Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

В лютому 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра», третя особа: [PERSON], в якому просила суд: визнати недійсним договір поруки від 23 січня 2008р. укладений між відповідачем та від імені позивачки; стягнути з відповідача на користь позивачки понесенні нею і документально підтверджені судові витрати. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що в листопаді 2015р. вона дізналась з надісланих їй матеріалів позовної заяви ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, що в якості забезпечення виконання умов кредитного договору № 45/П/99/2008-840 від 23 січня 2008р. укладеного між відповідачем та колишнім чоловіком позивачки - третьою особою, від її імені з ПАТ «КБ «Надра» укладено договір поруки від 23 січня 2008р., згідно п. 1 .4. якого поручитель несе солідарну відповідальність у повному обсязі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами. У зв'язку з тим, що позивачка ніколи не мала волевиявлення на укладення та не підписувала вищезазначений договір поруки, і не уповноважувала будь-кого на підписання цього договору від її імені, для захисту своїх порушених прав, вона вимушена була звернутись до суду з позовом про визнання недійсним договору на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки договір поруки не відповідає положенням ст. ст. 203, 207, 547 ЦК України. В судовому засіданні позивачка, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позові, просила суд позов задовольнити. Відповідач, третя особа, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки своїх представників до суду не повідомили, заперечення на позов не подавались. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Частиною 1 ст. 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19 серпня 2013р. по справі № 758/9996/13-ц було відкрито провадження за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що не підписувала зазначений договір поруки від 23 січня 2008р. За цим договором позивачка поручилася перед відповідачем за повне та своєчасне виконання третьою особою основного зобов'язання перед відповідачем. Основним зобов'язання, згідно договору поруки, є кредитний договір № 45/П/99/2008-840 від 23 січня 2008р., за яким відповідач надав третій особі кредит на суму 105746,3 дол. США, зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 12,59 % річних. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016р. за клопотанням сторони позивача, судом було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: «Чи виконаний підпис у договорі поруки від 23 січня 2008р. [PERSON], від імені якої цей підпис зазначений, або цей підпис виконаний іншою особою?». Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 761/4286/16-ц за № 7166/7167/16-32 від 13 липня 2016р. підписи від імені [PERSON] у рядках «Поручитель» на лицевій та зворотній сторонах, у графі «Поручитель» у рядку «([PERSON])» у договорі поруки від 23 січня 2008р., виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підписи від імені [PERSON] у рядках «Поручитель» на лицевій та зворотній сторонах, у графі «Поручитель» у рядку «([PERSON])» у договорі поруки від 23 січня 2008р. виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її підпису. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ч. 2 ст. 212 ЦПК України). На спростування зазначеного висновку судової експертизи стороною відповідача не було надано суду протягом всього часу розгляду справи жодного належного і допустимого доказу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає за необхідне покласти в основу рішення висновок експертів №7166/7167/16-32 від 13 липня 2016р., оскільки даний висновок комісії експертів є чітким, обґрунтованим та ретельним, проведений з використанням оригіналу об'єкту дослідження, вільних та експериментальних зразків підпису позивачки, при цьому судом враховано, що в судовому засіданні стороною відповідача взагалі не було підтверджено за яких обставин, де, і коли позивачкою було підписано оспорюваний правочин, а тому суд приходить до висновку, що заявлений позов ґрунтується на вимогах закону, і підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,2 грн.; витрати на проведення судової експертизи у розмірі 4634,0 грн.

Outcome: approved