Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

В квітні 2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що на праві особистої власності [PERSON] належало 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] та 31/50 частина житлового будинку по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер ,відкрилася спадщина за заповітом від 14.08.2014 р.,посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною О.В.,згідно якого [PERSON] заповів усе належне йому майно позивачу [PERSON] . Протягом встановленого законом строку на прийняття спадщини, позивач звернувся до приватного нотаріуса Любіченковського О.О.із заявою про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою нотаріуса від 08.02.2018 р.було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON] через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Посилаючись на те, що в інший, позасудовий спосіб, захистити майнові права спадкоємця неможливо, позивач просить суд на підставі ст. 1216, 1218, 1223, ч.1 ст.1297 ЦК України визнати за ним право власності на 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , право власності на 31/50 частину житлового будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Ухвалою від 04.05.2018 р. було відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Любіченковського О.О.копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 22.06.2018 р.строк підготовчого провадження було продовжено та залучено до участі у справі третю особу [PERSON] . Ухвалою суду від 05.09.2018 р.було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2019 р.,справа передана на розгляд під головуванням судді Галущенко Ю.А. Ухвалою суду від 09.12.2019 р.до участі у справі залучена відповідач [PERSON] . Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подала. Від третьої особи до суду надійшла копія спадкової справи № 9/2017 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] та заява про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні представник позивача адвокат Василега І.М. підтримала вимоги свого довірителя та зазначила,що предметом поданого [PERSON] позову є захист майнових прав спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] ,який за життя висловив свою волю щодо розпорядження особистим майном на випадок смерті у нотаріально посвідченому заповіті від 14.08.2014 р.,заповіт є чинним. Відповідач [PERSON] ,яка є спадкоємицею після смерті [PERSON] за законом першої черги,достовірно обізнана про наявність та зміст заповіту,не оспорювала його протягом часу розгляду справи,проте утримує оригінали правовстановлюючих документів на майно померлого,що перешкодило позивачу оформити документально майнові права спадкоємця у нотаріальній процедурі. Представник Запорізької міської ради Онищенко Л.А.не висловила заперечень проти позову. Відповідач [PERSON] в жодне із призначених у справі судових засідань не з`явилась з невідомих причин,викликалась шляхом направлення судових повісток на зареєстровану адресу проживання,про зміну якої суд не повідомляла. Інформація про призначені до розгляду судові справи розміщена у вільному доступі на офіційному сайті «Судова влада». Згідно електронного сайту Шевченківського районного суду м.Запоріжжя користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їх частин, інформації про призначені судові засідання. В такий спосіб суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача [PERSON] про дату,час і місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю від 20.11.2017 р. [PERSON] в судові засідання,які призначались у справі 09.12.2019 р.,08.04.2020 р.,14.09.2020 р.,11.11.2020 р. систематично не з`являвся,надавав письмові заяви про відкладення розгляду справи з різних підстав. Як передбачено ч.1 ст.223 ЦПК України,неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови,що його належним чином повідомлено про дату,час і місце цього засідання,не перешкоджає розгляду справи по суті,крім випадків,визначених цією статтею. Частина 1 статті 44 ЦПК України передбачає,що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами ;зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Частина 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку,кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Строки, встановлені ЦПК України,є обов`язковими для суддів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: -одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; -«право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; -сторона в розумні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; -право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та, власне, необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учаснику справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Враховуючи,що відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] ,належним чином повідомлені про дату,час і місце судового засідання,систематично не з`являлися до суду за викликом,що має ознаки зловживання процесуальними правами,зводить нанівець саму суть права позивача на розгляд його справи судом у розумні строки,без невиправданих зволікань,призводить до несправедливості цивільного провадження в цілому,суд розглянув справу за відсутності відповідача та її представника. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Четвертої Державної Запорізької нотконтори 30.03.1979 р.за реєстровим № 1-614 , [PERSON] на праві власності належало 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] ,право власності було зареєстровано в ОП ЗМБТІ (а.с.15-16). На підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 14.09.2012 р.,виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною О.В.,зареєстрованого у реєстрі за № 1114, [PERSON] на праві власності належало 31/50 частину житлового будинку по [ADDRESS] , право власності було зареєстровано в ОП ЗМБТІ(а.с.17-18) 14.08.2014 р. [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною О.В.та зареєстрований в реєстрі за № 512, за яким усе майно заповідав [PERSON] (а.с. 5). Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, акти цивільного законодавства, а згідно ст.1220 ЦК України встановлено, що смерть спадкодавця породжує спадкові правовідносини. Як передбачено ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять всі права та обов`язки, які належали спадкоємцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або заповітом, право на спадкування мають особи, які визначені у заповіті. [PERSON] помер [INFO] (а.с.75), відкрилася спадщина за заповітом, яку позивач прийняв, подавши 27.11.2017 р.приватному нотаріусу Любіченковському О.О.заяву про прийняття спадщини(а.с.89). З матеріалів спадкової справи № 9/2017 до майна померлого [PERSON] ,заведеної приватним нотаріусом Любіченковським О.О.,вбачається,що із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась донька померлого [PERSON] (а.с.69),якій 08.09.2017 р.було повідомлено про наявність заповіту [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.87). Оригінал заповіту був досліджений в судовому засіданні та за формою і змістом він повністю відповідає долученій до матеріалів справи копії. Також в оригіналі в судовому засіданні були досліджені матеріали технічних паспортів на спірні об`єкти індивідуального будівництва та звіти щодо оцінки майна,які за формою і змістом повністю відповідають долученим до матеріалів справи копіям. На час розгляду справи відомостей про скасування заповіту [PERSON] від 14.08.2014 р.,або його оспорювання у судовому порядку, суду не надано. Постановою нотаріуса від 08.02.2018 р. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] через відсутність оригіналів документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно,яким є нерухомість. Як роз`яснено п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вимоги спадкоємця про визнання права власності на спадкове майно можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, яка завершується винесенням нотаріусом відповідної постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача,у розпорядженні [PERSON] відсутні оригінали документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно,яким є нерухомість,оскільки вони перебувають у володінні відповідача [PERSON] . З наданих ОП ЗМБТІ на запити нотаріуса копій правовстановлюючих документів встановлено,що [PERSON] на час смерті на праві особистої власності належали 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] ,право власності було набуто у встановленому законом порядку,пройшло державну реєстрацію. Постанова нотаріуса про відмову видати позивачу свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] ,якою завершена процедура нотаріального розгляду його заяви про це, перешкоджає позивачу захистити спадкові права в позасудовий спосіб і є підставою для визнання за ним права власності на успадковану нерухомість, що відповідає приписам ст. 16 ЦК України про право на захист особою свого цивільного права шляхом визнання за ним права власності на майно. Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивач не заявляв про розподіл судових витрат. На підставі ст.ст. 16, 328, 370, 1216-1218, 1223,1268 ЦК України, ,ст. 12, 13, 76, 81, 258, 259, 265, 353, 355 ЦПК України, суд -

Outcome: approved