Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього на його користь компенсацію втрати частину доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 9964,01 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49361 грн. 55 коп. Свої позовні вимоги мотивував тим, що з січня 2014 року по січень 2016 року, працюючи у відповідача, фактично не отримував заробітну плату. У зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість по виплаті заробітної плати за, майже, два роки, і лише починаючи з лютого 2016 року відповідач почав погашати заборгованість. 10 травня 2016 року було звільнено з роботи, однак жодної компенсації не виплачено. Відповідачем було надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти позову заперечує, в його задоволенні просить відмовити, а також просить застосувати строки позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити. Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] 14 квітня 2010 року було прийнято на роботу до ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». 10 травня 2016 року позивача було звільнено з посади старшого сторожа господарського відділу згідно наказу №17-к. Того ж дня заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем повністю погашена, що також не заперечується представником позивача. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених су м. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частин першої-другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За правилами частини першої статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: ... заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до пункту третього постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: … заробітна плата (грошове забезпечення). У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення). У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення). Верховний Суд України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-162цс17 дійшов правового висновку, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. З заявою про поновлення пропущенного строку звернення до суду позивач не звертався. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що до позовної вимоги про стягнення з ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.05.2016 року по 11.07.2019 року в розмірі 49361 грн 55 коп. застосовується тримісячний строк звернення до суду з такою вимогою, а враховуючи відсутність поважних причин його пропуску, суд відмовляє з задоволенні позову в цій частині. Щодо стягнення компенсації втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вказаної вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача 9964 грн. 01 коп. Наведений позивачем розрахунок суми компенсації за втрату частини заробітку, у зв`язку з порушенням строків її виплати приймається судом до уваги, оскільки сума компенсації заявлена до стягнення, відповідачем не оспорювалася. Як вбачається з матеріалів справи витрати позивача на правничу допомогу склали 12600 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною квитанціє. Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 17%, з урахуванням приписів статті, 137, 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме (12600 * 17%) 2142 грн 00 коп. Також з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.. оскільки позивач при подачі позову був звільнений від його сплати.

Outcome: partial