Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 22 липня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 31 липня 2020 року. Представник [PERSON] - адвокат Бухтоярова (Андрейкович) О.В. звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 29 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. та зареєстрований у реєстрі за № 1819, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 грудня 2017 року, так само посвідчений зазначеним нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за № 1816; а також просить захистити право [PERSON] на житло і місце проживання у спірному будинку, зобов`язавши [PERSON] та [PERSON] усунути позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні вказаним будинком та вселити її у такий. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] донедавна проживала у будинку [ADDRESS] , де є зареєстрована з 07 жовтня 2002 року та який є її єдиним житлом. Так, вважає що спірні правочини суперечать вимогам ст. ст. 203 ч. 1, 215 ч. 1 ЦК України, та зазначає, що у 2015 році брат позивача - [PERSON] позбавив її права на проживання у вказаному будинку, внаслідок чого вона фактично опинилася на вулиці, а потім проживала у людини, яка тимчасово надала їй притулок. Така ж ситуація склалася і з рідною сестрою [PERSON] - [PERSON] та її сином [PERSON] , право на проживання яких відповідач заперечує також. Неможливість проживання та користування [PERSON] спірним будинком [PERSON] мотивував тим, що він є єдиним власником будинку і має право робити з ним будь-які дії, хоча документу про це так і не пред`явив. Крім цього зазначає, що у справі № 304/560/16-ц рішенням Перечинського районного суду від 20 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю, однак рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року вказане рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] скасовано та ухвалено нове рішення, яким усунуто останній перешкоди у користуванні будинком за адресою: [ADDRESS] шляхом її вселення у зазначений будинок. Вказане рішення оскаржене [PERSON] у касаційному порядку. Жодних відомостей щодо вказаного рішення їй більше не надходило, а відтак вважає, що право на проживання у спірному будинку [PERSON] встановлено, в тому числі і рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року у справі № 304/560/16-ц, яке набуло законної сили, а відповідно до ч. 4 ст. 182 ЦПК України не доказується при розгляді іншої справи. Посилається на те, що при укладенні договору не були дотримані норми законодавства, зокрема ст. ст. 270, 310, 311 ЦК України, ч. 4 ст. 9 ЖК України. Такі ж підстави і з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 грудня 2017 року, адже будинок розташований на ній. Крім цього зазначає, що оскільки відповідачі - сторони правочину не визнають право [PERSON] на проживання, вона вимушена також звернутися до суду з позовною вимогою про вселення. На підставі наведеного позивач просить позов задовольнити. У свою чергу відповідач [PERSON] подав суду відзив, якому посилається на те, що при посвідченні договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розміщені у [ADDRESS] , нотаріусом було дотримано всі вимоги ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року. Реєстрація місця проживання позивача [PERSON] не є перешкодою для укладання відповідного правочину та, більше того, не є підставою для визнання його недійсним у розумінні ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач. Так, на момент відчуження житлового будинку в [ADDRESS] , нотаріусом було перевірено відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним житловим будинком, яких виявлено не було. Також нотаріусом проведено перевірку відсутності заборони відчуження або арешту майна та ніяких заборон за вказаною адресою виявлено не було. Крім цього зазначає, що рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року у справі № 304/560/16-ц, яким [PERSON] , було усунуто перешкоди у користуванні майном як члену сім`ї [PERSON] , вичерпало свою дію в момент відчуження останнім житлового будинку на його користь. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] також подав суду відзив, в якому зазначив, що з позовною заявою не погоджується у повному обсязі, вважає таку безпідставною, надуманою та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи. Так, на момент відчуження житлового будинку в [ADDRESS] , він був єдиним власником, що зокрема підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 30 липня 2013 року та встановлено рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року по справі № 304/560/16-ц. Хоча позивач [PERSON] і є його рідною сестрою, ще за життя їх бабуся - [PERSON] склала на його користь заповіт, яким залишила у спадок житловий будинок, розміщений в [ADDRESS] . Догляд за бабусею здійснював він, позивач ніколи в цьому участі не брала, а останні шість років свого життя [PERSON] взагалі постійно прожила з ним у с.Зарічево, де й померла [INFO] . Своє право власності він зареєстрував 30 липня 2013 року, а у 2016 році [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до нього про усунення їй перешкод у користуванні житлом та вселення. При розгляді даної справи у рішення апеляційного суду Закарпатської області встановлено обставину його одноосібного права власності на спірний будинок, що, вважає, у порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відтак, він мав право розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд та вчиняти щодо такого будь-які дії, що не суперечать закону, в тому числі укладати договори купівлі-продажу. Також зазначає, що позивач мала право проживати у належному йому на праві власності будинку на підставі норм статей 9, 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України, тобто як член сім`ї власника житлового будинку, а саме як його сестра. Однак 29 грудня 2017 року він уклав договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розміщений, а тому станом на сьогоднішній день спірний житловий будинок та земельна ділянка належить добросовісному набувачу [PERSON] , у зв`язку з чим право позивача [PERSON] як члена його сім`ї на користування спірним житлом припинилося. Крім цього посилається на те, що оскільки питання скасування заходів забезпечення позову, а саме зняття арешту з житлового будинку не було вирішено під час винесення рішення апеляційним судом Закарпатської області від 15 листопада 2016 року, то після повернення матеріалів цивільної справи № 304/560/16-ц за позовом [PERSON] до нього про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, а також за його позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком до Перечинського районного суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову. Ухвала суду за вказаною заявою набрала законної сили майже через півтори місяці, а саме 21 грудня 2017 року, та про її існування [PERSON] знала, оскільки він усно її про це повідомляв, однак навмисно не отримувала поштове відправлення з такою у відділенні поштового зв`язку. Приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. будучи відповідачем у справі подала відзив та зазначила про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що позивач у встановленому законом порядку не довела порушення оспорюваними договорами купівлі-продажу її права на користування житловим будинком та його наявність чи правову природу, оскільки внаслідок укладення договору купівлі-продажу житлового будинку лише відбулася заміна власника цього нерухомого майна, при цьому реєстрація місця проживання позивача у вказаному будинку не скасовувалася, обсяг її прав не змінився. Так само не порушує права позивача і договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки такий взагалі не стосується житлового будинку, в якому зареєстрована позивач. Також вважає, що позивач у встановленому законом порядку не довела наявність законних підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними. Крім цього позивач не була членом сім`ї жодної із сторін договорів, оскільки відповідно до довідки виконкому Перечинської міської ради № 1558 від 27 грудня 2017 року продавець проживав у [ADDRESS] та до членів його сім`ї належали дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] ; до членів сім`ї покупця належали його дружина [PERSON] та їх діти. Договір найму жилого приміщення між власниками будинку та позивачем не укладався. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Бухтоярова О.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково та просив врахувати його позицію, викладену у відзиві, а також у заяві від 28 лютого 2020 року, в якій зазначав, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково, а саме щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 грудня 2017 року з таких підстав. 29 грудня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Васіловка В.О., за ціною 431 000 грн, з яких [PERSON] сплатив йому лише 53 000 грн до підписання вказаного договору, а решту 378 000 грн, що становить 13 466,33 доларів США, зобов`язався сплатити протягом шести місяців, у зв`язку з чим було накладено заборону відчуження вказаної земельної ділянки. Однак станом на сьогоднішній день [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав і боргує йому 3 000 доларів США, що може підтвердити приватний нотаріус Васіловка В.О., за участі якої він отримав іншу частину коштів через півтори року, а не протягом шести місяців. Крім цього [PERSON] ввів його та нотаріуса в оману, заявивши, що залишок боргу у розмірі 3 000 доларів США віддасть на наступний день, у зв`язку з чим була знята заборона відчуження. Оскільки [PERSON] у добровільному порядку не хоче сплатити залишок боргу, тобто не виконує взяті на себе зобов`язання, відтак вважає, що позовна вимога в частині щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 грудня 2017 року підлягає задоволенню. У судовому засідання представники відповідача [PERSON] - адвокат Бахтина В.В. та відповідача [PERSON] - адвокат Пазина Р.О. проти позову заперечили, просили врахувати обставини наведені у відповідних відзивах. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак попередньо подав суду заперечення на відзив [PERSON] про визнання частково позову, в якому зазначив, що заочним рішенням Перечинського районного суду від 26 червня 2018 року позивача визнано такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] , а відтак така обставина доказування не потребує. Крім того зазначає, що позивач не наводить жодних, визначених ст. 215 ЦК України, підстав для визнання правочину недійсним, стороною договорів купівлі-продажу така не є, а відтак і відсутнє право, яке б підлягало захисту згідно ст. 4 ЦПК України. До того ж договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 грудня 2017 року взагалі не може бути предметом спору, оскільки позивачем у позові жодним чином не обґрунтовано як такий порушує її права та інтереси. Щодо часткового визнання позову відповідачем [PERSON] зазначає, що обставина не проведення ним розрахунку за договором не відповідає дійсності, оскільки розрахунок ним проведено у повному обсязі, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 19 червня 2019 року, крім того, що така підстава визнання недійсним правочину взагалі не передбачена цивільним законодавством. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2017 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким продавець [PERSON] передав у власність покупцеві [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , та сплачує за нього продавцеві кошти у порядку, передбаченому цим договором. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. та зареєстровано у реєстрі за № 1818 (Т. 1, а. с. 197-199). Також встановлено, що того ж дня між тими самими сторонами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 2123210100:01:003:0237, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; договір посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. та зареєстровано у реєстрі за № 1816 (Т. 1, а. с. 170-173). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] укладаючи вказані договори реалізував у розумінні ч. 1 ст. 317 ЦК України свої права власника на володіння, користування та розпоряджання своїм майном (Т. 1, а. с. 180-183, 203-205). В той же час адвокат Бухтоярова О.В. у позові зазначає, що право на проживання у спірному будинку [PERSON] встановлено рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року у справі № 304/560/16-ц, а відповідно до ч. 4 ст. 182 ЦПК України не доказується при розгляді іншої справи. Також посилається на те, що при укладенні договору не були дотримані норми законодавства, зокрема ст. ст. 270, 310, 311 ЦК України, ч.4 ст. 9 ЖК України. Натомість судом встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 6 червня 2018 року у справі № 304/36/18 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перечинська міська рада Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку було задоволено повністю та визнано [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належить [PERSON] , а також знято їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Дане рішення 18 квітня 2019 року набрало законної сили (Т. 2, а. с. 170-172). Відтак зазначені доводи представника позивача про недотримання при укладанні договорів норм ст. ст. 270, 310, 311 ЦК України, ч. 4 ст. 9 ЖК України суд прийняти до уваги не може як безпідставні та необґрунтовані. Крім того правовою підставою для визнання договору недійсним позивач зазначає ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Фактично ж, аргументи представника [PERSON] у позовній заяві, яка до того ж взагалі не є стороною договору, зводяться до тверджень, що вона зареєстрована у будинку [ADDRESS] , однак жодних належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам встановленим ст. 203 ЦК України та іншим нормам матеріального закону у позові не наведено та у судовому засіданні не встановлено. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). У справі «Садов`як проти України» ЄСПЛ зазначив, що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, а й стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Відповідно до частин 1-3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Усупереч вказаним нормам закону позивачем та її представником не надано жодних доказів того, що на момент вчинення правочину сторонами було недодержано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. З огляду на встановлені факти та досліджені докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають. Вимога про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення позивача [PERSON] до будинку [ADDRESS] є похідною від вимоги про визнання договорів недійсними, та оскільки за вказаними вище обставинами суд відмовляє у визнанні договору недійсним, тому слід відмовити і в задоволенні зазначеної вимоги. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed