Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

В листопаді 2017 року заступник керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Ізюмської центральної міської лікарні звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат, затрачених на лікування. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що відповідача вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12.10.2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст. 124 КК України та засуджено до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт. Встановлено, що [PERSON], 23.09.2015 року близько 22 годині, перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS], будучи у стані алкогольного сп'яніння, під час сварки зі співмешканцем [PERSON], виниклої на ґрунті раптово складених неприязнених стосунків, захищаючись від активного нападу зі сторони [PERSON], який виразився у нанесенні їй ударів рукою в спину, діючи умисно та перевищуючи межі необхідної оборони від вказаного протиправного посягання на неї, застосувавши ніж, нанесла останньому удар у нижню частину животу, заподіявши, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 358-13/15 від 25.09.2015 року, тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення животу з пошкодженням тонкого кишківника, його брижейки, що супроводжувалось розвитком внутрішньочеревної кровотечі, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження. Згідно довідки № 2394 від 06.11.2017 потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Ізюмській центральній міській лікарні з 23.09.2015 року по 05.10.2015 року. На його лікування закладом охорони здоров'я витрачені кошти в сумі 2461,84 грн. На підставі вище наведеного просив стягнути з [PERSON], на користь держави в особі Ізюмської центральної міської лікарні кошти, витрачені на лікування потерпілого від злочину [PERSON], у сумі 2461 грн. 84 коп. на р/р 31551360148516 у ГУ ДКСУ в Харківській області МФО 851011, код 02003304. В судовому засіданні представник позивача прокурор Козир М.В. позов підтримала повністю, наполягала на його задоволенні. Представник Ізюмської центральної міської лікарні, в інтересах якої подано позов, у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяви про відкладення розгляду справи не надходило. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що потерпілому відшкодувала завдані збитки, просила в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12.10.2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст. 124 КК України та засуджено до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт. Згідно вироку, [PERSON] 23.09.2015 року близько 22 годині, перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS], будучи у стані алкогольного сп'яніння, під час сварки зі співмешканцем [PERSON], виниклої на ґрунті раптово складених неприязнених стосунків, захищаючись від активного нападу зі сторони [PERSON], який виразився у нанесенні їй ударів рукою в спину, діючи умисно та перевищуючи межі необхідної оборони від вказаного протиправного посягання на неї, застосувавши ніж, нанесла останньому удар у нижню частину животу, заподіявши, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 358-13/15 від 25.09.2015 року, тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення животу з пошкодженням тонкого кишківника, його брижейки, що супроводжувалось розвитком внутрішньочеревної кровотечі, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження. (а.с.7). Згідно довідки № 2394 від 06.11.2017 потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Ізюмській центральній міській лікарні з 23.09.2015 року по 05.10.2015 року. На його лікування закладом охорони здоров'я витрачені кошти в сумі 2461,84 грн. (а.с.6). Відповідно до вимог ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в судах у випадках, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Відповідно до вимог ст. 56 ЦПК України прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених ч. 2 або ч. 3 ст. 25 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до ч. 3, 7 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред'являється прокурором. Особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Ізюмська місцева прокуратура Харківської області повідомила позивача про намір звернутися до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області в його інтересах із зазначеним позовом листом від 21.11.2017 року. (а.с.8,9). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року, судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко - днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Згідно з п. 3 вищезазначеного Порядку, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. У разі, коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних осіб. Відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. У зв'язку з тим, що Ізюмська міська лікарня є комунальним закладом охорони здоров'я, фінансується із місцевого бюджету, на даний час не вжито заходів щодо відшкодування витрат, понесених на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON], внаслідок чого порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина та в галузі охорони здоров'я та забезпечення пов'язаних з ними державних гарантій. Суд приходить до висновку, що позов Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Ізюмської центральної міської лікарні підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за звернення до суду з позовом майнового характеру для юридичної особи становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого на 1 січня) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 гривень суд стягує з відповідача в дохід держави. На пiдставi ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 128 КПК України, ч. 1 ст. 1206, ст. 109 ЦКУ,

Outcome: approved