Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 01.10.2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики відповідно до умов якого остання отримала кошти в сумі 4300 доларів США, на підтвердження чого було складено розписку, що позичальник зобов'язувалась повернути позику до 08.10.2014 року в іноземній валюті. Також, 01.10.2014 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав позику в сумі 1500 доларів США та написав відповідну розписку згідно, якої зобов'язувався повернути до 08.10.2014 року отриману суму коштів в іноземній валюті. Крім того, 25.10.2014 року між ним та [PERSON] повторно було укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав кошти в сумі 3000 доларів США, про що написав відповідну розписку та зобов'язувався повернути отриманні кошти до 10.11.2014 року. В подальшому 04.12.2014 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на виконання якого передано останній кошти в сумі 11300 доларів США, про що [PERSON] написала відповідну розписку та зобов'язувалась повернути суму позики до 15.01.2015 року в іноземній валюті. Таким чином, відповідач [PERSON] отримала на виконання умов вище вказаних договір позики отримала від нього кошти в сумі 15600 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 13.07.2015 року становить 341897,15 грн., а відповідач [PERSON] на виконання укладених з ним договорів позики отримав від позивача кошти в загальній сумі 4500 доларів США, що еквівалентно 98624,17 грн. Вказував на те, що після спливу строків виконання зобов'язань за кожною із розписок окремо, відповідачі суми позики не повернули та уникають будь-яких зустрічей з ним, а тому врегулювати спір у досудовому порядку не представилось можливим. Крім того, у зв'язку з неналежним виконання відповідачами своїх зобов'язань, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, останні зобов'язані сплатити йому 3 % річних від суми простроченого зобов'язання, зокрема за договором позики від 01.10.2014 року із [PERSON] у розмірі 2161,09 грн., за договором позики від 01.10.2014 року з [PERSON] в сумі 753,87 грн., за договором позики від 25.10.2014 року з [PERSON] в сумі 1329,40 грн., за договором позики від 04.12.2014 року з [PERSON] в сумі 3643,60 грн. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути: з [PERSON] на його користь 341897, 15 грн. боргу за договорами позики від 01 жовтня 2014 року і 04 грудня 2014 року, 3 відсотки річних в сумі 5804, 69 грн. та 2833,31 грн. сплаченого судового збору; з [PERSON] на його користь 98624, 17 грн. боргу за договорами позики від 01 та 25 жовтня 2014 року, 3 відсотки річних в сумі 2083, 27 грн. і 820 (вісімсот двадцять) гривень 69 копійок сплаченого судового збору. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали, надали суду пояснення аналогічні її змісту та просили позов задовольнити. Відповідачі в судове засіданні не з'явились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що між позивачем та відповідачами дійсно були укладені вказані вище договори позики та відповідачами на підтвердження їх укладення були написані розписки, на які посилається позивач. Проте останні погасили заборгованість, оскільки сплатили позивачу кошти у євровалюті, що за офіційним курсом НБУ на момент сплати у гривневому еквіваленті покривало суму заборгованості. Крім того, вважає, що правовідносини, які виникли між позивачем та [PERSON] відповідно до розписки від 04.12.2014 року не регулюються нормами щодо позики, оскільки кошти відповідач отримала в рахунок попередньої оплати за продаж квартири, яку позивач мав намір придбати, проте не придбав. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 25.10.2014 року [PERSON] написав розписку про те, що він позичив у [PERSON] кошти в сумі 50000 грн., що еквівалентно 3000 доларів США та зобов'язувався повернути вказані кошти до 10.11.2014 року (а/с 8). Також, 01.10.2014 року [PERSON] знову написав розписку про те, що позичив у [PERSON] кошти в сумі 1500 доларів США, що еквівалентно 22000 грн. та зобов'язувався повернути вказані кошти до 08.10.2014 року (а/с 10). Крім того, 01.10.2014 року [PERSON] позичила у [PERSON] 4300 доларів США, що еквівалентно 70000 грн. та зобов'язувалась повернути вказану суму до 08.10.2014 року, про що написала відповідну розписку (а/с 9). Згідно розписки від 04.12.2014 року [PERSON] отримала від позивача кошти в розмірі 11300 доларів США, що еквівалентно 203000 грн. як попередню оплату за квартиру та уразі незгоди позивача на придбання квартири зобов'язувалась повернути вказану суму грошових коштів до 15.01.2015 року (а/с 11). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами відповідно до вказаних розписок були укладені договори позики, оскільки вчиненні сторонами дії відповідають змісту ст. 1046 ЦК України та факт передачі грошей від позикодавця позичальникам визнаний позивачем та представниками сторін в судовому засіданні, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд визнає дану обставину такою, що не підлягає доказуванню. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст.ст. 10,60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін. За змістом ст. 57 ЦПК України обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що відповідачі у строк встановлений домовленістю сторін, своїх зобов'язань за вище вказаними борговими розписками не виконали, при цьому судом не береться до уваги посилання представника відповідача про те, що відповідачі повернули позивачу позику в іноземній грошовій валюті, а саме євро, що в гривневому еквіваленті покриває розмір заборгованості, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини, а також доказів того, що такі грошові кошти передавались саме на виконання умов договорів по вище вказаних боргових розписках. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідачами та представником [PERSON] не доведено факту належного виконання грошових зобов'язань на підставі вище вказаних боргових розписок та повернення суми позики у встановленні договором строки. Крім того, з урахуванням вимог ст. 192 ЦК України, абз. 4 п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», не зазначення у договорі, яка саме валюта бралась у борг не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід стягнути заборгованість по вище вказаних боргових розписках. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції сформованої Верховним судом України у постановах від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, з відповідачів підлягають також стягненню 3% річних за весь період прострочення виконання зобов'язання в межах заявлених позовних вимог, а саме за договором від 01.10.2014 року із [PERSON] у розмірі 2161,09 грн., за договором від 01.10.2014 року з [PERSON] в сумі 753,87 грн., за договором від 25.10.2014 року з [PERSON] в сумі 1329,40 грн., за договором від 04.12.2014 року з [PERSON] в сумі 3643,60 грн. За таких обставин, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved