Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

В липні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу №11007 від 12.04.2001 квартири [ADDRESS] , укладений між нею та [PERSON] на Південній Товарній Біржі; визначити розмір часток у спільній сумісній власності на спірну квартиру в рівних долях, визначивши за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частці квартири за кожним. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 12.04.2001 вона, яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . За умовами договору вказана квартира була придбана у спільну часткова власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Договір було укладено на Південній Товарній Біржі. Всі умови договору сторони виконали, окрім нотаріального посвідчення. На теперішній час позивач має намір розпорядитися власним майном, однак цьому перешкоджає відсутність нотаріального посвідчення договору, який підлягає визнанню дійсним тільки у судовому порядку та відсутність визначення часток у спільній сумісній власності. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. [PERSON] надав до суду письмову заяву в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, та просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзив на позовну заяву та третя особа пояснення щодо позову до суду не подали. Повідомлення відповідачів про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою місця реєстрації останніх та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади. Направлена на їх адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 12.04.2001 [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , яка діяла від свого імені та імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , уклали договір №11007 купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Договір оформлено на Південній Товарній Біржі та 14.05.2001 зареєстровано в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим №18790. З довідки Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 04.08.2021 №2076 вбачається, що станом на 28.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2001, укладеного на Південній Товарній Біржі та зареєстрованого в КП ММБТІ 14.05.2001. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач має намір розпорядитися своїм правом на нерухоме майно, але цьому перешкоджає відсутність нотаріального посвідчення договору, яке не вимагалося законодавством на час його укладання та відсутність визначення часток у спільній сумісній власності. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено 12.04.2001, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Частиною другої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. З огляду на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку сторони ухилилися від його нотаріального посвідчення, що на теперішній час перешкоджає позивачу реалізувати свої речові права відносно нерухомого майна, суд вважає позов в частині визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, позивач звертаючись до суду також просила про визначення часток у праві спільної сумісної власності, а саме визначити, що частки співвласників [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] у спільній сумісній власності квартиру [ADDRESS] є рівними і складають по 1/3 частки за кожним. Оскільки, у зв`язку з тим, що частки співвласників квартири не визначені, позивач не моє можливості розпорядитися власним майном . Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до вимог частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються нам спільно. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що випливають з права учасника спільної сумісної власності на виділення частки у спільному майні, при цьому частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності згідно із статті 370 ЦК України вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (стаття372 ЦК України). Тобто, із даної норми Закону вбачається, що оскільки домовленості між позивачем та співвласниками квартири не було, можливо вважати що частки, є рівними та становлять по 1/3 частині за кожним співвласником. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності підлягають задоволенню.

Outcome: approved