Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернулась до суду із вищеназваним позовом, просила усунути їй, [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності ? частиною квартири [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, але не надав суду достовірних та належних доказів на підтвердження своєї позиції. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло видане 31.07.1996 року ЖКВ автомобільного заводу. Інша ? частина вказаної квартири належить сину [PERSON]. Право власності на квартиру позивачем було належним чином зареєстровано в КП «КМБТІ». Близько 20 років в спірній квартирі в якості цивільного чоловіка проживає без реєстрації відповідач [PERSON]. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, але останній не бажає виселись з квартири [ADDRESS]. На неодноразові звернення позивачки про виселення відповідач ніяким чином не реагує, добровільно житлове приміщення не звільняє і своїми діями перешкоджає позивачу у користуванні власністю. При вирішенні даного спору суд керується нормами ст.41 Конституції України, як нормою прямої дії, яка передбачає, що право приватної власності є непорушним, та нормами книги третьої ЦК України, зокрема ст.319 ЦК України, якою передбачено, що здійснення права власності особою передбачає можливість володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Статті 321, 391 ЦК України передбачають, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні і що власник майна має право на усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження та користування своїм майном. За вказаною адресою в [ADDRESS] відповідач [PERSON] ніколи зареєстрований не був, тому у нього немає жодної правової підстави для застосування норм ЖК УРСР для правового обґрунтування проживання його у вказаній квартирі. Така протиправна дії відповідача є перешкодою у здійсненні позивачем прав, як власника даного нерухомого майна, зокрема права на користування та розпорядження належною на праві приватної власності квартирою. Вказану перешкоду необхідно усунути шляхом примусового виселення відповідача, адже проживання у вказаній квартирі останнього унеможливлює використання позивачем квартири у власних цілях. Суд вважає, що порушене право позивача [PERSON] підлягає судовому захисту у відповідності до ст.16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів позивача являються припинення дій, що порушують це право, відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Суд вважає, що позивачем надано докази в обґрунтування своїх позовних вимог, а відповідачем не надано в розпорядження суду доказів правомірності проживання, користування квартирою [ADDRESS].

Outcome: approved