Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 10.05.1974 року вона перебувала з відповідачем в шлюбі, який заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 29.09.2015 року розірвано. За час шлюбу вона з відповідачем розпочала будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в с. Спас, по вул. Шашкевича, 138, (колишні с.Гірське, вул. Центральна, 242), Коломийського району. Відповідачу рішенням Гірської сільської ради від 16.10.1975 року надано в безстрокове користування земельну ділянку для індивідуального житлового будинку, на підставі якого видано дозвіл на право виконання будівельних робіт. Будівництво зазначеного будинку продовжувалось протягом 1970-1980-х років, однак, його не здано в експлуатацію та не здійснено державної реєстрації права власності. 13.02.1988 року на даний будинок видано технічний паспорт та вказано, що будинок є незавершений будівництвом. Позивач вважає, що відповідачу належать права забудовника цього обєкту. Листом ОКП «Коломийське МБТІ» позивача повідомлено, що відомості щодо зазначеного будинковолодіння в архіві цього підприємства відсутні. Цивільним законодавством, що діяло на час виникнення правовідносин, не було врегульовано питання набуття права власності на обєкти незавершеного будівництва, проте в чинному Цивільному кодексі України (далі ЦК України) це врегульовано ст. 331, частина 3 якої вказує, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Посилаючись на норми ст. 331 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, позивач зазначає, що обєкт незавершеного будівництва є самостійним обєктом цивільного обороту, фактично прирівняним до обєктів нерухомості, а право власності на обєкт незавершеного будівництва реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Виходячи з наведеного, позивач є субєктом права власності на спірний обєкт незавершеного будівництва. Однак, після розірвання шлюбу відповідач не визнає її права власності на цей обєкт та заявляє, що він є його єдиним власником. Тому позивач просить визнати за нею право спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін на вказаний об'єкт незавершеного будівництва, а також стягнути з відповідача на її користь 2\~593 грн. судових витрат. Позивач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, 07.09.2016 року вона подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи. В цій заяві вона також просить не стягувати з відповідача судові витрати. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання ним судових повісток-викликів (а.с.33,41, 44). Відповідач не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В звязку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.09.2015 року шлюб, зареєстрований 10.05.1974 року, між сторонами розірвано. Дане рішення набрало законної сили 13.10.2015 року (а.с.5). Виконкомом Косівської районної ради [PERSON] видано дозвіл на виконання будівельних робіт №18 на будівництво індивідуального жилого будинку за проектом №13 та інших будівель згідно з планом забудови на земельній ділянці в с.Гірське на підставі рішення виконкому Гірської сільської ради від 16.10.1975 року №18 (а.с. 6). 13.02.1988 року Коломийським МБТІ виготовлено технічний паспорт на житловий будинок (незакінчений) в с.Гірське, по вул. Центр, 242, Косівського району. В графі власник вказано відповідача (а.с.7-9) . Виписки з погосподарських книг за 1986 - 1990 роки та облікової картки обєкта погосподарського обліку на 2011 - 2015 роки підтверджують факт спільного проживання сторін, належність двору до суспільної групи робітничих та факт зміни адреси спірного будинковолодіння з «с. Гірське, вул. Центральна, 242» на «с. Спас, вул. Шашкевича, 138» (а.с. 10-13). Згідно із листом вказаного БТІ №182 від 05.10.2015 року в архіві вказаного підприємства відсутні документи щодо будинковолодіння в с.Спас, по вул. Шашкевича, 138, Коломийського району (а.с. 14). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Частинами 1-3 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до правил, вказаних в ч.ч.1, 3, 4 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України ( далі -КпШС України, що діяв на час виникнення спірних відносин)) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Ст.63 Сімейного кодексу України (далі -СК України) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст.68 вказаного Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на спірне майно. На підставі наведеного, ч.3 ст.331, ст.ст. 355, 368, ЦК України, ст. 22 КпШС України, ст. ст.63, 68 СК України та,

Outcome: approved