Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 30 червня 2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 02 липня 2021 року. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] до 2010 року проживав та навчався в місті Перечин. Він проживав разом із своїми батьками, дідусем та бабусею по [ADDRESS] . [INFO] помер дідусь позивача [PERSON] , [INFO] . За свого життя дідусь склав заповіт та заповів належну йому частину житлового будинку з надвірними будовами та спорудами, який розташований в [ADDRESS] та все інше майно, яке буде йому належати на час смерті, своєму онукові позивачу\~ [PERSON] . Позивач заяви про прийняття спадщини чи відмову від неї не подавав, оскільки як на момент смерті дідуся, так і після смерті постійно проживав з ним, доглядав за будинком як самостійно, так і з допомогою батьків, тому прийняв спадщину. У 2020 році позивач вирішив оформити право власності на будинок, який він отримав у спадщину. В процесі підготовки документів позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] 03.03.2020 року на підставі договору купівлі-продажу став власником будинку, який належить позивачу\~ на праві власності в порядку спадкування. Яким чином та хто виступав продавцем даного будинку позивачу невідомо, в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно продавця, або ж попереднього власника не зазначено. З метою з`ясування обставин щодо особи, яка уклала договір купівлі-продажу відповідачу, в інтересах позивача було подано запит для отримання інформації з інвентарної справи, проте розпорядник інформації Перечинська міська рада відмовила у наданні будь яких документів, зазначивши, що матеріали інвентарної справи можна отримати для ознайомлення тільки на підставі рішення суду. Також представником позивача адвокатом Суязовою Г.В. було подано адвокатський запит про надання заяви та додатків, які подались відповідачем до Перечинської міської ради для надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок об`єкт позову, з метою збору доказів по справі. Однак, Перечинська міська рада також не надала відповіді на даний адвокатський запит вказавши, що його довіритель з такою заявою не звертався. Позивач зазначає, що прийняв спадщину будинок [ADDRESS] , так як на момент смерті спадкодавця постійно проживав з ним та вступив у володіння спадковим майном. Позивач перебував на обліку в медичному закладі в м. Перечин, та на медичній документації вказувалась адреса [ADDRESS] , як з моменту народження так і по 2000 рік. Позивач навчався в Перечинській ЗОШ І-ІІІ ступенів та закінчив її в червні 2000 року, саме до цього часу позивач проживав в будинку [ADDRESS] . Батьки позивача [PERSON] та [PERSON] також проживали у вказаному будинку по 1998 рік. А з 1998 року батьки позивача переїхали до с. Сімерки, однак позивач залишився проживати в місті Перечин, так як ще відвідував школу. Позивач змінив адресу проживання 10 травня 2000 року та переїхав жити до батьків в с. Сімерки Перечинського району Закарпатської області. Зазначене підтверджується копіями медичної документації, атестатом, копією аркушів будинкової книги по [ADDRESS] , аркушів будинкової книги по [ADDRESS] , поясненнями сусідів, копією екзаменаційної картки водія батька позивача, де також вказується його адреса: [ADDRESS] », копією відповіді на адвокатський запит від ГУ ДМС України в Закарпатській області. Спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , позивач проживав разом з ним та після смерті аж до 2000 року. Спадкодавцю на праві власності належав будинок [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 12 травня 1989 року. Оскільки інших спадкоємців в заповіті вказано не було, позивач від спадщини не відмовився, постійно проживав, прийняв спадщину, отже є власником будинку [ADDRESS] . Статтею 17 ЦК УРСР 1963 року визначається, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. На момент смерті спадкодавця (1996 рік) позивач був неповнолітнім у віці 13 років, проживав разом з батьками, місце проживання яких було: будинок [ADDRESS] . Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст. 524 ЦК УРСР 1963). Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ст. 534 ЦК УРСР 1963 року). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР 1963). Ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визначає дії, які свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Чинним, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавством не було обмежено строк видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до пункту 133 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції № 18/5 від 14 червня 1994 року (яка діяла під час спірних правовідносин), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Позивач продовжував проживати у будинку після смерті спадкодавця, разом з батьками підтримував його у належному стані, здійснював догляд за ним, що також підтверджується письмовими поясненнями сусідів. