Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

В квітні 2014р. позивач ТОВ «НВП ХІМІМПЕКС» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 2, 3 т.1) до відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просив суд: стягнути з кожного із відповідачів на користь позивача грошові кошти у розмірі по 255191,65 грн., а також понесені судові витрати, які складаються з судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між сторонами існували трудові відносини, як між працівниками та роботодавцем. Так, відповідач [PERSON] обіймав посаду директора товариства, відповідачка [PERSON] - менеджера з продажу та відповідачка [PERSON] - комірника. Між позивачем та кожним із відповідачів, було укладено договір про повну матеріальну відповідальність останніх, як працівників. Згідно проведеної інвентаризації, станом на травень 2011р. позивачем було виявлено недостачу товару на загальну суму 765574,65 грн. Як встановлено роботодавцем зазначена нестача товару мала місце з вини працівників підприємства, а саме відповідачів. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач, як роботодавець вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що внаслідок бездіяльності відповідача, та недотримання вимог трудового законодавства відповідачками мало місце нестача товару, яка виявилась у поставці товару контрагентам - юридичним особам, які мають ознаки фіктивності і з якими не були укладені відповідні договори на поставку товару. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували. В порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. надали до суду письмові заперечення, при цьому представник відповідача просив суд застосувати строки звернення до суду з вказаним позовом позивача, визначенні положеннями КЗпП України. Так, допитаний, в судовому засіданні, в якості свідка відповідач [PERSON] суду повідомив, що він обіймав посаду директора товариства. Відповідачка [PERSON] обіймала посаду менеджеру з продажу, до кола посадових обов'язків якої входило оформлення відповідних правочинів з контрагентами позивача на поставку товару і в подальшому контроль за оплату товару та його поставку покупцю. Ввівши відповідача в оману, щодо укладення правочинів з юридичними особами, які мають ознаки фіктивності, саме з вини останньої відбулось поставка товару і не сплата за нього. Зазначені обставини відомі свідку, оскільки він входив до складу комісії підприємства, яка здійснювала інвентаризацію цінностей на складі № 1, при цьому в своїх поясненнях відповідачка [PERSON] пообіцяла сплатити вартість товару і частково це здійснила. Також свідок зазначив, що укладення правочинів на поставку товару і подальший відпуск товару здійснювався за усною домовленістю, внутрішнього локального документу, який би визначав процедуру укладення та поставку товарів контрагентам на підприємстві був відсутній. Відповідачка [PERSON], про час та місце розгляду справи оповіщалась в установленому законом порядку, в судові засідання не з'явилась, поважності причин неявки суду не повідомила, відзив на позов не подавався, свого представника до суду не направила. Відповідачка [PERSON], яку було допитано в якості свідка суду повідомила, що вона працювала на підприємстві на посаді комірника, за усними вказівками відповідача [PERSON], та менеджера з продажу [PERSON] нею було здійснено відпуск товару контрагентам, про те, що не відбулась попередня оплата вартості товару та з вказаними контрагентами не були укладені відповідні договори на поставку товару, свідку стало відомо після проведеної інвентаризації. В процесі розгляду справи відповідачка [PERSON] клопотала перед судом про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, з метою визначення чи належить підпис на договорі про повну матеріальну відповідальність саме їй. Зазначене клопотання сторони відповідача було задоволено судом, проте в подальшому експертом було складено повідомлення про неможливість проведення експертизи у зв'язку з ненаданням зразків підписів відповідачкою [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача [PERSON], допитавши, в якості свідків відповідачів: [PERSON], [PERSON], розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідач [PERSON] з 24 червня 2010р. по 31 січня 2014р. працював на посаді директора ТОВ «НВП ХІМІМПЕКС» та був звільнений за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). 24 червня 2010р. між ТОВ «НВП ХІМІМПЕКС», як роботодавцем та [PERSON], як працівником було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 03 серпня 2010р. відповідачем було прийнято на постійну роботу на посаду менеджера з продажу [PERSON], з якою 15 серпня 2010р. також було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 03 серпня 2010р. відповідачем було прийнято на постійну роботу на посаду комірника [PERSON], і з якою 03 серпня 2010р. також було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. В судовому засіданні представник позивача повідомив суд, що відповідачки також були звільненні з роботи, при цьому на обґрунтування зазначених обставин роботодавцем документи надані не були. Згідно з п. 1 договорів про повну матеріальну відповідальність, які були укладенні між сторонами, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі в установленому порядку передані йому під звіт роботодавцем товарно - матеріальні цінності та кошти, а також за ті товарно - матеріальні цінності й кошти, що будуть надходити йому під звіт протягом усього терміну дії договору. Пунктом 3 цих договорів сторони визначили, що у випадку виявлення недостачі переданих працівнику під звіт товарно - матеріальних цінностей або коштів більше встановлених допустимих норм, знищення, пошкодження, зниження якості або псування з його вини товарно - матеріальних цінностей, він зобов'язується відшкодувати недостачу коштів та заподіяну шкоду відповідним товарно - матеріальним цінностям. Доводи відповідачки [PERSON], що з нею не укладався договір про повну матеріальну відповідальність, судом оцінюється критично, враховуючи те, що саме з її вини експерту не були надані зразки її підпису, а тому в силу положень ст. 109 ЦПК України, суд вважає, що останньою було укладено з позивачем договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. За змістом ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України, визначено вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності працівника. Наказом № 2/1 від 25 квітня 2011р. у позивача було створено комісію для проведення контрольної інвентаризації товарно - матеріальних цінностей. Наказом № 2/2 від 06 травня 2011р. у позивача було створено комісію з проведення службового розслідування. Згідно з актом контрольної перевірки інвентаризації цінностей на склад № 1 станом на 04 травня 2011р. виявлено недостачу товару на складі по 23 найменуванням товару на суму 765574,65 грн., про що керівником підприємства - відповідачем [PERSON] було повідомлено засновника ТОВ «НВП ХІМІМПЕКС». Відповідно до Акту проведення службового розслідування від 01 червня 2011р., було встановлено, що на підприємстві має місце неналежне виконання посадовими особами службових обов'язків; доведено зловживання службовим становищем менеджера з продажу [PERSON], що підтверджується її поясненнями та письмовим зізнанням. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Положеннями ст. 132 КЗПП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. У правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012р. у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. В судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду, на підставі якої норми закону з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, враховуючи те, що його посада у вищенаведеному Переліку не зазначена. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів (звітів товарно - матеріальних цінностей, які були передані кожному з відповідачів), як і не було надано доказів, на підставі яких позивач, як роботодавець визначив ступень вини кожного з працівників. Суд позбавлений можливості перевірити дотримання посадових обов'язків кожним із відповідачів, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на підприємстві (ТОВ НВП ХІМІМПЕКС») відсутні будь - які письмові докази (накази, розпорядження, інструкції тощо), які регламентують процедури укладення договорів на поставку товарів, їх реєстрацію, оплату за товар, безпосередню поставку товарів контрагентів та облік надходження і відпуску товару. Частиною 3 ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. В судовому засіданні представник позивача не надав суду докази, на підтвердження того, що позивачем визначений строк не був пропущений, як і не було подано до суду клопотання про поновлення строку, враховуючи, що факт виявлення недостачі товару - 04 травня 2011р., а з вказаним позовом позивач звернувся до суду 30 квітня 2014р. Оцінюючи належність. допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed