Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

В липні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що 11.12.2013 року близько 16-15год., на перехресті вулиць Артема та Карасевсьої сталась дорожньо-транспортна пригода. В результаті зіткнення було пошкоджено належний їй автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак [NUMBER], яким керував зять позивачки [PERSON] Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 23.12.2013 року виннним у дорожньо-транспортній пригоді визнано [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого застрахована ПрАТ «СК «Іллічівське». 11.12.2013 року [PERSON] звернувся до страхової компанії з відповідною заявою та надав усі необхідні документи. 11.12.2013 року за заявою страхової компанії проведено автотоварознавчу експертизу, за висновками якої матеріальна шкода, завдана позивачці, склала 24935,97грн. Відповідач повідомив [PERSON], що для отримання страхового відшкодування їй необхідно надати свідоцтво про право на спадщину, оскільки власником автомобіля є її чоловік [PERSON], який помер 07.04.2012 року. Однак позивачка вважає зазначені вимоги відповідача не законними. Вважає вимоги ПрАТ «СК «Іллічівське» про надання свідоцтва про право на спадщину неправомірними. Також неправомірними діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000,00грн. Враховуючи викладене позивачка була вимушена звернутись до суду та просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 46485,17грн., пеню за весь період прострочки в розмірі 8581,16грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00грн. та судові витрати. 17.10.2014 року ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя до участі у справі в якості третіх осіб залучено [PERSON] та [PERSON]. Позивачка в ході розгляду справи уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду зі штрафними санкціями за неналежне виконання зобовязань в розмірі 54460,67грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00грн. та судові витрати. В судовому засіданні пояснила, що її чоловік помер 07.04.2012 року, на момент його смерті вони перебували у зареєстрованому шлюбі, вели сумісне господарство. За станом здоровя останні два роки чоловік не керував автомобілем, транспортний засіб знаходився у її володінні. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на будинок, дачу, авітомобіль. Вона та діти померлого звернулись до нотаріальної контори, але свідоцтво на право власності не отримала в звязку з матеріальними труднощами. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких вказав, що автомобіль належить не позивачці, а її покійному чоловіку. Позивачка обгрунтовує своє право власності на пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль спираючись лише на загальні норми, при цьому не бере до уваги інші норми ЦК України, Закону №3353, Порядку 1388, Інструкції №379, які мають спеціальний характер. Оскільки [PERSON] не має права на відшкодування шкоди, завданої транспортному засобу, підстави для нарахування штрафних санкцій на невиплачену суму страхового відшкодування у неї теж відсутні. В судовому засіданні пояснив, що про дорожньо-транспортну пригоду їх повідомив 11.12.2013 року [PERSON] Рішення про відмову у страховому відшкодування страховою компанією не приймалось. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Третя особа [PERSON], до судового засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, страхове відшкодування виплатити на користь позивачки. Третя особа [PERSON] до судового засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, страхове відшкодування виплатити на користь позивачки. Суд вислухавши сторони, дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Пошкоджений, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, транспортний засіб автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак [NUMBER], належить [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON], згідно свідоцтва про одруження, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів громадського стану м.Маріуполя Донецької області зареєстрований 08.06.1999 року. Як вбачається з технічного паспорту автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак [NUMBER], був придбаний 12.08.2008 року, власником зазначено [PERSON] Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, судом встановлено, що пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль було придбано чоловіком позивачки за час шлюбу, та є їх спільною сумісною власністю. 07.04.2012 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольськогоміського управління юстиції у Донецькій області. Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не приймати її. Як встановлено в судовому засіданні позивачка 16 січня 2014 року звернулась до Першої Маріупольської держвної нотаріальної контори із заявою, в якій зазначили, що прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], так як проживала за однією адресою із спадкодавцем та зареєстрована за цією адресою по теперішній час. Факт прийняття спадщини [PERSON] перевірено за особовим рахунком, де є відмітка про сумісну реєстрацію спадкодавця і спадкоємця. Також до Першої Маріупольської держвної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись його діти [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, в матеріалах цивльної справи маються заяви даних спадкоємців, про відмову від своєї частки страхового відшкодування внаслідок ДТП на користь [PERSON] Як розяснює п.23 Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягають. В судовому засіданні позивачка [PERSON] вказала, що не отримала свідоцтво про право на спадщину в звязку з матеріальними труднощами. Отже, суд приходить до висновку, що позивачка будучи спадкоємцем майна після смерті чоловіка [PERSON], як власник майна, набула права вимоги відшкодування шкоди з відповідача. Стаття 22 ЦК України передбачає право особи, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, в тому числі витрат, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. Відповідно до вимог статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням, утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пунктом 2 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року передбачено, що шкода, заподіяна особі внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від наявності вини заподіювача шкоди. Факт дорожньо-транспортної пригоди в результаті якої позивачці було заподіяно збитки підтверджується постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 23.12.2013 року, якою винним визнано [PERSON] [PERSON] 17.06.2013 року уклав договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, яким застрахував подію, внаслідок якої буде заподіяна шкода третім особам за участю належного йому транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, із франшизою в розмірі 510,00грн., що підтверджується Полісом №АС/0105812 ПрАТ «СТ «Іллічівське». 04.03.2014 року позивачка надала до ПрАТ «СТ» Іллічівське» заяву на виплату страхового відшкодування по ДТП, яка відбулася 11.12.2013 року, власником транспортного засобу вказано [PERSON] Відповідно до роз'яснень п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4, відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого Згідно п.9 ст.7 Закону України «Про страхування» в Україні здійснюється обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV. Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.988 ЦК України та ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку. Згідно ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ст.29 вказаного Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно висновку експерта №93 по судовій автотоварознавчій експертизі від 09.09.2014 року вартість матеріальної шкоди, завданої володільцю легкового автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак [NUMBER], складає 34689,40грн. Окрім того, відповідно до п.12.1 ст.12 Закону, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Виходячи з вищенаведеного, розмір страхового відшкодування за відрахуванням суми франшизи складає 34179,40грн. Згідно ст.988 ЦК України, страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором, а відповідно до ст.36 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобовязаний прийняти рішення: у разі визнання ним вимог прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Відповідно до ч.5 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача пені за період з 11.03.2014 року по 30.09.2014 року у розмір 13962,55грн. Відповідно до п.г ч.2 ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961ІV, до заяви про виплату страхового відшкодувння додається, зокрема, документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Згідно ч.2 ст.36 вказаного Закону обовязок щодо прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у виплаті страхового відшкодування виникає у страховика не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування з додаванням всіх необхідних документів. Як вбачається з матеріалів справи та позивачкою не заперечується, що нею вказаний документ до заяви про виплату страхового відшкодування не надавася, у звязку з чим, суд вважає за необхідне в частині задаволення вказаних позовних вимог відмовити, оскільки виплату страхового відшкодування прострочено не з вини страховика. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за не можливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання». За період прострочки середній індекс інфляції склав 1,150. Таким чином сума інфляції складає 1770,31грн. 3% річних на суму боргу дорівнює 34179,4х3%:365х118/100=331,49грн. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, про відмову в задоволенні вимог позивачки щодо стягнення моральної шкоди, у звязку з відсутністю в діях відповідача протиправної поведінки. Оскільки суд частково задовольняє вимоги позивача, то згідно вимог ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 362,81грн.

Outcome: partial