Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

В листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ ? Прем?єр Буланжер ?, в якому просила суд: -стягнути з ТОВ ? Прем?єр Буланжер ? на її ( [PERSON] ) користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 7 000, 00 грн.; -стягнути з ТОВ ? Прем?єр Буланжер ? на її ( [PERSON] ) користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 523, 00 грн.; -стягнути з ТОВ ? Прем?єр Буланжер ? на її ( [PERSON] ) користь середній заробіток за час затримки розрахунку, який станом на 11 листопада 2019 року складає 9 019, 00 грн., а в подальшому, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку включно; -стягнути з ТОВ ? Прем?єр Буланжер ? на її ( [PERSON] ) користь збитки, у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 7 800, 00 грн.; -витрати по оплаті судового збору покласти на відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року провадження у справі за позовом [PERSON] до ТОВ ? Прем?єр Буланжер ?, в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, закрито. В судовому засіданні позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, надавши письмовий відзив та посилаючись на те, що посилання позивачки, викладені у позовній заяві є необґрунтованими, позовна заява не містить належних, достатніх та достовірних доказів, а тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню. В заперечення позовних вимог, представник відповідача зазначила, що заборгованість по виплаті [PERSON] заробітної плати і не проведення остаточного розрахунку виникла саме з вини останньої ( позивачки ), оскільки, [PERSON] перебуваючи на посаді директора, та одночасно за сумісництвом виконуючи обов`язки головного бухгалтера товариства, сама допустила такі порушення. А отже, вина товариства в несвоєчасному проведенні розрахунку при звільненні позивачки з боку відповідача відсутня. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна сторона зобов?язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Законом, зокрема ст.47 КЗпП України, визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи ( ч.1 ст.83 КЗпП України ). Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 16 вересня 2019 року [PERSON] подала заяву про звільнення її з займаної посади за власним бажанням. Наказом № 26-О від 14 вересня 2015 року про призначення на посаду, на виконання рішення Загальних зборів учасників ТОВ ? Прем?єр Буланжер ? ( протокол №12 від 10 вересня 2015 року ) [PERSON] приступила до виконання обов?язків директора ТОВ ? Прем?єр Буланжер ? з 14 вересня 2015 року, з окладом згідно із штатним розписом. Наказом №27-О від 14 вересня 2015 року про покладення обов?язків за суміщенням, покладено виконання обов?язків головного бухгалтера за суміщенням, без звільнення від своєї основної роботи, на [PERSON] - директора товариства з 14 вересня 2015 року. Наказом № 43-О від 30 вересня 2019 року про припинення трудового договору, на виконання рішення Загальних зборів учасників ТОВ ? Прем?єр Буланжер ? ( протокол №28 від 30 вересня 2019 року ) [PERSON] склала з себе повноваження директора Товариства з 30 вересня 2019 року за власним бажанням, згідно із ст. 38 КЗпП України. З [PERSON] знято виконання обов?язків головного бухгалтера за суміщенням 30 вересня 2019 року. На підставі Закону України ? Про відпустки ? від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР, здійснити виплату компенсації за 24 календарні дні невикористаної основної щорічної відпустки: 23 календарних дні за робочий період з 14 вересня 2018 року по 13 вересня 2019 року та 1 календарний день за робочий період з 14 вересня 2019 року по 30 вересня 2019 року. В судовому засіданні позивачка зазначила, що на час звернення до суду з вищезазначеним позовом, з боку відповідача не було проведено з нею повного розрахунку по нарахованій заробітній платі за період часу з 01 вересня 2019 року по 30 вересня 2019 року у розмірі 7 000, 00 грн. та не була виплачена компенсація за 24 календарних дні невикористаної щорічної відпустки у розмірі 5 523, 00 грн. Однак, станом на час розгляду судом справи, а саме 03 грудня 2019 року вищезазначені суми ( заробітна плата за вересень 2019 року та компенсація за 24 календарних дні ) відповідачем були виплачені. З урахуванням того, що з боку відповідача було порушено строк повного розрахунку при звільненні, а тому, з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме: з 01 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку - 03 грудня 2019 року. Представник відповідача, заперечуючи проти посилань позивачки зазначила, що в день звільнення, а саме 30 вересня 2019 року [PERSON] обіймала посаду директора, крім того і посаду головного бухгалтера, а тому, відповідно до ст. 116 КЗпП України і повинна була провести повний розрахунок. Крім того, позивачка мала доступ до розпорядження грошовими коштами товариства, і саме на позивачку було покладено обов?язок проведення повного розрахунку при звільненні в останній її робочий день ( день звільнення ), так як, все програмне забезпечення, ключі до рахунків та зразки підписів у банках були саме на ім?я [PERSON] . Також, представник відповідача звернула увагу суду на те, що Наказ про припинення трудового договору від 30 вересня 2019 року не містить вказівки щодо проведення виплати [PERSON] заробітної плати, а має лише зобов?язання щодо виплати компенсації за невикористану відпустку. Після звільнення [PERSON] не повідомила нове керівництво про те, що з нею не проведені виплати всіх сум, що належать їй від товариства в день її звільнення. Крім того, навіть після свого звільнення [PERSON] не зверталась з письмовою вимогою до товариства щодо проведення з нею повного розрахунку після її звільнення. Вказані обставини підтвердила і сама позивачка під час розгляду справи судом. В судовому засіданні представник відповідача також, наголошувала, що [PERSON] 27 вересня 22019 року звернулась до АТ ? Креді Агріколь ? із письмовою заявою, щодо блокування доступу до системи клієнт - банк, що також, саме внаслідок дій останньої спричинило блокування зняття з рахунків товариства будь-яких коштів. Про наявну заборгованість у товариства перед [PERSON] , товариству стало відомо лише після отримання листа з Головного управління держпраці у Київській області від 15 листопада 2019 року за № 4:4/2-Д-5681-6296 щодо дотримання вимог законодавства про працю, яким зазначено, що 11 листопада 2019 року від [PERSON] надійшло звернення, де повідомлено, що після її звільнення за власним бажанням, ТОВ ? Прем?єр Буланжер ? не проведено з нею повного розрахунку, а саме: не виплачена нарахована заробітна плата за вересень 2019 року та компенсація за 24 календарних дні невикористаної відпустки. Після отримання вищезазначеного листа, відповідачем 03 грудня 22019 року було проведено повний розрахунок з позивачкою, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок останньої у розмірі 10 599, 51 грн. ( 5 969, 86 грн. - заробітна плата та 4 902, 65 грн. - компенсація за 24 календарних дні невикористаної відпустки ), про що свідчить відомість № 3 від 03 грудня 2019 року та підтверджено стороною позивача в судовому засіданні. Відповідно до п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом МЮУ від 17 серпня 1993 року № 110, власник або уповноважений ним орган зобов?язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Як вбачається із наданої [PERSON] копії трудової книжки, вона містить запис про звільнення з посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, який вчинено саме 30 вересня 2019 року, відповідно до Наказу №43-О та підпис директора - Дригола В.В. ( а.с.16-24). Вказані обставини підтверджують факт виконання 30 вересня 2019 року з боку [PERSON] своїх обов?язків, як директора ТОВ ? Прем?єр Буландер ? та не позбавляло можливості останню, здійснити проведення повного розрахунку по виплаті нарахованої їй заробітної плати за вересень 2019 року та компенсації за 24 календарних дні невикористаної відпустки. З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що вини товариства у не проведенні повного розрахунку з [PERSON] в день її звільнення по нарахованій заробітній платі за вересень 2019 року та компенсації за 24 календарних дні невикористаної відпустки не встановлено. Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідгно п.20 Постанови Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 ? Про практику застосування судами законодавства про оплату праці ?, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв?язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред?явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивачка перебуваючи на посаді директора та головного бухгалтера, мала повне право розпоряджатись грошовими коштами товариства, і саме на неї було покладено встановлений статтею 116 КЗпП України обов`язок, здійснити виплату всіх сум, що належали їй від товариства, в день її звільнення ( 30 вересня 2019 року ), який був останнім її робочим днем. При цьому, у своїй позовній заяві позивачка зазначала, що працювала у день звільнення, а тому, повинна була як директор та головний бухгалтер, надати письмове повідомлення про належні їй суми при звільненні та безпосередньо здійснити виплату таких сум. Аналізуючи вищезазначене, з урахуванням положень ст.117 КЗпП України, обов?язковою умовою для покладення на товариство ( відповідача ) відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини товариства. Враховуючи викладене, оскільки, невиплата нарахованої заробітної плати та компенсація за 24 календарних дні щорічної відпустки [PERSON] мало місце саме з вини останньої, як директора та головного бухгалтера товариства, а тому, на відповідача не може бути покладена відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1166 ЦК України, відшкодування матеріальної шкоди можливо при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що причинили збиток. А тому, посилання позивачки щодо стягнення з відповідача витрат, понесених нею за надану професійну юридичну допомогу, відповідно до ст.ст.22, 1166 ЦК України є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно ч.3 ст 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин, оскільки, позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення витрат понесених на професійну юридичну допомогу у розмірі 7 800, 00 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed