Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру», за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення індексації, компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач [PERSON] працювала на Виробничій філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» та згідно наказу від 30.03.2015р. № 12-к була звільнена з роботи 31.03.2015р. За час роботи на підприємстві виникла заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 4276,80 грн., яку було стягнуто судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015р. по справі №127/25337/15-ц, але фактичний розрахунок був проведений відповідачем лише 13.05.2017р., що підтверджується випискою ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно довідки Виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» від 27.06.2017р. №270, середньомісячний заробіток [PERSON] за останні два місяці перед датою припинення трудових відносин складає 491,94 грн., середньоденна зарплата - 89,44 грн. На підставі статей 116, 117 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням термінів їх виплати», п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01.04.2015 року по 13.05.2017 року (528 робочих днів) в сумі 47 224,32 грн. (528 роб. днів х 89,44 грн. = 47 224,32 грн.), а також індексацію в сумі 1744,62 грн. (1684,00 грн. прожитк. мінімум для працезд. осіб з 01.05.2017р. х 103,6% коефіцієнт індексації) та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2295,21 грн., понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] зменшили позовні вимоги (а.с. 104-106). Зменшені позовні вимоги підтримали повністю, просили суд стягнути з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 47 224,32 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 1525,21 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 грн. Також надали суду пояснення аналогічні змісту письмових пояснень, які приєднані до матеріалів справи (а.с. 132-136). Представник відповідачаНімченко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на письмові заперечення (а.с. 81-88), просив в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Судом встановлено, що 17.06.2013 року [PERSON] переведена з посади заступника начальника планово-економічного відділу ДП «Державна картографічна фабрика» у виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр ДЗК» на 0,5 ставки економіста з праці 1 категорії планово-економічного відділу (а.с. 8). Згідно наказу ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр ДЗК» від 30.03.2015 року №12-к [PERSON] була звільнена з роботи 31.03.2015 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України в зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 8, 9). Відповідно до судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015 року по справі №127/25337/15-ц стягнуто з ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр ДЗК» на користь [PERSON] заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 4276,80 грн. (а.с. 11). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2016 року по справі №127/25337/15-ц виправлено описку у вищевказаному судовому наказі та зазначено вірно найменування, адресу та реквізити боржника: Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру», м. Київ, вул. Народного ополчення, 3, код ЄДРПОУ 21616582 (а.с. 12-13). Відповідно до виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13.05.2017 року сплата заборгованості в сумі 4520,40 грн. згідно виконавчого провадження на платіжну картку [PERSON] надійшла 13.05.2017 року (а.с. 14, 16). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд враховує обставини, встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.11.2016 року, відповідно до якого було стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24 148,80 грн. за період з 01.04.2015 року по 27.04.2016 року (а.с. 89-91). Згідно довідки Виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр Державного земельного кадастру» від 27.06.2017 року №270 середньомісячний заробіток [PERSON] за останні два місяці перед датою припинення трудових відносин з ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр Державного земельного кадастру» складала 491,94 грн., а середньоденна заробітна плата складала 89,44 грн. (а.с. 15). Статтею ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю» вказано: установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В п. 21 вищевказаної постанови також зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно п. 2 зазначеного Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 3 вказаного Порядку встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п. п. 5, 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Таким чином, враховуючи наявну заборгованість відповідача по заробітній платі в сумі 4276,80 грн. перед позивачкою [PERSON] на день її звільнення з роботи 31.03.2015 року і те, що виплата даної заборгованості по зарплаті була здійснена відповідачем лише 13.05.2017 року, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 квітня 2016 року по 13 травня 2017 року, оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.11.2016 року було стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24 148,80 грн. за період з 01.04.2015 року по 27.04.2016 року. Тобто, часом затримки розрахунку при звільненні є період з 28 квітня 2016 року по 13 травня 2017 року, кількість робочих днів - 258 (квітень 2016 року -2 дні, травень 2016 року - 19 днів, червень 2016 - 19 днів, липень 2016 - 22 дні, серпень 2016 - 22 дні, вересень 2016 - 22 дні, жовтень 2016 - 20 днів, листопад 2016 - 22дні, грудень 2016 - 22 дні, січень 2017 - 20 днів, лютий 2017 - 20 днів, березень 2017 - 22 дні, квітень 2017 - 19 днів, травень 2017 - 8). За вказаних обставин суд прийшов до висновку, що з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь позивачки [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23 075,52 грн. (258 робочих днів х 89,44 грн. середньоденної зарплати = 23 075,52 грн.). Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає. Компенсацію виплачують за рахунок власних коштів підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету. Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства. Постановою Кабінету Міністрів України №1427 від 20.12.1997 року затверджено «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати». Дія цього Положення поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (пункт 1). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток (пункт 2). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін (пункт 3). У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується (пункт 4). Пунктами 5-7 цього Положення передбачено, що виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати за відповідний місяць. Своєчасно не отримана з вини працівника заробітна плата компенсації не підлягає. Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) у виплаті компенсації може бути оскаржена працівником або уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року роз'яснив, що у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 р. № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Таким чином, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на 1 відсоток. Позивачці [PERSON] заробітна плата своєчасно не була виплачена під час її роботи на підприємстві, а була виплачена лише 13.05.2017 року при примусовому виконанні судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015р. по справі №127/25337/15-ц про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по невиплаченій заробітній платі в розмірі 4276,80 грн. Враховуючи таку затримку у виплаті заробітної плати, ріст індексу цін та зазначені вимоги закону, суд прийшов до висновку про стягнення на користь позивачки [PERSON] з ДП «Центр державного земельного кадастру 1 525,21 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати і погоджується із наданим розрахунком позивачки [PERSON] (а.с. 105), оскільки він є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону та матеріалам даної справи. При цьому суд вважає безпідставними твердження представника відповідача про застосування позовної давності до вимог [PERSON] про стягнення середнього заробіткуза час затримки розрахунку при звільненні з огляду на таке. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення йому наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Суд також приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237 1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-40цс16. Тобто для звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. По справі встановлено, що позивачку [PERSON] звільнено з роботи з 31.03.2015 року та 13.05.2017 року із нею проведено фактичний розрахунок при звільненні. Оскільки про порушення свого права позивачка [PERSON] дізналась після проведеного повного розрахунку - 13.05.2017 року і звернулась до суду не порушивши тримісячний строк - 12.07.2017 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду (а.с. 2), тому строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачкою не пропущено. Щодо вимоги представника відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, то суд враховує рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 15.10.2013 року №8-рп/2013 в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України в системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР (за змінами) необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи наведені обставини, строк позовної давності до вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати застосуванню не підлягає. З урахуванням встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч. 1 ст. 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Згідно наданих квитанцій судові витрати позивача [PERSON] становлять 6 640,00 грн., з яких: 640,00 грн. сплачений судовий збір (а.с. 1), 6000,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката (а.с. 143-145). Оскільки позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню (50,46%), то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а саме 246,01 грн. судового збору та 3027,60 грн. витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial