Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживачів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.07.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір добровільного страхування життя, що підтверджується полісом № [NUMBER] із строком дії з 28.07.2011 року по 27.07.2041 року. За умовами договору, позивач був зобов'язаний сплачувати страхові платежі в сумі 250,00 грн. щомісячно з поступовим збільшенням, а відповідач зобов'язався надати позивачу фінансову послугу у вигляді страхування життя та здійснення страхової виплати у випадку, передбаченому договором, а також сплатити 4 % гарантованого інвестиційного прибутку. Разом із тим, позивачу стало відомо, що на підставі самого ж відповідача 01.06.2017 року ПрАТ «Ренесанс Життя» було анульовано ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг, а також в подальшому, виключено з Державного реєстру фінансових установ. Позивач вважав, що внаслідок вказаного, відповідач неспроможний в повному обсязі і належним чином виконувати власні зобов'язання за укладеним договором у зв'язку із істотною зміною обставин. Посилаючись на викладене, позивач просив, з урахуванням поданої ним заяви від 15.07.2018 року, із посиланням на вимоги Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про страхування», визнати недійсним договір страхування від 28.07.2011 року № [NUMBER], укладений між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Ренесанс Життя»; розірвати договір страхування, а також стягнути з відповідача 18000,00 грн. в якості повернення страхових платежів; 3157,15 грн. трьох процентів річних та 21541,12 грн. інфляційних втрат; 13814,43 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами; 4209,53 грн. упущеної вигоди в розрахунку 4 % гарантованого інвестиційного прибутку згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України та 1800,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 06.04.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін для розгляду справи по суті на 31.07.2018 року. 15.07.2018 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, якою позов було доповнено новою вимогою про розірвання договору. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням заяви від 15.07.2018 року. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином та суд за згодою позивача, на підставі ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 28.07.2011 року між [PERSON] та ПрАТ «Ренесанс Життя» було укладено договір добровільного страхування життя, про що складено поліс № [NUMBER], предметом якого є майнові інтереси позивача, пов'язані з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням застрахованої особи. Строк дії договору встановлений до 27.07.2041 року. Згідно з умовами укладеного договору позивач сплачував страхові внески в розмірі 250,00 грн. щомісячно та станом на час звернення до суду сплатив в загальному розмірі 18000,00 грн. Згідно із розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 01.06.2017 року № 2182, було анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг в частині проведення добровільного страхування життя ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» на підставі заяви. Також відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 15.09.2017 року № 3773 було виключено ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» з Державного реєстру фінансових установ на підставі заяви товариства. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Щодо посилань позивача з приводу недійсності договору страхування, суд зазначає наступне. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом із тим, в ході судового розгляду позивачем не доведено існування обставин, передбачених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, саме на момент вчинення спірного правочину, а тому в задоволенні позовної вимоги в частині визнання недійсним договору страхування від 28.07.2011 року № [NUMBER], укладеного між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Ренесанс Життя», задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині розірвання спірного договору, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як встановлено судом, на підставі розпоряджень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 01.06.2017 року № 2182 та від 15.09.2017 року № 3773, було анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг в частині проведення добровільного страхування життя ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» на підставі заяви, а також виключено ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» з Державного реєстру фінансових установ на підставі заяви товариства. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Таким чином, в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження посилання позивача щодо істотної зміни обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору страхування, оскільки за відсутності ліцензії на надання послуг добровільного страхування життя, сторони не уклали б спірний правочин взагалі. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання договору страхування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 18000,00 грн. сплачених ним страхових внесків за договором. Згідно із ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку а ні договором, а ні законом не встановлено обов'язку відповідача повертати того, що виконано позивачем до моменту розірвання договору. Проте, положеннями частини 3 статті 652 ЦК України у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. За таких обставин, суд вважає за можливе, з метою справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору, стягнути з відповідача 18000,00 грн. сплачених позивачем страхових внесків, оскільки він не отримував очікуваного результату, а саме - виконання відповідачем обов'язків добровільного страхування, що вданому випадку є справедливою сатисфакцією. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних, а також процентів за користування чужими грошовими коштами, то суд не вбачає правових підстав для задоволення таких вимог з огляду на наступне. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Слід зазначити, що грошове зобов'язання у відповідача з приводу повернення коштів позивачу було відсутнє та виникло лише на підставі судового рішення, яким було розірвано договір та постановлено стягнути кошти в якості справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням розірваного договору. Окрім того, положеннями укладеного договору не визначено розміру процентів за користування коштами позивача та відсутні підстави вважати, що вказані кошти в сумі 18000,00 грн. були набуті відповідачем без відповідної правової підстави, оскільки до моменту позбавлення відповідача ліцензії докази неналежного виконання ним своїх обов'язків за договором суду не надано. Щодо вимог позивача в частині стягнення 4209,53 грн. упущеної вигоди в розрахунку 4 % гарантованого інвестиційного прибутку згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, то суд зазначає наступне. За статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Положеннями договору було передбачено, що позивач має право на отримання 4 % гарантованого інвестиційного прибутку. Разом із тим, позивачем не доведено, що у випадку сплати ним частини коштів в сумі 18000,00 грн., у нього виникає право на отримання такого прибутку, а також він має право розраховувати на його отримання в разі розірвання такого договору. Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають. Щодо моральної шкоди в сумі 1800,00 грн. слід зазначити наступне. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем була заподіяна позивачу моральна шкода, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв'язків, душевних стражданнях щодо недосягнення гарантованого результату, а також втраті часу, необхідного для відновлення свого порушеного права. Однак, враховуючи усі встановлені обставини справи, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 1800,00 грн. занадто завищеною, такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Оскільки під час подання позову, [PERSON] був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача в порядку ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню на користь Державного бюджету України 704,80 грн. судового збору.

Outcome: partial