьми повноліття, а також грошові кошти на її утриманні в розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця до досягнення донькою [PERSON], [INFO], трирічного віку. В судовому засіданні позивач позов в частині вимог про розірвання шлюбу підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Вимоги в частині стягнення аліментів\~ на утримання неповнолітніх дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку просила залишити без розгляду у звязку з добровільним врегулюванням спору. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав та не заперечував проти задоволення позову в цій частині. Підтвердив факт добровільного врегулювання спору щодо аліментів та не заперечував проти залишення цих вимог без розгляду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов про розірвання шлюбу обґрунтований та підлягає задоволенню, а позовні вимоги в частині стягнення аліментів\~ на утримання неповнолітніх дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку слід залишити без розгляду, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що 08.07.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис №1051 (а/с 6). Сторони в судовому засіданні визнали, що вони не підтримують між собою подружні стосунки та ведуть спільне господарство, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. При цьому, згідно ч. 2 ст. 207 ЦПК України, особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Враховуючи заяву позивача про залишення частини позовних вимог без розгляду у звязку добровільним врегулюванням спору про стягнення аліментів та коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, суд вважає, що позовну заяву в цій частині слід залишити без розгляду з підстав передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved