Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

В лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Сігма Автолізинг» про захист прав споживача та стягнення коштів, у якому просив суд повернути сторони договору фінансового лізингу №01811 від 17.01.2018 року в попереднє становище й стягнути з ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь позивача грошові кошти у розмірі 53530,00 грн., з яких: 53000 грн. - авансовий платіж, 530 грн. - комісія за послуги банку шляхом застосування наслідків нікчемного правочину. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 17.01.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг» був укладений договір фінансового лізингу №01811, відповідно до п 1.1 якого предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб NISSAN QASHQAI 1,6 дизель, що передбачено у статті 1 договору та у специфікації (Додаток №1 договору). Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам, що термін поставки предмету лізингу - 5 днів від дати підписання договору, тобто до 22.01.2018 року, вартість предмета лізингу в розмірі 345000 грн., розмір авансового платежу - 53000 грн. З метою оплати лізингоодержувачем авансового платежу, лізингодавець надав останньому рахунок, відповідно до якого лізингоодержувач 17.01.2018 року перерахував на поточний рахунок лізингодавця авансовий платіж у розмірі 53000 грн., що підтверджується квитанцією №18590569. Проте лізингодавець свої договірні зобов`язання не виконав і не передав лізингоодержувачу до 22.01.2018 року предмет лізингу. 26.01.2018 року лізингоодержувач звернувся до лізингодавця із письмовою заявою про повернення авансового платежу у розмірі 53000 грн., у зв`язку із тим, що лізингодавець не виконав умов договору і не передав лізингоодержувачу предмет лізингу у встановлений договором строк, однак лізингоодержувач замість коштів, отримав від лізингодавця лист №457 від 20.02.2018 року, в якому повідомляється, що сплачені лізингоодержувачем кошти були зараховані лізингодавцем в розмірі 53319 грн. в якості комісії за організацію договору і 681 грн. в якості авансового платежу, а максимальний строк повернення грошових коштів згідно з п. 12.1. ст. 12 договору становить тридцять банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувача про розірвання даного договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно з якими повинні бути перераховані грошові кошти. 15.03.2018 року позивач направив на адресу відповідача вимогу, відповідно до якої вимагав розірвати договір фінансового лізингу №01811 від 17.01.2018 року датою даної вимоги, про що скласти відповідну додаткову угоду та повернути кошти у розмірі 53000 грн. на картковий банківський рахунок № [NUMBER] в ПАТ КБ «ПриватБанк», сплачені в якості авансового платежу. У квітні 2018 року позивач отримав від відповідача відповідь на вимогу, в якій зазначено, що сплачена комісія за організацію договору не повертається. Авансові платежі будуть повернуті у розмірі 544,80 грн. Договір вважається розірваним з 15.03.2018 року. Позивач вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу №01811 від 17.01.2018 року не відповідає вимогам закону та порушує його права як споживача фінансових послуг, оскільки даний договір не був нотаріально посвідчений, а тому є нікчемним і сплачені позивачем на користь відповідача кошти підлягають поверненню. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Волошенюк О.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Просила позов задовольнити у повному обсязі, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 17.01.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Сігма Автолізинг» був укладений договір фінансового лізингу №01811, відповідно до п 1.1 якого предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб NISSAN QASHQAI 1,6 дизель, що передбачено у статті 1 договору та у специфікації (Додаток №1 договору). Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам, що термін поставки предмету лізингу - 5 днів від дати підписання договору, тобто до 22.01.2018 року, вартість предмета лізингу в розмірі 345000 грн., розмір авансового платежу - 53000 грн. (а.с.8-16). Відповідно до ст. 2 договору фінансового лізингу №01811, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними зобов`язань по ньому. Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 1 до договору. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачем, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, чи в інших випадках передбачених договором та чинним законодавством (ст. 2 договору). Згідно п. 1.7. договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. З метою оплати лізингоодержувачем авансового платежу, лізингодавець надав останньому рахунок, відповідно до якого лізингоодержувач 17.01.2018 року перерахував на поточний рахунок лізингодавця авансовий платіж у розмірі 53000 грн., що підтверджується квитанцією №18590569 (а.с. 18-20). Проте лізингодавець свої договірні зобов`язання не виконав і не передав лізингоодержувачу до 22.01.2018 року предмет лізингу. Не отримавши предмет лізингу, 15.03.2018 року позивач направив на адресу відповідача вимогу, відповідно до якої вимагав розірвати договір фінансового лізингу №01811 від 17.01.2018 року датою даної вимоги, про що скласти відповідну додаткову угоду та повернути кошти у розмірі 53000 грн. на картковий рахунок № [NUMBER] в ПАТ КБ «ПриватБанк» МФО 305299, сплачені в якості авансового платежу (а.с. 23-23). У квітні 2018 року позивач отримав від відповідача відповідь на вимогу, в якій зазначено, що сплачена комісія за організацію договору не повертається. Авансові платежі будуть повернуті у розмірі 544,80 грн. Договір вважається розірваним з 15.03.2018 року (а.с. 25). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховую висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом; до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом; також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу; за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №01811 від 17.01.2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» (юридичною особою) та [PERSON] (фізичною особою), нотаріально посвідчено не було, а тому в силу вимог ст. ст. 220, 799 ЦК України він є нікчемним. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, оскільки договір фінансового лізингу №01811 від 17.01.2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» та [PERSON] , є нікчемним, то визнання його недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України, положення якої застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки позивачем [PERSON] за договором фінансового лізингу №01811 від 17.01.2018 року було сплачено авансовий внесок у розмірі 53000 грн. та 530 грн. комісії за послуги банку, однак предмет лізингу - транспортний засіб NISSAN QASHQAI 1,6 дизель, йому переданий не був, то наслідком недійсності нікчемного правочину є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь [PERSON] сплачених 53000 грн. авансового внеску та 530 грн. комісії за послуги банку за договором фінансового лізингу №01811 від 17.01.2018 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та прийшов до висновку про необхідність стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь держави 768,40 грн. судового збору, оскільки позивач при зверненні до суду від його сплати був звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: approved