Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

В квітні 2016 р. позивач [PERSON] , інтереси якої представлені адвокатом [PERSON] , звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача - Апарату Верховної Ради України одноразову грошову допомогу в розмірі 17 550,0 грн., витрати від інфляції в розмірі 8 125,65 грн. та 3% річних в розмірі 620,26 грн. Позов мотивований тим, що з 13.12.2012 р. вона працювала помічником-консультантом народного депутата України VII скликання Сольвара Р.М. за строковим трудовим договором без поширення дії Закону України «Про державну службу» (без правового статусу державного службовця). 27 листопада 2014 року у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України була звільнена з роботи. При цьому 01.09.2014 р. вона звернулась до Апарату Верховної Ради України з вимогою виплатити їй одноразову грошову допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України». Посилаючись на те, що грошової допомоги не отримав, позивач просить стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу у зазначеному розмірі з витратами від інфляції та 3% річних, нарахування яких передбачено ст.625 ЦК України. Провадження у справі відкрито ухвалою від 20.04.2016 р. (суддя Роман О.А.). В травні 2016 р. представником відповідача були подані письмові заперечення, в яких сторона відповідача просить відмовити в позові, посилаючись на те, що через відсутність в Законі «України про Державний бюджет України на 2014 рік» відповідних бюджетних призначень на виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам Апарат Верховної Ради України, який не є роботодавцем відносно позивача, не мав законних підстав для виплати [PERSON] при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 3-місячної зарплати. Посилання позивача на ст.625 ЦК України вважає безпідставними, оскільки до правовідносин між сторонами, які врегульовані нормами трудового законодавства, не застосується дана правова норма. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 29.08.2018 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. В червні 2019 р. представником позивача поданий відзив на позов, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, наведені у поданих під час дії ЦПК України (2004 р.) письмових запереченнях. В липні 2019 р. представником позивача збільшені позовні вимоги в частини стягнення витрат від інфляції до розмірі 8 283,6 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) з підстав, наведених у позові, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив відмовити з підстав, наведених у відзиві. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким наан оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що з 13.12.2012 р. [PERSON] , [INFO] , було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України [PERSON] на час його депутатських повноважень за строковим трудовим договором без поширення дії Закону України «Про державну службу», що підтверджується розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 28.12.2012 р. № 6444 та трудовою книжкою позивача. Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 26 листопада 2014 року № 7212 «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України VII скликання» у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України з 27 листопада 2014 року [PERSON] звільнено із займаної посади за закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Позивач стверджує, що при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, оскільки не виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати. Спір між сторонами виник з приводу невиплати відповідачем позивачу вищевказаної грошової допомоги. Частиною шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. А відтак, позивач має право на отримання вказаної одноразової грошової допомоги при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України. Відповідно до абзаців першого, другого та четвертого частини третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України. Отже, зазначене дає підстави вважати, що видатки з виплати одноразової грошової допомоги, передбачені частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. При цьому відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути правою підставою для невиконання вимог закону. А відтак, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача про відсутність бюджетних коштів для виплати такої допомоги та надані представником відповідача письмові докази щодо фінансування Управління справами Верховної Ради України на 2014 р.. Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Як вбачається з довідки Управління справами Верховної Ради України від 24.11.2015 р. заробітна плата [PERSON] за вересень 2014 р. становила 6 000,0 грн., за жовтень 2014 р. - 6 000,0 грн., отже середня заробітна плата позивача на час звільнення становить 6 000,0 грн. ((6 000,0 + 6 000,0):2). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні від підприємства, установи, організації проводиться в день його звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, в 2015 р. позивач зверталась з вимогами про стягнення вищевказаної грошової допомоги в порядку адміністративного судочинства (справа № 826/24082/15). Згідно відомостей, які містяться в ЄДРСР, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2016 р., було закрито провадження у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги. З даним позовом в порядку цивільного судочинства [PERSON] звернулась 05.04.2016 р., а тому 3-місячний строк для звернення до суду, встановлений ст.233 ч.1 КЗпП України, суд вважає дотриманим. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова допомога в розмірі 3-місячної заробітної плати у суму 18 000,0 грн. (6 000,0 х 3). Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позовні вимоги в частині стягнення грошової допомоги є обгрунтованими, заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому, з урахуванням суми грошової допомоги, яку слід стягнути, підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення стягнення втрат від інфляції та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, суд погоджується із запереченнями представника та вважає за необхідне відмовити в цій частині позову, оскільки вимоги даної правової норми не розповсюджуються на правовідносини, що виникли між сторонами. Отже, в цій частин позовних вимог слід відмовити, оскільки вони є безпідставними та не заснованими на законі. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне на підставі ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений (на виконання ухвали від 10.07.2019 р.) позивачем судовий збір в розмірі 768,4 грн., оскільки він є мінімальним за ставкою 2019 р., підлягав сплаті позивачем в зв`язку з тим, що позивачі за цими вимогами не звільняються від оплати судовим збором. В зв`язку з тим, що судовий збір є мінімальним розміром, підлягав сплаті позивачем в цьому розмірі і в разі пред`явлення вимог про стягнення лише одноразової грошової допомоги, тому суд не застосовує принцип пропорційності до стягнутої суми. На підставі викладеного, ст.ст.116, 231, 233 КЗпП України,

Outcome: partial