Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

В листопаді 2013р. позивачі [PERSON] (далі по тексту - позивач 1), [PERSON] (далі по тексту - позивач 2) звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Альфа-Банк», в якому просили суд: визнати недійсним іпотечний договір № 800002969 від 18 січня 2008р. (далі по тексту - іпотечний договір). Свої позовні вимоги позивачі 1, 2 обґрунтовували тим, що 18 січня 2008р. між позивачем 1 та відповідачем було укладено кредитний договір № 800002969 (далі по тексту - кредитний договір), відповідно до якого відповідачем було надано позивачу 1 кредит у розмірі 110000,0 дол. США В забезпечення зобов'язань позивачем 1 за кредитним договором, 18 січня 2008р. між позивачем 1 та відповідачем було укладено іпотечний договір, відповідно до якого, позивачем 1 за письмовою згодою позивача 2, було передано у іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. На думку сторони позивачів вказаний іпотечний договір повинен бути визнаний судом недійсним, з підстав визначених ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 229 ЦК України, оскільки оспорюваний договір не був підписаний уповноваженим представником відповідача, а також сторона позивачів помилялась, щодо його змісту та прав, вважаючи, що предмет іпотеки забезпечує кожну та всі з вимог відповідача за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивачів 1, 2 заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судові засідання представник не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу у відсутність свого представника, заперечення проти позову не подавались. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів 1, 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Позивачі звертаючись до суду з вказаним позовом про визнання недійсним іпотечного договору, наголошували, що уповноваженою особою відповідача вказаний договір взагалі не підписувався, а також сторона позивачів 1, 2 помилялась, щодо його змісту та прав, вважаючи, що предмет іпотеки забезпечує кожну та всі з вимог відповідача за кредитним договором Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України Крім того, в п. 8 Постанови за № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Крім того в п. 19 зазначеної вище Постанови, Пленум Верховного Суду України роз'яснює, що Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною, позивачів 1, 2 не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а також не доведено обставини, щодо яких помилилася сторона позивачів за оспорюваним правочином. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed