Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 03 вересня 2013 року він надав відповідачу позику в сумі 1000 євро, строк повернення якого був узгоджений в усній формі до першої його вимоги, про що свідчить відповідна розписка відповідача. Однак, відповідач свої зобов'язання щодо повернення отриманої ними позики по сьогоднішній день не виконав. У зв'язку з тим, що відповідач у добровільному порядку позику не повернув, просив стягнути з відповідача в примусовому порядку суму позики із урахуванням трьох відсотків річних в розмірі 1090 євро, що еквівалентно 30029 гривень 05 копійок та судові витрати по справі у виді сплаченого ним судового збору в сумі 551 гривень 20 копійок. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити заявлені вимоги. Відповідач позов визнав та пояснив, що дійсно 03 вересня 2013 року отримав від позивача позику в сумі 1000 євро. Строк позики не був сторонами передбачений, однак він розраховував, що поверне позику протягом 3-4 місяців, проте із-за матеріальних ускладнень не може повернути позивачу позику. Останній раз позивач просив його в усній формі повернути позику два тижня назад. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 вересня 2013 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 1000 євро, що підтверджується письмовою розпискою останнього. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 вересня 2012 року за № 6-63цс13. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення). Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У зв'язку з тим, що відповідач не повертає позивачу отриману ним позику, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача в примусовому порядку позики в сумі 1000 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 27 липня 2016 року становить 27256 гривень 35 копійок (1000 х 27,25635= 27256, 35). В частині стягнення з відповідача на користь позивача суми трьох відсотків річних від простроченої суми позики в розмірі 90 євро слід відмовити виходячи з наступного. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням в тому числі трьох процентів річних від простроченої суми. З укладеного між сторонами договору позики у виді боргової розписки від 03 вересня 2013 року вбачається, що сторони не встановили строк (термін) виконання зобов'язання за даним договором. Наданими сторонами поясненнями в судовому засіданні встановлено, що позивач декілька разів звертався до відповідача з усними вимогами про повернення позики, останній раз приблизно на час звернення до суду з даним позовом. Письмової вимоги про повернення позики позивач до відповідача не пред'явив. Із урахуванням того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що ним була пред'явлена вимога до відповідача про повернення позики до звернення з даним позовом до суду, то суд вважає, що позивач не довів факт прострочення відповідачем виконання даного зобов'язання, у зв'язку із чим вимоги про стягнення суми трьох відсотків річних від простроченої суми позики є безпідставними. Крім цього, позивач не надав суду розрахунку суми боргу із урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми позики та безпідставно просив стягнути суму трьох відсотків на майбутнє до 03 вересня 2016 року. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 551 гривень 20 копійок. На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 60, 526, 530, 533, 599, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

Outcome: partial