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права. Таким чином, виходячи майнове право на спадкове майно у позивача виникло з моменту відкриття спадщини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім цього ч. і та ч. 2 ст. 386 ЦК України вказують, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140 цс-14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними, (п. 84, 85 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі №183/1617/16). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ст. 387, 388 ЦК України). Суб`єкт права вільний у виборі способу захисту своїх прав, але це означає, що, вибираючи певний спосіб захисту, особа приймає на себе ризик його неефективності. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац ю пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3- рп/2ооз).У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Як зазначає представник позивача у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права (п. 51 Постанови Великої Палати Верховного суду від 11.02.2020 року по справі № 922/614/19). Оскільки третя особа, яка не була власником об`єкту спору - житловим будинком, не мала права відчужувати належний позивачу в порядку спадкування будинок, позивач вважає ефективним способом захисту свого права вимогу про витребування майна у добросовісного набувача, так як майно вибуло від позивача з незалежних від нього дій. На підставі вищенаведеного позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2002118521232 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, В судовому засіданні представник позивача адвокат Суязова Г.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов повністю на підставі мотивів, які наведені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Резуненко О.А. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив в повному обсязі та подав суду з цього приводу заперечення на позовну заяву. Зокрема, представник відповідача зазначає, що той є добросовісним набувачем майна, а відтак позов до нього про витребування майна з чужого незаконного володіння не може бути задоволений згідно висновку ВС в Постанові №674/31/15-ц. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Для звернення до суду з вказаним позовом позивач повинен надати відповідний витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно. Факт того, що позивач став власником спірного майна у 1996 року не відповідає дійсності, адже досягнувши повноліття у 2001 році він не звертався та не звернувся по сьогодні щодо оформлення ймовірного права власності. Щодо тези Позивача, що він нібито доглядав за будинком, дідусем та бабусею, то така також не відповідає дійсності, адже як вбачається з матеріалів справи, позивач на день смерті [PERSON] мав 13 років та перебував на утриманні своїх батьків та сам потребував утримання. Крім цього, згідно з законодавства, чинного на той момент, позивач у 13 років не міг нікого та ніщо утримувати. Більше того, на думку представника відповідача, навіть після досягнення повноліття позивач продовжував перебувати на утриманні своїх батьків (які постійно проживали в с. Сімерки) у зв`язку з продовженням навчання. Відповідач вважає, що дідусь позивача [PERSON] не міг скласти такого заповіту, адже на цей час він важко хворів, був встановлений діагноз: плоскоклітинний рак в\\з стравоходу. У зв`язку з цим спадкодавець [PERSON] перебував під стороннім постійним доглядом з боку дорослих рідних і жодна особа з рідних не знала про заповіт або візити нотаріуса до хворого в цей час. Згідно з довідки № 288, виданої КНП «Закарпатський протипухлинний центр ЗОР м. Ужгород», [PERSON] , у зв`язку з встановленим йому діагнозом, «перебував на обліку в обласному онкологічному диспансері з травня 1996 року. В стаціонарі в червні 1996 р. проведена паліативна операція накладання гастростоми». За інформацією сина [PERSON] , його батько [PERSON] не міг в той час скласти заповіт, адже постійно перебував під дією сильних наркотичних засобів, які вводилися йому за вказівкою та рецептом лікарів. Як вбачається з заповіту, такий «у зв`язку з хворобою цей заповіт посвідчено в обласному онкологічному диспансері», проте нотаріус не з`ясовував характер хвороби та не встановлював того факту, що на момент складання заповіту заповідач не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім цього, згідно з законодавством, чинним на той момент, згідно з ст. 40 Закону України «Про нотаріат» до нотаріально посвідчених документів прирівнюються: заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях або проживають у будинках для престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів Про відсутність заповіту також свідчить договір дарування від 07.05.2010 року, згідно з п. 2 якого вбачається, що житловий будинок належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Перечинською державною нотаріальною конторою 21.10.2009 року за № 662. Отже, станом на 1996 рік заповіт об`єктивно неможливо було скласти, а також станом на 2009 рік жодного заповіту на вказане майно не існувало. Вказане підтверджується також фактом видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Перечинською державною нотаріальною конторою 21.10.2009 року за № 662, на підставі якого і було в подальшому подаровано будинок, адже відкриваючи спадкову справу, нотаріус відповідно до п. 214 Інструкції (чинної на той момент) «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 03.03.2004 № 20/5 здійснює перевірку наявності заповіту за допомогою Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Спадковий реєстр. Крім цього, детальний аналіз змісту документа під назвою «дублікат заповіту» свідчить про те, що такий є нікчемний по своїй суті, оскільки складений в місті Ужгород 11.06.1996 року, а посвідчений нотаріусом Перечинської державної нотаріальної контори. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-ХІІ (в редакції чинній на момент складання заповіту) зазначено, що нотаріальний округ визначається управлінням юстиції за заявою нотаріуса відповідно до адміністративно-територіального поділу України. Таким чином, [PERSON] 11 червня 1996 року не міг складати та не склав жодного заповіту. Отже, навіть якби позивач звернувся за належним оформленням ймовірного права власності, йому було б відмовлено, адже поданий позивачем заповіт містить явні ознаки нікчемності та не може свідчити про права. Згідно з ст. 11 ЦК УРСР позивач став дієздатним громадянином з моменту повноліття. Тільки з моменту повноліття він міг вчиняти дії, пов`язані з управлінням та володінням майном. Проте, як вбачається з матеріалів позову, позивач стверджує, що його батьки проживали в с. Сімерки, а згідно з законодавства, чинного на той час, місце проживання дітей є місце проживання їх батьків. Проте законодавство, чинне на той час, не пов`язує факт проживання з автоматичним фактом прийняття спадщини. Для прийняття спадщини згідно з законодавства, чинного на той час, необхідно було вчинити дії з управління та володіння майном, а як відомо позивач таких дій вчинити не міг в силу ст. 11 ЦК УРСР, або подання заяви про прийняття спадщини, чого не зробили батьки та в подальшому Позивач. Чинне законодавство на той час не містило норми про автоматичне прийняття спадщини малолітніми та неповнолітніми (така норма з`явилася в законодавстві тільки у 2004 році). Таким чином, якщо прийняти заповіт за дійсний, то згідно з ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР (чинної на момент правовідносин) у зв`язку з бездіяльністю позивача та його батьків він вважається таким, що відмовився від прийняття спадщини. Про свою бездіяльність протягом 24 років позивач стверджує в позовній заяві, зазначає: « у 2020 позивач вирішив оформити право власності на будинок, який він отримав у спадщину». Навіть якщо врахувати факт повноліття позивача, як можливу підставу для поновлення в судовому порядку шестимісячного строку для прийняття спадщини, то такий строк він також пропустив, вже протягом 19 років. Як випливає зі змісту ст. 390 ЦК України набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи міг знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи міг знати про неправомірність свого володіння. Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. Зокрема відповідно до ст. 388 ЦК, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про незаконність свого володіння. Враховуючи вищенаведене, відповідач вважається добросовісним набувачем. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак, у даному випадку будь-яка з підстав для звернення до суду з віндикаційним позовом відсутня. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу належності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності чи іншому титулі. За наявності відповідного спору право позивача не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову (Постанови Вищого господарського суду України від 14.03.2017 у справі № 38/5005/5752/2012 та від 12.10.2011 у справі № 5002-12/ 757-2011). Проте, позивач не врахував той момент, що він не може бути абсолютним власником будинку, розташованого по [ADDRESS] , адже: по-перше, спадкодавець не володів усім будинком, а лише його частиною; по-друге, незалежно від наявності заповіту, після смерті спадкодавця [PERSON] обов`язкова частка дісталась його непрацездатній дружині [PERSON] ; по-третє, позивач повинен відшкодувати володільцю майна витрати на утримання, поховання спадкодавця та витрати на утримання його ймовірної частки за 24 роки. У зв`язку з наведеним, законодавець чітко визначив спосіб захисту для позивача і позивач повинен звертатися до суду в законом визначений спосіб захисту, а не як йому заманеться. Верховний суд у своїй постанові від 13 листопада 2019 року № 645/4220/16-ц ВС зазначив, що задоволення позовних вимог за первісним позовом (аналогічних вимогам у даній ситуації) про витребування спірної квартири в особи, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому на підставі вищенаведеного просить суд в задоволенні позовних вимог позивача відмовити. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Резуненко О.А. просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з мотивів, які наведенні ним в запереченні на позовну заяву. Заяви та клопотання та сторін: - клопотання представника позивача про витребування доказів (а. с. 6); - заява представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду від 22.07.2020 року (а. с. 51); - клопотання представника відповідача про виклик свідка від 28.07.2020 року (а. с. 74); - клопотання представника відповідача про визнання неналежними та недопустимими доказів (а. с. 75-76); - заява представника відповідача про надання доступу до справи в системі електронний суд (а. с. 161); - заява представника позивача про допит свідків від 09.12 2020 року (а. с. 164); - заява представника відповідача про відкладення розгляду справи від 21.01.2021 року (а. с. 172); - заява представника позивача про відкладення розгляду справи від 21.01.2021 року (а. с. 175); - заява представника позивача про відкладення судового засідання від 31.03.2021 року (а. с. 189); - заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду від 23.06.2021 року (а. с. 202); - заява про застосування строку позовної давності від 29.06.2021 року (а. с. 213-215). Судом під час розгляду даної справи вчинені наступні процесуальні дії: - ухвала суду від 24.07.2020 року про задоволення заяви представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду від 22.07.2020 року (а. с. 53-55); - ухвала суду про витребування від Перечинської міської ради Закарпатської області належним чином завірених копій матеріалів інвентарної справи будинку [ADDRESS] , а також заяви громадянина [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою (а. с. 85, 87-88); - ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення цивільної справи до судового розгляду (а. с. 156-157); - ухвала суду від 29.06.2020 року про задоволення заяви представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а. с. 204-205); Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши представників сторін в судовому засіданні, допитавши свідків, суд дійшов такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] до 2010 року проживав та навчався в місті Перечин Закарпатської області. Він проживав разом із своїми батьками, дідусем та бабусею по [ADDRESS] . Судом встановлено, що [INFO] помер дідусь позивача [PERSON] [INFO] . За свого життя дідусь склав заповіт та заповів належну йому частину житлового будинку з надвірними будовами та спорудами, який розташований в [ADDRESS] та все інше майно, яке буде йому належати на час смерті, своєму онукові позивачу [PERSON] (а. с. 12-13). Факт складання заповіту сторонами не оспорювався в судовому порядку, заповіт судом недійсним не визнаний. Судом також встановлено та визнано сторонами справи, що позивач заяви про прийняття спадщини чи відмову від неї не подавав, оскільки після смерті постійно проживав з спадкодавцем, а тому прийняв спадщину. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 07.05.2010 року [PERSON] , яка є бабусею позивача, подарувала спірний будинок своєму сину [PERSON] , а згідно з п. 2 договору дарування вбачається, що даний житловий будинок належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Перечинською державною нотаріальною конторою датою 21.10.2009 року за № 662 (а. с. 165-166, 128-129). Також встановлено, що обдарований [PERSON] , який є сином [PERSON] , продав даний будинок відповідачу [PERSON] 03 березня 2020 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. № 1097 (а. с. 194). На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна. Верховний Суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного в справі № 645/4220/16-ц від 13 листопада 2019 року з цього приводу в тотожній цивільній справі висловив наступну правову позицію. Згідно зі ст. 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», № 15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», № 28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз. 1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз. 2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», № 19336/04, §166168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст. 1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Суд ураховує також позицію ЄСПЛ в іншій справі, де суд зазначив, що конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірного нерухомого майна у особи, яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на дану особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити (рішення у справі «Alentseva v. Russia» від 17.11.2016, рішення остаточне). Суд також критично оцінює посилання представника позивача як на підставу своїх доводів та заперечень на Постанову Великої Палати Верховного суду від 11.02.2020 року по справі № 922/614/19, оскільки вважає, що суть та характер спірних правовідносин в даних справах не є тотожними та суттєво відрізняються як за суб`єктним складом сторін, так і за юридичним змістом спірних правовідносин, а тому не може бути застосованим судом в даній справі. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав задоволення позову в повному обсязі. Судовий збір покладається на позивача, що відповідає положенням п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed