Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

В квітні 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. В обґрунтування якого вказувала, що між нею та відповідачем [PERSON] 10.07.2012 року було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції за актовим записом № 607. Від шлюбу в них народились діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Їх шлюб на думку позивача виявився невдалим, її чоловік не піклується про створення нормальних сімейних стосунків, не дбає про взаємоповагу один до одного. З вересня 2014 року сторони проживають практично окремо, оскільки відповідач більший проміжок часу перебуває закордоном та з вказаного часу їхні фактичні шлюбні відносини повністю припинені. За таких обставин збереження шлюбу та подальше спільне життя унеможливлює її примирення з відповідачем. До припинення шлюбних стосунків з відповідачем, вони проживали разом з їхніми дітьми у батьків позивачки в житловому будинку за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. В. Житин, вул. Польова, 6-а. Після припинення шлюбних стосунків з відповідачем, [PERSON] разом з дітьми проживають окремо за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі створені всі умови для проживання їхніх дітей, діти мають окрему кімнату з належними умовами, позивач має постійний дохід та офіційне місце роботи, а відповідач знаходиться у постійних закордонних відрядженнях протягом восьми місяців на рік, а тому вважає, що він не зможе належним чином доглядати за їхніми малолітніми дітьми. Позивач також зазначила, що оскільки, вона має на утриманні двох малолітніх дітей, вона не в змозі самостійно належним чином забезпечити матеріально. Відповідач офіційно не працює, проживає за рахунок своїх особистих коштів, які отримує від праці закордоном. Відповідач не надає необхідну допомогу на утримання дітей, хоча зобовязаний надавати таку допомогу постійно. На підставі викладеного, просить суд, розірвати шлюб між ними, неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] залишити на її утриманні та вихованні, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менш ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 20.04.2017 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позивач через канцелярію суду надала письмову заяву, якою позовні вимоги підтримала, та просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач через канцелярію суду надав письмову заяву, якою позовні вимоги визнав, заперечував щодо надання строку для примирення та просив розглянути справу за його відсутності. \~\~Суд, вирішив можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів та доказів. Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши письмові матеріали справи, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами дійсно 10.07.2012 року було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції за актовим записом № 607 (а.с. 6). Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народились діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей, в яких вони записані їх батьками (а.с. 7-8). Під час розгляду справи зясувалося, що сторони однією родиною не проживають, миритися наміру не мають. Спільне господарство не ведуть. Так, згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями\~ст.109 СК України\~шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином суд, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог\~\~позивачки в частині визначення місця проживання дітей, то суд зазначає наступне. Перебуваючи у шлюбі родина [PERSON] проживала в житловому будинку за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. В. Житин, вул. Польова, 6-а, який належить батькам позивача. Відповідно до довідки виконкомом Бродівської міської ради народних депутатів Лвівської області від 27.08.2013 року № 2175 видно, що [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 9). З довідки про склад сімї виданої директором ТОВ «Е.К. «Комфорт - Майстер» видно, що за адресою: [ADDRESS] проживають три особи: [PERSON], [INFO], яка є власником, діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 13). Відповідно до\~ст.141 Сімейного кодексу України\~мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до\~ст. 157 Сімейного кодексу України\~питання виховання вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно\~ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. За статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип статті 6 Декларації з прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі\~ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно зі\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON], регулярного доходу немає, належних умов для проживання та виховання малолітніх дітей [PERSON] не створено, останній проживає у іншому місці, що унеможливлює його постійне піклування за дітьми. Однак, з боку позивача [PERSON] сворені всі умови для комфортного проживання дітей, останні фактично проживають з позивачем за адресою: [ADDRESS], [PERSON] фізично та психологічно здорова, офіційно працевлаштована, має регулярний дохід, зручний робочий графік, діти на даний час проживають в стані психологічного комфорту, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. Щодо позовних вимог\~\~позивачки в частині стягнення з [PERSON] аліментів, то суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3\~статті 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно\~статті 182 СК України\~\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком\~\~випадків, передбачених\~ст. 184 цього Кодексу. Крім того,\~ст. 183 СК України\~визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір прожиткового мінімуму встановлюється в Законі України «Про державний бюджет» на поточний рік. Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про Державний бюджет на 2017 рік» від 21.12.2016 р. за № 1801 -VІІІ дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні, а для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. При цьому, в п. 17\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3\~зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що відповідач\~[PERSON] має нерегулярний, мінливий дохід, інших дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має, а тому стягнення аліментів на утримання дітей з відповідача підлягає стягненню у частці від заробітку (доходу) на підставі ч. 1\~ст. 183 СК України. За таких обставин, суд, враховуючи вищевказане, вважає, що позов\~[PERSON] в цій частині позовних вимог також підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ч.2\~ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної прожиткового мінімуму для працезданих осіб. Згідно п. 3 ч.1\~ст.5 ЗУ «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - позивачі у справах про стягнення аліментів. Відповідно до ч.3\~ст.88 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. \~\~ Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами\~ст. 88 ЦПК України\~\~з відповідача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений розмір судового збору в сумі 640 грн. на користь позивачки та 1280 грн. на користь держави щодо вимог про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. \~\~

Outcome: approved