Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказував, що з 26 лютого 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 червня 2017 року. В період шлюбу, 05 червня 2012 року, ними був придбаний житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на який було оформлено на ім'я дружини. Але після розірвання шлюбу він, [PERSON], не зміг дійти згоди з відповідачем одо поділу спільного майна, який є вказаний житловий будинок. Та оскільки між ними не було укладено шлюбного договору, а досягти домовленості про подій майна він не зміг, тому вважає,ю що будинок повинен належати кожному з ним у рівних частках, тобто по 1/2 частині. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, але подав заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних в ній доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але в підготовчому провадженні подала заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі та про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та ухвалює рішення за наявності для того законних підстав. Ознайомившись з заявою відповідача [PERSON] про визнання позову, суд приходить до висновку, що така заява не суперечить закону та достовірно відображає позицію відповідача в даній справі, оскільки подана нею особисто. Від так, визнання відповідачем позову не порушує її права, свободи чи інтереси, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених вимог. В судовому засіданні, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Спірним майном є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та зареєстрований з 30 жовтня 2012 року на праві власності в цілому за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаражою Н.П. 05 червня 2012 року за реєстр. № 1963. В період часу, з 26 лютого 2011 року, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого 26 лютого 2011 року Жовтневий відділом державно РАЦС Харківського міського управління юстиції. Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 червня 2017 року в справі № 630/233/17, яке набрало законної сили 12 липня 2017 року. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Набуття подружжям [PERSON] права власності на спірний житловий будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], відбулось в період шлюбу. Таким чином, обсяг спільно нажитого подружжям майна, наявного на час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, складається з житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Вимог щодо визначення іншого майна, як об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, стосовно якого може постати питання про поділ, сторонами у справі не заявлено. Позивач [PERSON] в позові наголошує на тому, що спірний житловий будинок був придбаний подружжям спільно. Як вбачається з тексту договору від 05 червня 2012 року купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], в п. 7.3., є запис про те, що придбання нерухомого майна здійснюється [PERSON] на грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, та за наявності на це попередньої письмової згоди її чоловіка, [PERSON] Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами в період шлюбу за кошти, які були набуті ними спільно, та в інтересах сім'ї, а від так цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки відповідачем [PERSON] визнані позовні вимоги в цілому, суд визнає спірний житловий будинок таким, що належить сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному. Тому суд задовольняє позов повністю. Одночасно з цим, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, виходячи з того, що відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті. Так, позивачем [PERSON] при зверненні з позовом було сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1029635844.1 від 07 травня 2018 року. З цієї суми судового збору 50% підлягають поверненню позивачу з державного бюджету, а інші 50% слід стягнути на його користь з відповідача [PERSON] Крім цього, при винесенні ухвали від 25 травня 2018 року про відкриття провадження в справі судом була попередньо визначена сума судового збору в 2000,00 грн., оскільки визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідала вартості 1/2 частини житлового будинку, право власності на яку позивач просив визнати за ним. Позивачу [PERSON] в ухвалі від 25 травня 2018 року було запропоновано здійснити доплату судового збору в сумі 1295,20 грн. Але жодної дії, спрямованої на доплату судового збору або подання документів, які б підтверджували ціну позову, тобто вартість спірного нерухомого майна, позивачем не вчинено. Тому, у відповідності до ч. 2 ст. 176 ЦПК України суд стягує з позивача [PERSON] недоплачений судовий збір.

Outcome: approved