Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 21 липня 2016 року приблизно о 8 годині 10 хвилин водій [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «Мерседес - Бенц Віто 110 Д», д/н [NUMBER], в світлий час доби здійснював рух у правій крайній смузі руху проїзної частини автодороги «Київ-Одеса» з боку м. Києва в напрямку м. Одеси, зі швидкістю 90 км/годину. При відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, не обрав безпечної швидкості руху та дистанцію, не урахував стану свого транспортного засобу, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості руху, внаслідок чого на 336 км +800м зазначеної автодороги допустив зіткнення з автопоїздом у складі автомобіля «МАЗ 54329» р/н [NUMBER], з напівпричепом «МАЗ 975830» р/н [NUMBER], який рухався попутно в правому ряду зі швидкістю 50-60 км/год. На шляху прямування водій [PERSON], маючи об'єктивну та реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, при відсутності будь-яких перешкод для його руху, діючи з необережності, порушив вимоги пунктів 2.3.б; 12.1; 13.1 ПДР. [PERSON] не врахував дорожню обстановку, проявляючи злочинну самовпевненість та допустив зіткнення з автопоїздом, внаслідок чого пасажиру автомобіля «Мерседес - Бенц Віто 110 Д», д/н [NUMBER] [PERSON] були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці пригоди. Позивачі зазначали, що згідно вироку Любашівського районного суду Одеській області від 07 грудня 2016 року [PERSON] був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України, його було звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 роки. Вказували, що при винесенні вироку від 07 грудня 2016 року, Любашівським районним судом Одеській області цивільний позов не розглядався, оскільки не був ними заявлений. Позивачка [PERSON] стверджували, що у зв'язку з загибеллю [PERSON], який був її чоловіком нею були понесенні витрати на його поховання в сумі 19810,00 грн. та 731,32 грн.; на поминальні обіди в сумі 1997,00 грн. та 3883,00 грн.; на придбання нагробного пам'ятника, необхідних матеріалів (квітника, плитки гранітної), виконання граверних робіт та встановлення пам'ятника на суму 39980,00 грн.; на придбання металевої огорожі, фарбування огорожі та її встановлення на суму 9986,00 грн. Крім того, понесла витрати на оплату штраф майданчика - 980,00 грн.; евакуацію автомобіля в сумі 4000,00 грн. та оплату банківських послуг - 37,80 грн. Загальна сума витрат складає 81405,12 грн. Позивачка [PERSON] також стверджувала, що діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 300000,00 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність автомобіля, яким на час ДТП керував водій [PERSON] була застрахована СК «Кредо», то останньою було виплачено страхове відшкодування в розмірі 17400,00 грн. та у відшкодування моральної шкоди 13050,00 грн. Позивачка [PERSON], яка є матір'ю загиблого [PERSON] також зазначала, що у зв'язку загибеллю сина [PERSON], їй також була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює у 300000,00 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність автомобіля, яким на час ДТП керував водій [PERSON] була застрахована СК «Кредо», то останньою їй було виплачено у відшкодування моральної шкоди 4350,00 грн. Посилаючись на те, що діями відповідача, їй була завдана матеріальна та моральна шкода, яку відповідач відмовляється добровільно відшкодувати, позивачка [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 65005,12 грн., та 286950,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, витрати на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн. Крім того, посилаючись на те, що діями відповідача, їй була завдана матеріальна та моральна шкода, яку відповідач відмовляється добровільно відшкодувати, позивачка [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь 295650,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, Представник позивачів, діюча за ордерами від 27 березня 2018 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 7,8) Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 91, 92). У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивачів, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно зі ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім глави 82 книги п'ятої, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Згідно зі статтями 1166, 1167 ЦК України діє презумпція вини завдавача шкоди, тому не позивач має доводити вину, а відповідач має довести відсутність своєї вини. Судом встановлено, що 21 липня 2016 року приблизно о 8 годині 10 хвилин водій [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «Мерседес - Бенц Віто 110 Д», д/н [NUMBER], в світлий час доби здійснював рух у правій крайній смузі руху проїзної частини автодороги «Київ-Одеса» з боку м. Києва в напрямку м. Одеси, зі швидкістю 90 км/годину. При відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, не обрав безпечної швидкості руху та дистанцію, не урахував стану свого транспортного засобу, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості руху, внаслідок чого на 336 км +800м зазначеної автодороги допустив зіткнення з автопоїздом у складі автомобіля «МАЗ 54329» р/н [NUMBER], з напівпричепом «МАЗ 975830» р/н [NUMBER], який рухався попутно в правому ряду зі швидкістю 50-60 км/год. На шляху прямування водій [PERSON], маючи об'єктивну та реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, при відсутності будь-яких перешкод для його руху, діючи з необережності, порушив вимоги пунктів 2.3.б; 12.1; 13.1 ПДР. [PERSON] не врахував дорожню обстановку, проявляючи злочинну самовпевненість та допустив зіткнення з автопоїздом. Внаслідок ДТП пасажиру автомобіля «Мерседес - Бенц Віто 110 Д», д/н [NUMBER] [PERSON] були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці пригоди, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 26). Вироком Любашівського районного суду Одеській області від 07 грудня 2016 року [PERSON] був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому було призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України, його було звільнено від відбування основного покарання з іспитовім строком на 2 роки (а.с. 9-12). Отже, вина [PERSON] встановлена вироком Любашівського районного суду Одеській області від 07 грудня 2016 року. Відповідно до ч.ч. 4,6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії ( бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тому, суд при винесенні рішення не з'ясовує обставин справи, які підтверджують вину відповідача у спричиненні матеріальної і моральної шкоди. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 16 вересня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №493 (а.с. 25). Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 23,24). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 05 квітня 2018 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27). Оскільки [PERSON] є дружиною померлого, а [PERSON] є рідною матір'ю померлого, то вони є належними сторонами, а саме позивачами у справі. Встановлено, що позивачі з цивільним позовом в рамках кримінального провадження не зверталися. З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність автомобіля, яким на час ДТП керував водій [PERSON], була застрахована - СК «Кредо». Судом встановлено, що позивачка [PERSON] у зв'язку з загибеллю [PERSON] понесла витрати, а саме: -на поховання - 20541,32 грн. (19810,00 + 731,32), що підтверджується договорами (а.с. 13-15) ; -на поминальні обіди -5880,00 грн. (1997,00+3883,00); -на придбання нагробного пам'ятника, необхідних матеріалів (квітника, плитки гранітної), виконання граверних робіт та встановлення пам'ятника - 39980,00 грн.; -на придбання металевої огорожі, фарбування огорожі та її встановлення - 9986,00 грн.; -витрати на оплату штраф майданчика - 980,00 грн.; -витрати на евакуацію автомобіля - 4000,00 грн. -витрати та оплату банківських послуг - 37,80 грн. Отже, загальна сума витрат, які понесла [PERSON] у зв'язку зі смертю чоловіка, складає 81405,12 грн. З пояснень представника позивачів в судовому засіданні вбачається, що оскільки цивільно-правова відповідальність автомобіля, яким на час ДТП керував водій [PERSON] була застрахована СК «Кредо», то останньою було виплачено позивачці [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 17400,00 грн. та у відшкодування моральної шкоди 13050,00 грн.; позивачці [PERSON] було виплачено у відшкодування моральної шкоди 4350,00 грн. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною 5 ст. 1187 ЦК встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто, зазначеною нормою закону встановлено відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. На володільця не може бути покладено обов'язок з відшкодування такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, саме відповідач повинен довести, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Відповідно до ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Згідно ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних та фізичних стражданнях, яких зазнали позивачки у зв'язку із смертю [PERSON] Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, позивачі посилались на те, що їм було завдано моральну шкоду, яка виразилась у моральних та душевних стражданнях, пов'язаних із смертю їх чоловіка та сина, яку вони зазнали внаслідок протиправної поведінки відповідача. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням характеру скоєного кримінального правопорушення, глибини душевних страждань потерпілих, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та враховуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди вимоги розумності і справедливості, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, і з відповідача слід стягнути на їх користь у відшкодування моральної шкоди по 200000,00 грн. Оскільки позивачки мають право на відшкодування моральної шкоди, то таке відшкодування відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Що стосується вимог позивачів щодо стягнення витрат на правову допомогу, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню. Встановлено, що позивачі понесли витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн., тобто по 1500,00 грн. кожна, що підтверджується квитанціями (а.с. 5,6). На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір у справі складає в загальному 1409,60 грн., від сплати якого позивачі звільнені, з підстав чого такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial