Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

В лютому 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом до Білозірської сільської ради Вітовського району Миколаївської області та до [PERSON] , в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для його будівництва та обслуговування, розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також на земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0,4440 га призначену для ведення особистого селянського господарства. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 03 грудня 2002 між її батьком [PERSON] були укладені два окремі договори, за якими він купив у [PERSON] зазначені будинок та земельні ділянки. Договір був укладений в простій письмовій формі, зареєстрований на Міжнаціональній універсальній біржі «Епсілон». В той же час після смерті батька вона не може оформити спадщину на будинок та ділянки, так як укладені договори не були посвідчені нотаріально, тому договори їх купівлі-продажу не є належними правовстановлюючими документами, як підтверджують право власності на спадкове майно. В зв`язку з цим нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтв про право власності на спадщину. Вказуючи, що батьком та [PERSON] було домовлено всі умови договорів і вони виконані, тому можливо вважати їх дійсними і в зв`язку з цим будинок та ділянка належали її батьку, а тому в порядку спадкування мають перейти до неї - спадкоємиці першої черги за законом. 26 лютого 2020 року ухвалою судді провадження у справі відкрито в загальному порядку. В той же час, в ході підготовчого провадження було встановлено, що [INFO] [PERSON] помер. Під час подальшого провадження спадкоємців, які прийняли спадщину після його смерті судом встановлено не було. Виходячи з цієї обставини, за заявою представника позивача, провадження у справі в частині вимог до [PERSON] , ухвалою суду від 13 липня 2020 року було закрито. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про його час та місце повідомлені належним чином, представник надав заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, а позов задовольнити. Представник відповідача також до судового засідання не з`явився, про час та місце був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій позов визнав та не заперечував проти його задоволення, а також просив здійснити розгляд справи без його участі. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, в підготовчому судовому засіданні відповідно до положень ст. 200 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної власності громадянину [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2001 року. Крім того, він оформив на своє ім`я право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, виділену для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, на підтвердження чого йому був виданий 30 жовтня 2002 року Бармашівською сільською радою Вітовського району Миколаївської області державний акт серії ІІ -МК № 045184. Також, йому тоді ж був оформлений і виданий державний акт серії ІІ- МК № 045183 про право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,4444 га, за цією ж адресою, призначену для ведення особистого селянського господарства. 03 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого перший - продав, а останній - купив житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Договір був укладений в письмовій формі і зареєстрований та посвідчений на Міжнаціональній універсальній біржі «Епсілон». Також, того ж дня між ними був укладений таким же чином договір купівлі-продажу земельних ділянок, належним [PERSON] , площами 0,0444 га та 0,2500 га. В той же час, нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не відповідало нормам ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час їх укладення. [INFO] [PERSON] помер і на час смерті він проживав в с. Бармашове Жовтневого району Миколаївської області. Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме та рухоме майно. Слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський, а с. Бармашове на с. Білозірка. Часом відкриття спадщини є день його смерті. На час його смерті діяли положення Цивільного кодексу України 2003 року ( далі - ЦК України). Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповіту [PERSON] не встановлено, тому спадкування після його смерті повинно здійснюватися за законом. ЦК України вирізняє п`ять черг спадкування, визначені ст.ст. 1261-1265. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених 1259 цього Кодексу. Відповідно до довідки Білозірської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 15 січня 2019 року на час смерті [PERSON] з ним проживали: співмешканка [PERSON] , [PERSON] - падчерка, та дочка - [PERSON] (позивачка). Позивачка [PERSON] , відповідно до ст 1261 ЦК України, відноситься до спадкоємців першої черги, а інші особи, які проживали з померлим, не відносяться до цієї черги спадкування за законом, тому усуваються від спадкування Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Виходячи з цих норм закону та враховуючи, що позивачка постійно проживала з померлим [PERSON] на час його смерті, тому вона прийняла спадщину. В той же час, нотаріально оформити спадщину у виді будинку, який він купив у [PERSON] , та земельних ділянок при будинку, він не може. Так, відповідно до постанови приватного нотаріуса Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Берднікової А.Ю. від 22 листопада 2018 року їй відмовлено в нотаріальному оформленні будинку та ділянок, оскільки вона не представила правовстановлючих документів про реєстрацію права власності на майно. За пунктом 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє склад спадкового майна з підтверджуючими документами, а за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз`яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 131 ЗК України, в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договорів купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. стаття Відповідно до ст.1218 ЦК України вказано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У ст. 131 ЗК України, в редакції на час відкриття спадщини та розгляду справи громадяни України мають право набувати у власність земельні ділянки також і на підставі успадкування. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаних вище договорів вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ними, зокрема і продавець передав покупцю продане майно. а покупець його прийняв та оплатив, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договорів купівлі-продажу будинку та ділянок і виходячи з цього, вважає, що будинок та ділянки перейшли у приватну власність [PERSON] . Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивач не може захистити своє спадкове майнове право воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухомість. В результаті, дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що право власності на будинок та земельні ділянки належало законно [PERSON] і ця власність входила до складу спадщини після його смерті, а тому в порядку спадкування вона повинна відійти спадкоємцям, які прийняли спадщину, тобто позивачці як єдиній спадкоємиці за законом, яка прийняла спадщину. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, оскільки попередній власник помер, а видача державних актів припинена, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права на нерухомість в порядку спадкування за законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved