Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

В листопаді 2008 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання заповіту від 20.07.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори, недійсним (а.с. 4-7). Півроку потому, в квітні 2009 року [PERSON] звернувся з позовом до суду до [PERSON] та інш. з позовом, в якому просить визнати нечинним рішення виконкому Комсомольської міської ради від 21.03.2006 року, недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та визнання за ним в порядку спадкування обовязкової частки у спадщині право власності на нерухоме майно гараж № 41 по вул. Строна 15-а в гаражному товаристві № 1 в м. Комсомольську, що залишився після смерті його батька [PERSON], померлого 06 серпня 2006 року (а.с. 83-86). Ухвалою суду від 21 травня 2010 року (а.с. 146) згадані позовні заяви були обєднані в одне провадження відповідно до положень ст.126 ЦПК України. До суду позивач не зявився, уповноваживши відповідною довіреністю представляти свої інтереси в суді свою дружину [PERSON] та адвоката [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що батько позивача [PERSON] [INFO], який помер 06.08.2006 р., за 15 днів до своєї смерті склав заповіт на другого сина - [PERSON], [INFO] відповідача по згаданій справі, хоча мав намір заповісти все майно на нього. Позивач вважає, що батька ввели в оману, оскільки він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними на час складання заповіту через захворювання, що мав на день смерті - рак правої легені, ускладнений двобічним ексудативним плевритом та дихальною недостатністю ІІ ст. з вираженим больовим синдромом. При цьому хворий вживав знеболюючі наркотичні препарати, страждав на галюцинації, був дезорієнтований в просторі та часі, не впізнавав близьких людей, з огляду на що слід дійти висновку про те, що заповіт не був проявом його свідомого рішення, і відповідно до положень ст. 225 ЦК України має бути визнаним недійсним. Крім того, через сім місяців після смерті батька - 29 березня 2007 року Комсомольська міська рада на підставі рішення виконкому від 21.03.2006 року видала відповідачеві, прізвище, імя, по-батькові якого співпадає з прізвищем, іменем, по-батькові померлого, свідоцтво про право власності на гараж № 41 по вул. Строна 15-а в гаражному товаристві № 1 в м. Комсомольську, що залишився після смерті його батька [PERSON], після чого була проведена державна реєстрація права власності відповідача на спірний гараж, що порушує його право на обовязкову частку у спадщині. Згодом, змінивши предмет та обєм заявлених позовних вимог (а.с. 142-143, 164), позивач просив суд винести рішення, яким визнати право власності на ? частку спірного гаража за ним та відповідачем відповідно, з огляду на його вимогу про визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні заявлених позовних вимог з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] позов визнав в частині вимоги щодо визнання за позивачем, як інвалідом 2-ї групи права на обовязкову частку у спадщині. В іншій частині позов вважає необґрунтованим і в його задоволенні просить відмовити. Представник виконкому Комсомольської міської ради позов не визнала з підстав, викладених в письмовому запереченні (а.с.104-105), вважає, що на час прийняття оспорюваного рішення виконком діяв в межах наданих повноважень та у відповідності із Законом, з огляду на що підстав для скасування рішення виконкому № 141 від 21.03.2006 року немає. Представник Комсомольської міської ради до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому Законом порядку, до суду відповідач направив заяву про розгляд справи у відсутність свого представника (а.с. 109). Представник КП «Кременчуцьке МБТІ» вирішення спору залишила на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші, надані сторонами на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, встановив наступне: 06 серпня 2006 року помер [PERSON], [INFO] (а.с. 19), який за життя /згідно із повідомленням Комсомольської державної нотаріальної контори /а.с. 179/ прийняв без відповідного оформлення спадкових справ спадщину після померлої дружини [PERSON]В (а.с. 10). Зі смертю [PERSON] в Комсомольській державній нотаріальній конторі відкрилась спадщина за заповітом, згідно з яким (а.с. 30) все належне йому майно [PERSON] заповів своєму синові [PERSON], [INFO]. 24 жовтня 2008 року відповідач отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 176-178), за якими успадкував ? частини майна померлого батька. Позивач, вважаючи заповіт недійсним, спадщину після померлого батька не прийняв, звернувшись із відповідним позовом до суду. Обґрунтовуючи позовні вимоги довірителя, представник [PERSON], послалась на ту обставину, що з кінця червня 2006 року стан хворого різко погіршився, протягом 26.06.2006 року до 07.07.2006 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Комсомольської ЦМЛ, і з 24 липня 2006 року знову був госпіталізований до відділення ЦМЛ в звязку з погіршенням самопочуття. З моменту виписки з лікарні з 08.07.2006 року і до моменту чергової госпіталізації - 24.07.2006 року хворий, в звязку із вираженим больовим синдромом приймав знеболюючі препарати, що наряду з показаннями свідка [PERSON], яка робила хворому інєкції трамадола, [PERSON] підтверджує виписками з наданої для огляду в судовому засіданні амбулаторної карти хворого та інформацією головного лікаря Комсомольської ЦМЛ [PERSON] (а.с. 17). Характер наданих доказів а також наміри покійного за життя заповісти майно старшому синові позивачу по справі, за посиланням представника позивача є свідченням того, що на час складання заповіту [PERSON] був дезорієнтований у просторі, і не міг усвідомлювати значення своїх дій. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, з огляду на законодавчо закріплений обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд, вирішуючи питання щодо доведеності факту неспроможності [PERSON] розуміти значення своїх дій та /або керувати ними на час складення заповіту виходить з наступного: Правила ст.225 ЦК України, відповідно до положень якої позивач просить постановити рішення, яким визнати заповіт недійсним, можуть застосовуватись за умов, що фізична особа є дієздатною, але у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними. Отже, йдеться про тимчасовий стан, при якому людина внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними. В судовому засіданні, як при допиті свідків лікарів, так і під час дослідження письмових доказів, знайшов підтвердження той факт, що хворий в період з 17.07.2006 року дол. 24.07.2006 року, а також в день складання заповіту знаходився в астенізованому стані за рахунок загальної соматично-онкологічної інтоксикації, оскільки не отримував в той період детоксикаційної терапії, яка на деякий час покращила його стан під час госпіталізації. Саме згаданий розлад за висновком посмертної судово-психіатричної експертизи (а.с. 148-153) істотно впливав на здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Допитана в судовому засіданні в порядку ст..189 ЦПК України судовий експерт - [PERSON] суду показала, що астенічний синдром є психопатичним розладом, який характеризується підвищеним виснаженням як фізичної так і розумової діяльності, і як наслідок, істотно впливає на здатність хворого усвідомлювати значення своїх дій протягом певного часу, але водночас не є беззаперечним доказом того, що людина в такому стані не усвідомлює значення своїх дій та керувати ними. За поясненням експерта астенічний синдром є фоном, який /за наявності певних обставин: вчинення ряду дій, що ставлять людину у вимушений стан, здійснення тиску, тощо, і є, насамперед юридичним критерієм/ істотно впливає на здатність людини усвідомлювати значення своїх дій. Саме з огляду на відсутність таких обставин по матеріалам наданої на дослідження справи, експертами не був наданий категоричний висновок на поставлене судом запитання що спроможності [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій під час складення ним заповіту Разом з тим, характер наданих позивачем доказів, в т.ч. показання свідка [PERSON] та інформація головного лікаря, /яка за висновком експертизи не знайшла свого підтвердження в медичній документації /а.с. 153/, в контексті вимог ст..ст. 58,59 ЦПК України не є тими доказами, які відповідно до положень ст..225 ЦК України можуть свідчити про те, що під час складання заповіту існували та/або діяли такі фактори, які на тлі астенізованого стану хворого викликали такий тимчасовий стан спадкодавця, що позбавив його можливості розуміти значення своїх дій та /або керувати ними, з огляду на вимоги позивача щодо визнання заповіту недійсним є такими, що задоволенню не підлягають. Розглядаючи вимогу позивача щодо визнання за ним права власності на ? частину гаража, що залишився після смерті батька, право власності на який на час розгляду справи судом зареєстроване за відповідачем, суд виходить з наступного: Сторони не заперечували тієї обставини, що за життя батько був членом гаражного товариства, розташованого за адресою: вул.. Строна 15-а в м. Комсомольську, і мав гараж № 41 в блоці № 14, місце під будування якого було відведене йому на підставі рішення виконкому № 294 від 23.11.1976 року (а.с. 16). Як пояснила суду представник виконкому, за заявою користувачів гаражів, в т.ч. [PERSON], на підставі наданих ними документів, з метою введення в експлуатацію раніше збудованих гаражів, виконком своїм рішенням № 141 від 21.03.2006 року /яке є предметом оскарження в суді/ затвердив акти прийняття гаражів в експлуатацію, з одночасним прийняттям рішення про оформленням права власності на збудовані гаражі з видачею свідоцтва про право власності на згадані гаражі та проведенням державної реєстрації (а.с. 106, 107). Обґрунтовуючи заявлені в цій частині вимоги, позивач просить скасувати згадане рішення з мотивів його незаконності з підстав недоведення відповідачем тієї обставини, що оскаржуване рішення приймалось стосовно [PERSON], [INFO], а не [PERSON], 1956 р.н.(а.с. 142). Разом з тим, з огляду на положення ст.10 ЦПК України, яка передбачає здійснення правосуддя на засадах змагальності сторін, позовні вимоги сторони не можуть бути задоволеними лише з тієї підстави, що друга сторона не довела правомірності своїх дій, оскільки обовязок довести обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог лежить саме на стороні, яка з такою вимогою звернулась. Отже, виходячи з вищенаведеного, правових підстав для скасування рішення виконкому № 141 від 21.03.2006 року немає. Разом з тим, свідоцтво про право власності на згаданий гараж (а.с. 180) було видане Комсомольською міською радою відповідачу по справі через сім місяців після смерті [PERSON], що не підлягає доказуванню, суперечить нормам цивільного права і порушує права позивача інваліда 2-ї групи на отримання обовязкової частки у спадщині, як вона передбачена ст.1241 ЦК України.. Державна реєстрація права власності [PERSON] на спірний гараж була проведена 16.05.2007 року (а.с. 181). Отже є такими, що ґрунтуються на законі вимоги позивача щодо визнання за ним права на обовязкову частку у спадщині, скасування свідоцтва та державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial