Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] «Страхове товариство «Гарантія» 46773грн. у відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу та 20000 грн. з [PERSON], у відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що внаслідок ДТП, яке сталося з вини відповідача [PERSON] 04 січня 2017 року, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, було пошкоджено належний їй автомобіль Фольксваген Транспортер. Позивач зазначила, що адміністративне провадження щодо порушення відповідачем [PERSON] дорожнього руху закрите за нереабілітуючих відповідача підстав через збіг строку притягнення до адміністративної відповідальності. Оскільки відповідачем застраховано цивільну відповідальність у відповідності до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у [PERSON] «СТ «Гарантія», тому матеріальну шкоду слід стягнути зі страховика. Моральну шкоду слід відшкодувати з заподіювача шкоди. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов. Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи. Також зазначає, що судом було вірно встановлено обставини справи, проте зроблені неправильні висновки та неправильно застосовано норми права. На думку апелянта, судом мало бути застосовано вимоги ст.1188 ЦК України при вирішенні даного спору. Крім того, [PERSON] зазначила, що будь яких доказів того, що шкода, завдана знищенням належного їй автомобіля автомобілем ЗІЛ 130 під керуванням [PERSON] завдана не з вини [PERSON] відповідачами не надано. Більш того, апелянт зазначає, що [PERSON] свою вину визнав, зокрема, що саме він не впорався з керуванням, внаслідок чого здійснив наїзд на належний їй автомобіль. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулася з позовом про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 46773 гривень завданої внаслідок ДТП до відповідача [PERSON] «СТ «Гарантія», а не до особи , якою таку шкоду завдано і цивільно-правова відповідальність якої застрахована [PERSON], тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд зазначив, що доказів завдання позивачу внаслідок ДТП відповідачем [PERSON] шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки суду не надано. Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки вірно встановивши обставини справи, судом не вірно застосовано норми матеріального права. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. В ч.2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Тобто, в ч. 2 ст.1167 ЦК України передбачено підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст.1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме винний водій. Відповідно до вимог ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини. Зокрема, відповідно до положень ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 04 січня 2017 року в м. Новгород-Сіверському, по вул. Рокосовського біля будинку №58 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля Фольксваген Транспортер, д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON] В результаті ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником транспортного засобу автомобіля Фольксваген Транспортер, державний номерний знак [NUMBER], є [PERSON] (а.с.10). З приводу ДТП співробітниками Новгород-Сіверського ВП ГУ НП в Чернігівській області складено протокол серії БР №277583 про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно [PERSON] та зазначено, що [PERSON] порушив п. 28.1 ПДР України. Сам пункт 28.1. ПДР України говорить, що на гірських дорогах і крутих спусках, де зустрічний роз'їзд утруднено, водій транспортного засобу, що рухається на спуск, повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються вгору. Як підставу для складання Протоколу зазначено, що 04 січня 2017 року об 11 годині 30 хвилин [PERSON] керував автомобілем ЗІЛ-130, не вибрав безпечної швидкості руху та не врахував дорожню обстановку, здійснив зіткнення з автомобілем Фольксваген Транспортер під керуванням [PERSON] Вбачається, що питання встановлення вини [PERSON] було предметом дослідження судом при вирішенні питання про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП України. Постановою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 20 лютого2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 23 березня 2017 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене [PERSON], закрито за відсутності в його діях складу правопорушення. Судом було зазначено, що зі змісту складеного відносно [PERSON] протоколу вбачається, що йому ставиться в провину лише порушення вимог п.28.1 ПДР України, відомості про те, що [PERSON] порушив інші вимоги ПДР України у протоколі відсутні (а.с.5-6, 23-24). Позивач звернулась до суду зі скаргою на дії працівників поліції щодо складання протоколу в справі про адміністративного правопорушення (а.с.35). Співробітниками Новгород-Сіверського ВП ГУ НП в Чернігівській області складено інший протокол серії БР №277600 відносно [PERSON] про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП. В даному протоколі зазначено, що [PERSON] порушив вимоги п.12.1 [PERSON] дорожнього руху (а.с.32). Згідно пункту 12.1. ПДР України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Постановою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2017 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене [PERSON], закрито в у звязку з збігом строку накладення адміністративного стягнення (а.с.33, 37-38). Відповідно до Полісу №АЕ/8359724 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 10 травня 2016 року позивачем застраховано цивільну відповідальність у відповідності до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.30). Відповідно до вимог положень ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 6. ЗУ Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Пунктом 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами КПК не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. З заяви про страховий випадок вбачається, що власником автомобілю ЗІЛ 130 є [PERSON] В цій же заяві [PERSON] зазначав, що він виконував маневр повороту ліворуч, не упорався з керуванням на дуже слизькій дорозі та дуже вузькій ділянці і допустив зіткнення з автомобілем Фольксваген Транспортер, водій якого рухався на високій швидкості угору на зустріч (а.с.36). Зі звіту про оцінку №2457 автотоварознавчого дослідження транспортного засобу від 19 січня 2017 року, автомобіля Фольксваген Транспортер, д.н.з. [NUMBER], проведеного на замовлення [PERSON] «Страхове товариство «Гарантія» матеріальний збиток завданий власнику становить 46772 грн. 95 коп. (а.с.40-54). Вказаний розмір збитку сторонами не оспорюється. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності вини [PERSON] у даній дорожньо-транспортній пригоді. Враховуючи вимоги ст.1182 ЦК України та обставини справи, що мають істотне значення, колегія суддів вбачає наявність вини обох водіїв у скоєнні ДТП та визначає вину [PERSON] у вчиненні ДТП в розмірі 70% та вину [PERSON] в розмірі 30%. Визначаючи частки сторін у вчинені ДТП, апеляційний суд виходить з того, що водіями обох транспортних засобів, всупереч вимогам п.12.1 ПДР України, не в достатній мірі враховані дорожні та погодні умови в момент, що безпосередньо передував зіткненню, а водієм а/м ЗІЛ-130 [PERSON] також і особливості рідини в цистерні, внаслідок чого водіями не обрано такої швидкості яка б дала змогу постійно контролювати рух транспортних засобів та безпечно керувати ними. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов [PERSON] частковому задоволенню. Оскільки відповідальність застрахована в [PERSON] «Гарантія», то матеріальний збиток може бути компенсований страховою компанією в сумі 32741 грн. 10 коп. (46773 грн. х 70%), оскільки стягнення відшкодування зі страхової компанії, за вибором позивача, узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у справі №6-954цс16. Крім того, ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що неправомірними діями [PERSON] позивачу спричинено і моральну шкоду, якої власник транспортного засобу зазнав внаслідок пошкодження належного йому майна. Однак, вказана позивачем сума моральної шкоди на думку колегії суддів завищена, не обґрунтована та не підтверджена належними доказами, та, виходячи з засад розумності та справедливості, її слід зменшити з 20000 грн. до 5000 грн., що вбачається достатнім розміром компенсації її грошового виразу. Таким чином, виходячи з часток вини сторін у скоєнні ДТП, колегія суддів вважає, що слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 3500 грн. у відшкодування моральної шкоди (5000 грн. х 70%). Відповідно до положень ч.5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Також, відповідно до вказаної статті, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено на 70%, то й судові витрати слід відшкодувати у відповідних розмірах з кожного відповідача на користь позивача.

Outcome: partial