Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

В липні 2014 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь 25000 грн. та 7300 доларів США, судові витрати покласти на відповідачку. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що 08 лютого 2012 року між нею, [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено Договір позики грошових коштів на загальну суму 25000 грн. та 7300 доларів США. На підтвердження укладення договору та його умов відповідачкою було складено три розписки, які засвідчують факт передачі грошових коштів. Згідно першої розписки відповідачка взяла у позику 7300 доларів США, друга розписка підтверджує факт отримання 15000 грн., та третя розписка підтверджує отримання 10000 грн. Факт укладення договору позики підтверджується передачею грошових коштів, що засвідчується розписками від 08.02.2012 року. На адресу відповідачки нею було направлено відповідну вимогу про повернення взятих в позику грошових коштів, однак відповідачка відмовилася з'явитись на поштове відділення для отримання листа, а тому вказана вимога повернулась з поміткою про повернення у зв'язку зі спливом строку зберігання. Вона позбавлена можливості розпорядитись власними грошовими коштами на свій розсуд, а тому звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Адвокат позивачки за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні від 28.08.2015 року позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. В останнє судове засідання надав суду заяву про розгляд справи без його та позивачки участі. Відповідачка та її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що 08 лютого 2012 року [PERSON] були написані розписки на отримання грошових коштів на загальну суму 15000 грн., 10000 грн. та 7300 доларів США (а.с.24,25,26). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що 08 лютого 2012 року між нею та [PERSON] було укладено усний договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від позивачки суму коштів в розмірі 25000 грн. та 7300 доларів США. На підтвердження факту укладення договору позики, позивачка надала розписки від 08 лютого 2012 року, за змістом яких відповідачка отримала 25000 грн. та 7300 доларів США. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або реп, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд прийшов до висновку, що на підтвердження договору позики може бути представлена розписка, але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору. Однак, сам факт існування розписки не свідчить про факт укладення договору позики. Зокрема, з тексту розписки від 08 лютого 2012 року (а.с.25) вбачається лише те, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 7300 доларів США для бізнесу в рахунок частини належного їй майна, що не є доказом того, що це є договір позики, і отримані відповідачкою кошти вона має повернути. Із тексту розписки від 08 лютого 2012 року (а.с.26) вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000 грн., що не є доказом того, що це є договір позики, і отримані відповідачкою кошти вона має повернути. Із тексту розписки від 08 лютого 2012 року (а.с.24) вбачається лише те, що [PERSON] отримала від [PERSON] належну ПАО «Дельта Банк» банківську картку, на якій начебто міститься 10000 грн., що не є доказом того, що це є договір позики, і отримані відповідачкою кошти вона має повернути. Тобто з текстів наданих позивачкою розписок вбачається лише те, що [PERSON] отримала грошові кошти, а умова щодо обов'язку їх повернення саме [PERSON] відсутня, а тому суд прийшов до висновку, що спірні розписки не є доказом укладення сторонами договору позики. Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року. Дослідивши у судовому засіданні оригінали розписок від 08 лютого 1012 року, з урахуванням вимог ст. 1046 ЦК України та висновків Верховного Суду України суд прийшов до висновку, що вказані розписки не є договором позики і не містять обов'язку [PERSON] повернути [PERSON] отримані кошти, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, а підлягають покладенню на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed