Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

В листопаді 2015 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким визнати договір про відступлення права вимоги № 071114нв від 07 листопада 2014 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» - визнати недійсним; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову вказала, що 21 травня 2012 року між нею та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № R53113260118В відповідно до умов якого Банк надав їй грошові кошти у розмірі 30 000 грн. на строк до 21.05.2015 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27% річних. Крім того, 08 листопада 2013 року між нею та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № R53113481757В відповідно до умов якого Банк надав їй грошові кошти у розмірі 31\~000 грн. на строк до 08.11.2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 7,5% річних. 07 листопада 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 071114нв, відповідно до умов якого Первісний кредитор (ПАТ «ВТБ Банк») відступив Новому кредит (TOB «ФК «ЄАПБ») свої права вимоги до неї, [PERSON], а новий кредитор набув права вимоги Первісного кредитора за кредитним договором, укладенні відповідачем. Про наявність договору про відступлення права вимоги № 071114нв від 07.11.2014 року вона дізналася лише коли TOB «ФК «ЄАПБ» звернулося до Дніпропетровського районного суду з позовною заявою до неї про стягнення заборгованості за вищевказаними договорами. Ознайомившись зі змістом договору про відступлення права вимоги, вона не погоджуюсь з його законністю та звернулася до суду з даною позовною заявою, Договір про відступлення права вимоги суперечить п.1.2 розпорядження № 231 від 03 квітня 2009 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. У судовому засіданні представник позивачки за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надав суду лист про розгляд справи за його відсутністю (а.с.62), в наданих до суду письмових запереченнях проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» у судове засідання не зявився, в наданих до суду письмових запереченнях проти позову просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовому засіданні встановлено, що 21 травня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № R53113260118В, відповідно до умов якого Банк надав позивачці грошові кошти у розмірі 30000 грн. на строк до 21.05.2015 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27% річних (а.с.10-13). Крім того, 08 листопада 2013 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № R53113481757В відповідно до умов якого Банк надав позивачці грошові кошти у розмірі 31000 грн. на строк до 08.11.2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 7,5% річних (а.с.8-9). 07 листопада 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 071114нв (а.с.14-17), відповідно до умов якого Первісний кредитор - ПАТ «ВТБ Банк» відступив Новому кредитору - TOB «ФК «ЄАПБ» свої права вимоги до [PERSON], тобто TOB «ФК «ЄАПБ» набув права вимоги ПАТ «ВТБ Банк» за кредитними договорами № R53113260118В від 21 травня 2012 року та № R53113481757В від 08 листопада 2013 року (а.с.18). Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства,\~вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що і є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони, які відповідають вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнані недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має буті спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо і встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судок недійсним (оспорюваний правочин). Посилання позивача на порушення п. 1.2 Розпорядження № 231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами фінансових послуг» при укладенні спірного договору факторингу, згідно якого до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, являються необґрунтованими, оскільки в цьому розпорядженні не йдеться мова про обмежений суб'єктний склад боржників за договором факторингу, а має на меті додаткові розяснення відносно конкретних боржників, тобто позивачем не вірно розтлумачено вказані норми чинного законодавства. Частиною 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, у тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір про відступлення права вимоги № 071114нв укладений 07 листопада 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладений у відповідності до вимог закону. Сторони під час укладення договору діяли у межах чинного законодавства, оскільки відносяться до суб'єктивного складу договору факторингу, клієнт (ПАТ «ВТБ Банк») являється суб'єктом підприємницької діяльності та зареєстрований в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців». Розпорядження № 231 від 03.04.2009 р., видане Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, являється підзаконним актом, положення пункту 1 якого, «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. за № 373/16389, суперечать Цивільному Кодексу України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що мають вищу юридичну силу. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 р. п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» визнано нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили. Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Вказане рішення суду на даний час фактично виконано, оскільки пункт 1 виключено на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 року. Вищевказане, свідчить про те, що норма, на яку посилається позивач у позовній заяві момент укладення договору про відступлення права вимоги між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» не діяла. Відповідно до п.3.1.6 Договору про відступлення права вимоги № 071114 укладеного 07 листопада 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» новий кредитор зобов'язується протягом 30 календарних днів з момент переходу до нього права вимоги надіслати боржникам письмові повідомлення про відступлення новому кредитору прав вимог. Первісний кредитор зобов'язується підписати, поставити печатку на кожної підготовленому Новим кредитором повідомленні та передати Новому кредитору для і відправлення Боржникам протягом 10 робочих днів після отримання. Підтвердження належного повідомлення Боржників про відступлення Первісним кредитором [PERSON] Вимог Заборгованості Новому кредитору є реєстр відправленої кореспонденції На виконання п.3.1.6 Договору про відступлення права вимоги № 071114нв від 07.11.2014 року, згідно вимог ст.ст. 512-514, 516 ЦК України, Позивачу цінним листом описом вкладення на адресу, зазначену в кредитному договорі, було направлено: повідомлення про відступлення права вимоги до TOB «ФК «ЄАПБ» за вих. № 000984754 від 14 листопада 2014 року; повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору R53113260118В від 21.05.2012 р. вих. № 000984754-1 від 14.11.2014 року; повідомлення про відступлення права вимоги до TOB «ФК «ЄАПБ» (підписане та скріплене печаткою первісного кредитора) за вих. № 000984754 від 14 листопада 2014 року; повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору № R53113481757В від 08.11.2013 року вих. № 000984754-1 від 14.11.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка інших доказів порушення її прав та несправедливості умов договору суду не надала. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та приведені норми закону, а також зважаючи на те, що договір про відступлення права вимоги від 07.11.2014 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був здійснений з дотриманням норм чинного законодавства, тому суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої \~сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачці у задоволенні її вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивачку. \~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed