Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

В липні 2018 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину спільної сумісної власності подружжя - квартиру [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи у шлюбі вони придбали вищевказану квартиру, яка формально була зареєстрована тільки на чоловіка, оскільки він займався оформленням цієї квартири та ця квартира придбавалась в інтересах сім'ї. На теперішній час між ними існує спір щодо розподілу сумісного майна подружжя, її право власності на вищезазначений об'єкт нерухомого майна відповідач не визнає та перешкоджає користуванню цим майном. Всі її намагання вирішити питання розподілу спільного сумісного майна подружжя за згодою сторін у досудовому порядку не призвели до бажаного результату. Від підписання договору про поділ спільного майна подружжя відповідач необґрунтовано та безпідставно відмовляється. При цьому, з січня 2005 року вона займається підприємницькою діяльністю, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру даних про фізичну-особу підприємця. Отже, задовго до придбання цієї квартири, позивач, зі свого боку, отримувала самостійно доходи та спрямовувала їх до сімейного бюджету. У зв'язку з вказаними обставинами вона була вимушена звернутися до суду. В судове засідання позивач не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав суду заяву, в якій просив закінчити розгляд справи за його відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 03 жовтня 2003 року [PERSON] і [PERSON] (до шлюбу Дяченко) уклали шлюб в Петриківському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що було складено відповідний актовий запис № 63 від 03.10.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER], виданим повторно 21.03.2017 року (а.с.8). За час шлюбу подружжям було придбане нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка була придбана за договором купівлі-продажу від 27.12.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі за № 4-2774. При цьому, придбана вона на ім'я відповідача. На підтвердження вищевказаних обставин, в матеріалах справи наявна завірена Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою копія цього Договору з усіма додатками до нього. Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 21.04.2018 року за № 121490310 (а.с.9-12). Згідно цього ж Витягу, реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна є 23247612101, а номером запису про право власності - 372992 (а.с.10). Позивач звернулася до суду і просила поділити зазначене нерухоме майно між нею та відповідачем, як спільне сумісне майно подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення має ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно якої - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на вищевказані норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що квартира [ADDRESS], яка була придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2012 року, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], оскільки була придбана ними під час шлюбу, більш того, з додатків до самого договору, що були надані суду Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, випливає, що позивач надавала дозвіл своєму чоловікові на придбання спірної квартири, як таку, що придбавалась в інтересах сім'ї, зокрема в заяві-згоді від 27.12.2012 року нею зазначено, що право власності на квартиру буде оформлено на чоловіка, а належати така квартира буде їм на праві спільної сумісної власності. Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частина 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз'яснив абзац 1 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, положеннями ч. ч. 2-3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Але ж, під час розгляду даної справи, судом не встановлено обставин, за яких можливо було б відступити від засади рівності часток подружжя або збільшити частку когось з подружжя, що передбачено ч. ч. 2-3 ст. 70 СК України. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду даної справи, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. У зв'язку з чим, суд вважає необхідним провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за [PERSON] і [PERSON] за кожним з них окремо право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 2436 грн. 95 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved