Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказав, що [PERSON] 03 серпня 2015 року отримала в борг від [PERSON] грошову суму в розмірі 300000,00 грн., що підтверджувалося договором та наданою борговою розпискою. На жаль, [PERSON] борг в обумовлений строк в розписці не повернула, а між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого перейшло право вимоги за розпискою. Також рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 06 листопада 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за борговою розпискою від 03 серпня 2015 року в розмірі 299000,00 грн. Крім того, на виконання вказаного рішення було видано виконавчі листи та ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 01 квітня 2020 року було змінено у виконавчому листі сторону стягувача з [PERSON] на його правонаступника [PERSON] . Однак станом на грудень 2020 року відповідач [PERSON] вищевказане рішення, яке перебуває на примусовому виконанні у Міськрайонному відділі державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботин Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), не виконала, ніяких виплат позивачу не здійснила. В той же час, відповідач [PERSON] , користуючись грошовими коштами, повинна була сплачувати проценти на рівні облікової ставки НБУ, а також повинна сплатити 3% річних та інфляційні втрати, що є мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, яке вона повинна була виконати ще 31 грудня 2015 року. Саме тому [PERSON] був змушений звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою від 15 грудня 2020 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про проведення розгляду справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання була викликана двічі шляхом направлення на її адресу судової повістки разом з копіями матеріалів позовної заяви за адресою проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку. Обидва рази поштовий конверт на ім`я [PERSON] був повернутий поштовим відділенням до суду з відміткою про відсутність відповідача за адресою проживання. Виходячи з положення ст. 128 ЦПК України, слід вважати, що судову повістку відповідачу вручено у належний спосіб. Про причини неявки в судове засідання відповідач [PERSON] не повідомила, тому суд виходить з того, що її неявка відбулась за неповажних причин. Відзив у письмову виді відповідач суду не подала. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання, суд розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні. В судовому засідання, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмової формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається із матеріалів справи, 03 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримала у борг від [PERSON] грошову суму у розмірі 300000,00 грн., яку зобов`язалась повернути в строк до 31 грудня 2015 року. Той факт, що між сторонами був укладений договір позики підтверджується розпискою від 03 серпня 2015 року, написаною власноручно відповідачем та засвідченою її підписом. За таких умов, сторони визначили зобов`язання, яке підлягає виконанню та строк його виконання, 31 грудня 2015 року. У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі № 6-63 цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), яка є обов`язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З обставин, встановлених рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 06 листопада 2017 року, ухваленого в справі № 640/7575/17, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] 27 квітня 2017 року укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким до [PERSON] перейшло право вимоги до [PERSON] за розпискою від 03 серпня 2015 року; на адресу [PERSON] направлено повідомлення про заміну кредитора. Вказаним рішенням також встановлено ті обставини, що [PERSON] була зобов`язана повернути борг в сумі 299000,00 грн., але свого обов`язку до моменту вирішення справи судом по суті не виконала. Тому з [PERSON] рішенням від 06 листопада 2017 року стягнуто заборгованість в розмірі 299000,00 грн. на користь [PERSON] . Після набрання рішенням суду законної сили був виданий 10 січня 2018 року виконавчий лист. Іншим судовим рішенням - ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 01 квітня 2020 року, постановленою в справі № 640/7575/17, здійснено заміну стягувача [PERSON] на його правонаступника [PERSON] у виконавчому листі з примусового виконання рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 листопада 2017 року, ухваленого в справі № 640/7575/17, про стягнення з [PERSON] заборгованості за борговою розпискою від 03 серпня 2015 року в сумі 299000,00 грн. З обставин, встановлених ухвалою від 01 квітня 2020 року вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] 16 січня 2018 року було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за борговою розпискою [PERSON] від 03 серпня 2015 року. Отже, вказані обставини підтверджують виникнення у позивача [PERSON] права на отримання від відповідача [PERSON] грошових коштів в якості оплати боргу. До теперішнього часу відповідач [PERSON] не повернула борг за договором позики. За повідомленням Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботин Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 11 грудня 2020 року виконавчий лист, виданий 10 січня 2018 року в справі № 640/7575/17, перебуває на примусовому виконанні, але рішення суду не виконано, грошові кошти з боржника в рахунок погашення боргу не надходили. Оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, він, на підставі ст. 625 ЦК України, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Таке тлумачення вказаної норми викладено у постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 4 жовтня 2017 року у справі № 6-2751цс16. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, він, на підставі ст. 625 ЦК України, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись з вимогою про стягнення з відповідача інфляційних втрат, позивач [PERSON] визначив період з березня 2016 року по жовтень 2020 року, за який слід здійснити розрахунок індексу інфляції. Тому суд, розглядаючи вимоги позивача в цій справі, обмежений саме таким періодом. За вказаний період індекси споживчих цін (індекс інфляції), згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Державної служби статистики України http://www.ukrstat.gov.ua, мали такі показники: Рік/міс 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 2016 - - 101,0 103,5 100,1 99,8 99,9 99,7 101,8 102,8 101,8 100,9 2017 101,1 101,0 101,8 100,9 101,3 101,6 100,2 99,9 102,0 101,2 100,9 101,0 2018 101,5 100,9 101,1 100,8 100,0 100,0 99,3 100,0 101,9 101,7 101,4 100,8 2019 101,0 100,5 100,9 101,0 100,7 99,5 99,4 99,7 100,7 100,7 100,1 99,8 2020 100,2 99,7 100,8 100,8 100,3 100,2 99,4 99,8 100,5 101,0 - - Таким чином, за період з березня 2016 року по жовтень 2020 року показник індексу інфляції склав 149,22% (1,4922). Від так, сума інфляційних втрат, які понесені позивачем внаслідок неповернення боржником всієї суми боргу, складають 147167,80 грн. (299000 х 149,22% = 446167,80 - 299000,00 = 147167,80). Виходячи зі строку невиконання відповідачем свого зобов`язання тривалістю 1786 днів, а саме за період заявлений позивачем з 01 січня 2016 року по 20 листопада 2020 року, сума 3% річних від простроченої суми складає 43891,56 грн. (299000,00 х 3% х 1786/365 = 43891,56). Враховуючи обґрунтованість вимог позивача, а також тієї обставини, що відповідачем сума боргу до теперішнього часу не повернута, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] індекс інфляції від суми боргу в розмірі 146867,11 грн., тобто в межах заявленої ним позовної вимоги, та 3% річних в розмірі 43891,56 грн. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вимогу про стягнення процентів за користування позикою позивач обґрунтовує наявністю у нього права на отримання такого платежу. Суд погоджується з цим та вважає обґрунтованою ту обставину, що позивач вправі вимагати від [PERSON] сплати процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки з тексті розписки від 03 серпня 2015 року відсутня домовленість сторін про те, що позика є безпроцентною. Але суд відхиляє доводи позивача щодо визначення строку, протягом якого [PERSON] повинна сплатити проценти за користування позикою. У відповідності з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду по справі № 910/10156/17 (постанова від 10 квітня 2018 року), відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Отже, обов`язок позичальника сплатити проценти за користування позикою та, відповідно, право позикодавця на отримання цих процентів обмежені в часі саме тим періодом, на який була надана позика. В даному випадку відповідач [PERSON] повинна була кожного місяця сплачувати проценти за користування позикою за період з 03 серпня 2015 року і до 31 грудня 2015 року включно. Облікова ставка НБУ (згідно з даними, розміщеними на офіційному сайті https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish) впродовж розрахункового періоду змінювалась наступним чином: з 30 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року - ставка 30,0%; з 28 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року - ставка 27,0%; з 25 вересня 2015 року по 29 жовтня 2015 року - ставка 22,00%; з 30 жовтня 2015 року по 17 грудня 2015 року - ставка 22,00%; з 18 грудня 2015 року по 28 січня 2016 року - ставка 22%. На підставі вищевикладеного, суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] проценти за користування позикою за договором позики за період з 03 серпня 2015 року і по 31 грудня 2015 року в сумі 29998,31 грн., які визначені наступним чином: за період з 03 серпня 2015 року по 03 вересня 2015 року: (299000,00 х 30% х 25/365) + (299000,00 х 27% х 7/365) = 6143,84 + 1548,25 = 7692,09 грн.; за період з 04 вересня 2015 року по 03 жовтня 2015 року: (299000,00 х 27% х 21/365) + (299000,00 х 22% х 9/365) = 4644,74 + 1621,97 = 6266,71 грн.; за період з 04 жовтня 2015 року по 03 листопада 2015 року: 299000,00 х 22% х 31/365 = 5586,79 грн.; за період з 04 листопада 2015 року по 03 грудня 2015 року: 299000,00 х 22% х 30/365 = 5406,58 грн.; за період з 04 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року: 299000,00 х 22% х 28/365 = 5046,14 грн. Та оскільки сплата процентів за користування позикою також є грошовим зобов`язанням, яке відповідач [PERSON] повинна була своєчасно виконувати, але фактично не виконала, то позивач вправі розраховувати на отримання від позичальника грошової компенсації у виді 3% річних від несплаченої суми процентів. Тому суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 3% річних від несплаченої суми щомісячних платежів по процентам за користування позикою в сумі 4563,74 грн., яка розрахована наступним чином: 7692,09 грн. х 3% х 1905/365 (з 04 вересня 2015 року по 20 листопада 2020 року) = 1204,39 грн.; 6266,71 грн. х 3% х 1875/365 (з 04 жовтня 2015 року по 20 листопада 2020 року) = 965,76 грн.; 5586,79 грн. х 3% х 1844/365 (з 04 листопада 2015 року по 20 листопада 2020 року) = 846,74 грн.; 5406,58 грн. х 3% х 1814/365 (з 04 грудня 2015 року по 20 листопада 2020 року) = 806,10 грн.; 5046,14 грн. х 3% х 1786/365 (з 01 січня 2016 року по 20 листопада 2020 року) = 740,75 грн. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 2253,21 грн., оскільки позивач звільнений від сплати цих витрат відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як інвалід 2-ї групи.

Outcome: partial