Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

В.о. головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заяви зазначено наступне. [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: [ADDRESS], є інвалідом II групи по психічному захворюванню безстроково. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2012 р. визнаний недієздатним, опікуном призначена мати [PERSON]. Із анамнезу відомо, що спостерігається у лікаря-психіатра з 2006 року, коли став байдужим, замкнув в собі, не стежив за зовнішнім виглядом, перестав відвідувати навчання, став підозрілим, заявляв, що їм хтось управляє, сам із собою розмовляв. З 04.07.2009 р. по 08.02.2010 р. перебував на примусовому лікуванні в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР. У періоди загострення захворювання прибігає до приймання алкоголю, курить коноплю. Неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні, усього - 6 госпіталізацій. Остання виписка із стаціонару 06.01.2017 року. Із заяви матері: «Протягом останнього тижня стан погіршився, тому що розмовляє сам із собою, скрізь лізе, мимовільні рухи руками, не виконує команди, погано спить. Самостійно не їсть, годую з ложечки. Випорожняється під себе». 06.05.2018 р. о 22.20 год. доставлений бригадою спеціалізованої медичної допомоги в прийомне відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР у зв'язку з погіршенням психічного стану. Оглянутий черговим лікарем прийомного відділення, який кваліфікував стан, як загострення хронічного психічного розладу. Госпіталізований у примусовому порядку як особа, яка виявляє реальні наміри, що являють собою небезпеку для собі. 07.05.2018 р. о 9.00 год. оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка дійшла висновку, що хворий страждає тяжким психічним розладом у формі шизофренії, простої форми, зі змішаним типом дефекту (параноїдний, емоційно-вольовий). Галюцинаторний синдром. Враховуючи погіршення психічного стану та нездатність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує його життєдіяльність і у відповідності п.4 Рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 № 2-рп /2016 і ст.14, ст. 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримав з підстав, викладених в ній, і просив суд задовольнити заяву. Законний представник - опікун [PERSON] не заперечувала відносно задоволення даної заяви. [PERSON] у судовому засіданні не заперечував відносно задоволення даної заяви. Прокурор заяву підтримала і просила суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, її законного представника, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 07.05.2018 року, [PERSON], [INFO], страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, простої форми, зі змішаним типом дефекту (параноїдний, емоційно-вольовий). Галюцинаторний синдром. За психічним станом неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує життєдіяльність. Госпіталізація обґрунтована. Обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару. Надані суду пояснення лікаря-психіатра, зокрема, про те, що [PERSON] з 2006 р. страждає на вищезазначений психічний розлад, на даний час психічний стан останнього погіршився, внаслідок чого він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, в зв'язку з чим потребує примусової госпіталізації до психіатричної лікарні для обстеження та лікування, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення даної заяви.

Outcome: approved