Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що була держателем картки «Універсальна» № [NUMBER] (термін дії до вересня 2018 року), на яку відкрито картковий рахунок № [NUMBER] ; а також вона користувалася Інтернет-рахунком № [NUMBER] , що був відкритий на її ім`я за допомогою послуги Інтернет-картка, на яких знаходилися власні кошти позивачки: 27 016,28 грн. та 1840,66 грн. Однак у січні 2015 року рахунки були заблоковані ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», чим обмежено її право користуватися власними грошима та, відповідно, банківськими послугами. Зазначає, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 7 грудня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року та постановою Верховного суду від 16.08.2019 року, у справі № 569/1697/16-ц, її позов до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Зобов`язано ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] грошовими коштами, що знаходяться на її гривневому картковому рахунку № [NUMBER] (пластикова картка «Універсальна» № [NUMBER] ) в межах залишку 27016,28 грн. та грошовими коштами, що знаходяться на її гривневому рахунку № [NUMBER] (Інтернет-картка) в межах залишку 1840,66 грн., шляхом негайного розблокування зазначених карткових рахунків. 30.09.2019 року в порядку ч. 1 ст. 1075 ЦК України відповідачу було направлено заяву про розірвання Договорів банківського рахунку та з вимогою про перерахунок коштів на реквізити, які долучались до заяви. Банк перерахував кошти, які були заблоковані, на карту [NUMBER] , які в подальшому були отримані позивачкою. Оскільки Банк безпідставно утримував кошти позивачки з січня 2015 року до 30.10.2019 року, фактично 4 роки та 10 місяців, то вона просить стягнути втрати внаслідок інфляції за період з 01.01.2015 по 30.10.2019 року в сумі 31 536, 76 гривень; 3% річних за період з 30.10.2016 по 30.10.2019 року в сумі 2 597 гривень. А також просила стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу. У строк, встановлений судом, представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого щодо задоволення позову заперечують. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позовні вимоги [PERSON] задоволені за наслідками розгляду справи №569/1697/16-ц. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області, залишене без змін судами вищих інстанцій, не містить жодних даних щодо покладення на банк обов`язку щодо виконання грошового зобов`язання. Крім того зазначає, що у виписках про рух коштів наявна інформація лише про зняття позивачкою коштів з рахунків, а не щодо виконання банком дій щодо розблокування відповідних карткових рахунків. За наведеного просить відмовити у задоволенні позову. Позивачка в судове засідання не з`явилась. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав суду пояснення про обставини, описані вище. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив. Заявив усне клопотання про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] користувалася продуктами АТ КБ «ПРИВАТБАНК», зокрема, була держателем картки «Універсальна» № [NUMBER] (термін дії до вересня 2018 року), на яку був відкритий картковий рахунок № [NUMBER] ; а також вона користувалася Інтернет-рахунком № [NUMBER] , який відкрито на її ім`я за допомогою послуги Інтернет-картка, на яких знаходились власні кошти позивачки: відповідно 27 016,28 грн. та 1840,66 грн. У січні 2015 року вказані рахунки були заблоковані АТ КБ «ПРИВАТБАНК», чим обмежено її право користуватися власними грошима та банківськими послугами. З метою захисту своїх прав позивачка зверталась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою до АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року у справі № 569/1697/16-ц позов [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволено частково. Зобов`язано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] грошовими коштами, що знаходяться на її гривневому картковому рахунку № [NUMBER] (пластикова картка «Універсальна» № [NUMBER] ) в межах залишку 27016,28 грн. та грошовими коштами, що знаходяться на її гривневому рахунку № [NUMBER] (Інтернет-картка) в межах залишку 1840,66 грн., шляхом негайного розблокування зазначених карткових рахунків. Вищезазначене рішення Рівненського міського суду Рівненської області залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року та постановою Верховного суду від 16.08.2019 року. На виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області 31.05.2017 року був виданий виконавчий лист у справі № 569/1697/16-ц. 13.03.2018 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіним С.В. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження. Вважаючи, що банк безпідставно утримував кошти з січня 2015 року до 30.10.2019 року, позивачка звернулась до Рівненського районного суду Рівненської області з даною позовною заявою, відповідно до якої просила стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інфляційні втрати за період з 01.01.2015 по 30.10.2019 року в сумі 31 536,76 гривень та 3% річних за період з 30.10.2016 по 30.10.2019 року в сумі 2 597,00 гривень. А також просить стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходив з наступного. Предметом позову є відповідальність за порушення виконання договору банківського рахунка. Відповідно до вимог статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12. Зобов`язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов`язань (наприклад, обов`язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов`язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Тому пояснення представника відповідача про те, що рішенням суду на банк не були покладені зобов`язання з повернення грошових коштів; і що розблокування рахунків позивачки, після яких вона могла користуватися своїми коштами - не відносяться до зобов`язальних, на які можуть поширюватися правила ст. 625 ЦК України - є помилковими. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з виписки по рахунку клієнта [PERSON] № [NUMBER] від 04.11.2019 р., яка містить дані щодо операцій [PERSON] за період з 01.10.2019 по 04.11.2019 року, позивачка 30.10.2019 здійснювала операції по карткових рахунках у вигляді зняття готівки, здійснення переказів, поповнень мобільного телефону. Однак, вищезазначене не свідчать про те, що карткові рахунки позивачки було розблоковано 30.10.2019 року, як про це пояснює її представник. Саме на це звертає увагу представник відповідача додавши, що позивачка не надала доказів того, коли саме її рахунки були розблоковані банком, і з якого часу вона ними змогла користуватися. Зважаючи на наведене та наявних матеріалів справи суд не може встановити період, протягом якого рахунки позивачки були заблокованими, і з якого саме часу вона змогла ними користуватися знову та розпоряджатися наявними на рахунках грошовими коштами. Адже факт зняття позивачкою готівкових коштів 30.10.2019 року не підтверджує ту обставину, що саме до 30.10.2019 року позивачка не могла користуватися своїми коштами, і саме до 30.10.2019 року ці рахунки були заблоковані а, відповідно, і перевірити обґрунтованість розміру заявлених вимог позивачкою вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Так, положеннями ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів, зокрема відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що Банком було допущено порушення зобов`язання шляхом заблокування карткового рахунку. Однак позивачкою не наведено достатніх доказів щодо періоду дії таких обмежень - періоду блокування коштів. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність. Щодо усного клопотання представника Банку про застосування строків позовної давності. Так, на думку представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК», позивачка дізналася про порушення свого права відразу після заблокування її рахунків, а тому саме з цього часу слід обраховувати трирічний строк позовної давності. А до суду позивачка звернулася з пропуском строку позовної давності. Зважаючи на це у задоволенні позову слід відмовити. Щодо цієї заяви суд зазначає наступне. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому дата розблокування карткових рахунків і є датою, коли зобов`язання припинилося. Зважаючи на викладене суд вважає, що право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникло в [PERSON] за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, а тому суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Адже представник банку не заперечив, що розблокування рахунків відбулося після звернення позивачки до виконавчої служби, а таке відбулося у березні 2018 року. А з березня 2018 року до часу звернення позивачки до суду не минуло три роки. А тому немає підстав для відмови у задоволенні позову саме з цих підстав - пропуску строку позовної давності. З урахуванням встановлених обставин та встановлених обставин справи суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовну слід відмовити за його недоведеністю. Розподіл судових витрат відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України, і вони покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed