Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Першої вінницької державної нотаріальної контори про усунення перешкод шляхом зняття арешту з нерухомого майна, в якому просила зняти арешт з квартири, яка належить їй на праві власності та знаходиться на адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, згідно архівного запису за №10-335/2, дата виникнення 05 листопада 1997 року; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис за № 10-335/2 від 05 листопада 1997 року про арешт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] ; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про власника [PERSON] та внести в реєстр зміни (виправити помилку) щодо власника, згідно правовстановлюючого документа на право власності - договору дарування від 03 вересня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Тептою Н.Я., згідно якого власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03.09.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Тептею Н.Я., про що внесено запис в реєстрі №4-2196. 27.05.2020 року позивач, звернувшись до приватного нотаріуса у м. Вінниці з метою переоформлення належної їй квартири на доньку, дізналась від нотаріуса, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься архівний запис від 05.11.1997 року, реєстр №10-335/2 (реєстраційний номер обтяження 5300385, дата реєстрації 13.07.2007 р.) про накладення арешту на квартиру, власником якої нібито є громадянин [PERSON] . Однак це не відповідає дійсним обставинам, оскільки на момент накладення арешту і внесення архівного запису - власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] була та є позивач [PERSON] . У зв`язку з накладенням арешту Першою вінницькою державною нотаріальною конторою на нерухоме майно, що належить позивачу, порушені її майнові права щодо розпорядження власністю, тому вона звернулася до суду з даним позовом. Представник позивача - адвокат Паламарчук О.А. до судового засідання не з`явилася, але надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю, просила позов задовольнити, судові витрати залишити за позивачем. Представник відповідача - Першої вінницької державної нотаріальної контори до судового засідання не з`явився. Однак на адресу суду надійшло письмове повідомлення завідувача Першої вінницької державної нотаріальної контори Марценюк С.А. про розгляд даної справи у відсутність представника Першої вінницької державної нотаріальної контори, у вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03.09.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Тептею Н.Я., реєстр за №4-2196 та зареєстрованого в КП «ВОБТІ» на праві власності за [PERSON] записано в реєстраційну книгу №29, реєстр №1194 (а.с. 7). З оглянутих судом матеріалів інвентаризаційної справи №55419 на 22-х аркушах на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою [ADDRESS] встановлено, що єдиним власником даної квартири з 03.09.1997 року є [PERSON] , а з 19.03.1992 року власником була [PERSON] , інших власників не встановлено. Згідно наданого ТОВ «ЖЕО» особового рахунку №022681 власником квартири за адресою: [ADDRESS] значиться [PERSON] . У даній квартирі зареєстровані онука [PERSON] , правнуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13). Проте, як вбачається із відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яким є квартира [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , обрано тип обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер: 5300385, зареєстровано: 13 липня 2007 року реєстратором: Першою вінницькою державною нотаріальною конторою та підставою обтяження зазначено ухвалу Ленінського районного суду м. Вінниці №б/н; додаткові дані: архівна дата: 08 травня 1998 року, дата виникнення: 05 листопада 1997 року (а.с. 8). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2020 року витребувано у Першої вінницької державної нотаріальної контори і у Державного нотаріального архіву Вінницької області ГТУЮ у Вінницькій області належним чином завірені копії документів, на підставі яких зареєстровано обтяження № 5300385 Першою вінницькою державною нотаріальною конторою, тип обтяження: арешт, підстави обтяження: ухвала б/н Ленінського районного суду м. Вінниці, об`єкт обтяження: квартира [ADDRESS] (а.с. 23-24). На виконання даної ухвали суду Державний нотаріальний архів Вінницької області надав відповідь за № 1698/01-18 від 10 серпня 2020 року, якою повідомив про те, що 05 листопада 1997 року за реєстром № 10-335 Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою накладено заборону на майно [PERSON] та надав копію документу, який став підставою для накладення такої заборони. Доданим до відповіді документом є лист Ленінського районного суду м. Вінниці №М-3-Л від 29 жовтня 1997 року, за підписом судового виконавця В.Г. Медяного, який адресований старшому нотаріусу Вінницької державної нотаріальної контори №1 і №4, в якому зазначено: «Ленінський райсуд м. Вінниці просить Вас повідомити про заключені чи заключаємі договори на ім`я засуджених: [PERSON] , 1969 року народження, прож.: [ADDRESS] . Якщо є, то не проводьте ніяких операцій до нашого розпорядження.». На даному листі міститься запис: «Заборона накладена 05 листопада 1997 року за №10-335» (а.с. 37, 38). Відповідно до інформації наданої Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області на вимогу суду та оглянутого в судовому засіданні вироку суду від 15 липня 1997 року відносно [PERSON] по кримінальній справі №1-243 встановлено, що вироком народного суду Ленінського району м. Вінниці від 15 липня 1997 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 81 ч. 3 і ст. 17, 81 ч. 3 КК України і призначено йому покарання по ст. 81 ч. 3 КК України у вигляді 4-х років позбавлення волі без конфіскації майна, по ст. 17-81 ч. 3 КК України у вигляді 3-х років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 42 КК України по сукупності вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі без конфіскації майна. В силу ст. 45 КК України визначено не приводити до виконання призначене за вироком суду покарання [PERSON] у вигляді позбавлення волі, встановивши йому іспитовий строк 2 роки із сплатою штрафу в сумі 1000 грн. на користь держави, якщо засуджений протягом іспитового строку не скоїть нового злочину, сплатить штраф і зразковою поведінкою виправдає виявлене йому довір`я. Передано [PERSON] трудовому колективу кооперативу «Технік» на поруки для виправлення і перевиховання. Міра запобіжного заходу відносно [PERSON] залишена підписка про невиїзд до вступу вироку в законну силу (а.с. 44 на звороті). Наведені факти та докази свідчать про те, що вирок відносно [PERSON] було ухвалено 15 липня 1997 року, арешт на спірну квартиру був накладений у кримінальній справі №1-243 (при виконанні вироку) щодо обвинувачення [PERSON] на підставі положень КПК України, в редакції 1960 року, тобто арешт виник не до вироку, а після його винесення. Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до частини 1 статті 174 КПК України, в редакції 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина 2 ст. 174 КПК України, 2012 року). Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частина 4 ст. 174 КПК України, 2012 року). Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. По справі встановлено, що арешт на спірне майно накладений у кримінальній справі щодо обвинувачення [PERSON] , а з позовом про зняття арешту з майна звернулася [PERSON] , яка не є стороною кримінального провадження. Отже, дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не в порядку кримінального судочинства. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Вирішуючи даний цивільний спір по суті, суд виходить із встановлених судом фактів, що [PERSON] ніколи не був власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Дійсним власником даної квартири на підставі договору дарування від 03.09.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Тептею Н.Я., реєстр №4-2196 є позивач [PERSON] . Права власності на дану квартиру інших осіб, в тому числі [PERSON] , судом не встановлено. Згідно ст. 41 Конституції України, якою встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, при розгляді даної справи судом не встановлено порушень вимог закону Першою вінницькою держнотконторою щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , зокрема, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року. Однак наявність не знятого арешту на дану квартиру перешкоджає дійсному власнику [PERSON] володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, тому суд вважає можливим скасувати арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Вінниці (листа №М-3-Л від 29 жовтня 1997 року, за підписом судового виконавця Медяного В.Г.) та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за №10-335/2 від 05.11.1997 року про арешт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та запис про власника арештованої квартири [ADDRESS] [PERSON] . Щодо позовної вимоги про внесення в реєстр зміни (виправити помилку), щодо власника, згідно договору дарування від 03.09.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Тептею Н.Я., згідно якого власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , то суд дійшов висновку про відмову в позові в цій частині через недоведеність позовних вимог. Зокрема, позивач не надала суду доказів, що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно раніше було внесено запис про власника квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] і даний запис було скасовано, а також що взагалі до Реєстру прав власності на нерухоме майно будь-коли вносилися відомості про власника квартири за адресою: [ADDRESS] за заявою власника [PERSON] . Позивачем не надано доказів, що державним реєстратором їй було відмовлено у внесенні в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно відомостей про власника квартири за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] . З огляду на викладене, слід роз`яснити позивачу, що після виконання даного рішення суду щодо скасування арешту та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт нерухомого майна і запису в ньому про власника [PERSON] , позивач [PERSON] має право звернутися до державного реєстратора із заявою про внесення в Реєстр прав власності на нерухоме майно відомостей про власника [PERSON] щодо квартири за адресою: [ADDRESS] . За клопотанням позивача судові витрати не стягувати з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial