Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що йому та відповідачці на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці кожному, належить квартира [ADDRESS], яка складається з двох ізольованих житлових кімнат. Вказував на те, що відповідач перешкоджає йому в користуванні вказаною квартирою, оскільки змінила замки у вхідних дверях та в присутності працівників поліції пояснила, що не збирається впускати його у спірне житлове приміщення, у звязку з чим, з метою усунення вказаних перешкод з боку [PERSON], він звернувся з даним позовом до суду. Крім того, у звязку з виниклою між ним та відповідачкою ситуацією, вважає за доцільне встановити порядок користування спільним майном, виділивши йому у користування кімнату меншою площею та комору, більшу кімнату залишити в користуванні відповідача, а решта приміщень в їх спільному користуванні. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив зобовязати відповідачку усунути йому перешкоди в користуванні квартирою №18 в будинку №275-Г по вул. Головній в м. Чернівці шляхом вселення його до цієї квартири та зобовязавши відповідачку передати їй ключі від вхідних дверей квартири, а також встановити наступний порядок користування житлом: виділити йому у користування кімнату літ. 18-4 площею 11,70 кв.м. та комору літ. 18-2 розміром 3,60 кв.м., а відповідачці залишити у користуванні кімнату літ. 18-3 площею 22,90 кв.м., решту приміщень квартири кухню, коридор, ванну, вбиральню, балкон залишити у спільному користуванні співвласників; стягнути з відповідачки судові витрати. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити та пояснив, що спірна квартира була придбана його синам під час шлюбу з відповідачкою, а тому вважалась їх спільною власністю. Свою частку у спільному майні син подарував йому, а тому він є співвласником спірної квартири, проте не може реалізувати своє право власності, оскільки відповідач не впускає його у квартиру, змінила замки, тим самим чинить йому перешкоди в користуванні спірним майном. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявилась, причини своєї неявки суду не повідомила. В її інтересах діяв представник, який позов не визнав та пояснив, що відповідачці не було відомо про те, що частка квартири належить позивачу, а замок на вхідних дверях нею був змінені після того, як вона виявила його пошкодження, оскільки хтось залив у замок клей. Крім того, вважає, що запропонований позивачем порядок користування спірним житловим майном не враховує інтереси сина позивача, який також зареєстрований за вказаною адресою. Просив в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач є її батьком та співвласником квартири [ADDRESS]. В жовтні 2016 року вона була присутньою при спробі батька потрапити у квартиру, проте його ключі до замка не підійшли та він викликав працівників поліції. Крім того, вона особисто чула як відповідач казала, що не впустить батька в квартиру. Зі слів позивача їй відомо, що він предявляв [PERSON] документи про право власності на частку квартири та їй було відомо про зміну власника ще до початку конфлікту між ними. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він подарував позивачу належну йому частку у спірній квартирі та зі слів відповідачки, яка є його колишньою дружиною, йому відомо, що остання не мала наміру впускати позивача у житлове приміщення, оскільки не хотіла щоб квартира перетворилась на гуртожиток. Крім того, йому відомо, що відповідач змінила вхідний замок, будучи обізнаною, що частина квартири їй не належить, оскільки в жовтні 2016 року, при спробі позивача потрапити в квартиру, їй були надані правовстановлюючі документи на спірне майно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що 18.102016 року була присутня при спробі позивача потрапити до спірної квартири в присутності працівників поліції, які телефонували відповідачці та остання пояснила, що є одноосібним власником квартири і не збирається впускати в житлове приміщення позивача. При цьому, відповідачу були наданні усі правовстановлюючі документи щодо права власності позивача на частку у спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що на запрошення [PERSON] він був присутній при спробі позивача потрапити до квартири [ADDRESS]. Відповідач не впускала позивача у квартиру, стверджуючи, що більшість витрат по утриманню квартири відшкодовує вона, а тому є одноосібним власником вказаного нерухомого майна. При цьому, йому відомо, що відповідач була обізнана про право власності позивача на частку в спільному майні, оскільки ще до початку конфлікту їй були наданні копії правовстановлюючих документів. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Судом встановлено, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці кожному, належить квартира [ADDRESS] (а/с 4). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 1/2 частка вказаної квартири належить позивачу на підставі договору дарування від 03.10.2016 року. Згідно довідки ОСББ «Мій дім вул. Головна, 275» від 20.10.2016 року №75 за вказаною адресою зареєстровані відповідач та [PERSON] (а/с 5). Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу з боку позивача чиняться перешкоди в користуванні належною йому часткою квартири, зокрема змінено замок вхідних дверей чим унеможливлено доступ до житлового приміщення, що підтверджується показами свідків, допитаних в судовому засіданні, а також висновком ЧВП ГУНП в Чернівецькій області від 21.10.2016 року, відповідно до якого [PERSON], 18.10.2016 року відмовлялась впускати позивача у спірну квартиру, мотивуючи це тим, що нею в касаційному порядку оскаржується рішення суду щодо поділу вказаної квартири, заявою [PERSON] в органи національної поліції від 09.10.2016 року щодо спроб позивача вселитись в квартиру №18 в будинку №275-Г в м.Чернівці щодо якої тривають судові спори (а/с 8, 32). Статтею 9 Конституції України та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту своїх прав шляхом вселення у спірне житлове приміщення та зобовязання відповідача надати йому ключі від вхідних дверей до вказаної квартири. Крім того, у відповідності до вимог ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як вбачається з технічного паспорта, спірна квартира складається з двох житлових кімнат літ. 18-4 площею 11,70 кв.м. та літ. 18-3 площею 22,90 кв.м., комори літ. 18-2 площею 3,60 кв.м.; кухні площею 11,40 кв.м., коридору площею 10,40 кв.м., ванної кімнати площею 3,00 кв.м., вбиральні площею 1,70 кв.м. та балкону площею 9,40 кв.м./2,80 кв.м. (а/с 6-7). Як вбачається з правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові № 6-1500цс15 від 17.02.2016 року, стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Судом встановлено, що між сторонами виникли неприязні стосунки та відсутня домовленість щодо порядку користування спільним майном, а тому даний спір підлягає вирішенню в судовому порядку, при цьому, встановлюючи порядок користування спільним майном між співвласниками не впливає на права особи, яка зареєстрована за вказаною адресою. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач виявив бажання користуватись кімнатою, яка є меншою за площею, а також коморою, залишивши в користуванні відповідача кімнату площею 22,90 кв.м., решту приміщень просив залишити у спільному користуванні співвласників. Запропонований позивачем варіант користування спільним майном суд вважає найбільш адекватним розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, при цьому незначне відхилення від відповідності реальних часток ідеальним є допустимим, з метою забезпечення користування приміщеннями кухні, ванної кімнати, коридору, вбиральні та балкону. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved