Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

В інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням звернувся адвокат позивача [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог адвокат зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.2004 року [PERSON] є власником 23/50 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2014 року позивач набула у власність 27/50 частини вказаного будинку. Право власності позивача зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згодом позивач дізналась, що в її будинку зареєстровані, однак, не проживають відповідачі по справі, що позбавляє позивача в повній мірі володіти та користуватись власністю. На підставі викладеного адвокат просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2020 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху з підстав її невідповідності вимоги ст. 177 ЦПК України. Заявою від 02.09.2020 року (вх. № 21835) позивач усунула недоліки визначені ухвалою суду. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 03 вересня 2020 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду. Відповідачам у справі запропоновано надати відзив на позову заяву, позивачу надати відповідь на відзив у порядку передбаченому діючим ЦПК України. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Дячук Павло Миколайович не з`явилась, при цьому, адвокат позивача завернувся з заявою, в якій зазначив про підтримку позовних вимог в повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи провести за відсутності сторони позивача, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.38). Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судові засідання також не з`явились, про дату, час і місце проведення яких повідомлялись у встановленому законом порядку, за адресою зареєстрованого місця проживання (а.с.34-35; 40-41), до суду не з`явились, про причини не явки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 28 січня 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.2004 року посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Бойченко О.Є. [PERSON] прийняла у спадок 23/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих споруджень, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належали [PERSON] на підставі рішення суду (справа № 2-88/83 р.) Житловий будинок в цілому складається з: однієї кам`яної будівлі літ. «А», житловою площею - 43, 8 кв.м., гараж літ «Б», літня кухня літ «В», льох - літ «Г», №1-5 огорожа, 1-111 мостіння, розміщених на земельній ділянці розміром 767 кв.м./по фактичному користуванню/ (а.с. 11). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №: 4189206, реєстраційний номер: 6506043, 23/50 частин будинку [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, форма власності: приватна спільна часткова, частка становить: 23/50 (а.с.12). Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2014 року (справа № 523/2003/14-ц), позов [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.01.2011 року, на 27/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , що видане 13.01.2011 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою (Р-№2-66) на ім`я [PERSON] . Скасовано державну реєстрацію права власності на 27/50 часток житлового будинку [ADDRESS] , за [PERSON] , здійснену на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане 13.01.2011 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою (Р-№2-66). Визнано право власності за [PERSON] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, на 27/50 часток житлового будинку [ADDRESS] , що належали [PERSON] , який помер [INFO] та складається в цілому з одного черепашникового житлового будинку, житловою площею 134,0 кв.м., зазначеного в схематичному плані літерою «А», з надвірними господарчими будівлями та спорудами, зазначеними літерами: «Б» - гараж, «В» - літня кухня, «Г» погріб з шийкою, «Н» - сарай, «М» - сарай, №1-3,5 огорожа, І-ІІІ вимощення, розташованих на земельній ділянці площею 767 кв.м. Зобов`язано відділ реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції провести державну реєстрацію права власності на 27/50 часток житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] . Так, судом досліджено Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 74699026 від 02.12.2016 року, згідно якого вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , який складається в цілому з одного черепашникового житлового будинку, житловою площею 134,0 кв.м., зазначеного в схематичному плані літерою «А», з надвірними господарчими будівлями та спорудами, зазначеними літерами: «Б» - гараж, «В» - літня кухня, «Г» погріб з шийкою, «Н» - сарай, «М» - сарай, №1-3,5 огорожа, І-ІІІ вимощення зареєстровано за [PERSON] , на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2014 року, справа № 523/2003/14-ц. Розмір частки становить: 27/50 (а.с. 15). Відповідно до Відомості № Я1-152114-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку [ADDRESS] , зазначено, що в даному будинку зареєстровані: [PERSON] дата реєстрації: 30.07.2004 року, [PERSON] 30.07.2004 року, [PERSON] 06.07.2020 року, [PERSON] 02.02.1994 року, [PERSON] 25.07.2001 року та [PERSON] 25.07.2001 року (а.с.22). Позивач зазначає, що відповідачі за вказаною адресою не проживають, їх місце перебування їй не відомо. На підтвердження не проживання відповідачів у спірному будинку, судом досліджено поштові конверти, які повернулись до суду з відміткою працівника поштового зв`язку про неможливість вручення судових документів з підстав «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 34-35, 40-41.) Враховуючи, що позивач є власником 23/50 та 27/50 частин будинку, а відповідачі не являються власниками спірного будинку, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідачів, а також доказів поважних причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не проживають більше ніж рік у будинку за місцем реєстрації без поважних причин та не мають наміру там проживати, а отже є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування спірним будинком. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку, суд приходить до висновку, що відповідачі, як особи, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживають, власниками будинку або його частини не являються, комунальні послуги не сплачують, реєстрація відповідачів у вищевказаному будинку порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідачі втратили право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не ставилось. При подачі позову до суду, позивачем сплачений судовий збір у розмірі 840 грн., і він, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved