Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

В липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з їх відсутністю за місцем проживання без поважних причин понад одного року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є єдиним власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири серії НОК №050886 від 26.02.2020 р.та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно за №201916137 від 26.02.2020 р. З 09.06.2020 р. та станом на цей час у його власній квартирі продовжують бути зареєстровані його донька, [PERSON] з своїм чоловіком [PERSON] . Згідно акту обстеження від 05.07.2021 р., гр-ни [PERSON] та [PERSON] з 15.06.2020 р. не проживають за зареєстрованим місцем свого проживання. Таким чином, відповідачі більше року відсутні за місцем своєї постійної реєстрації, тобто вони фактично добровільно змінили власне місце постійного проживання. Участі щодо утримання майна вони не приймають. Фактично за весь цей час позивач вимушений сплачувати за комунальні послуги з розрахунку кількості зареєстрованих в квартирі осіб, що також негативно впливає на його матеріальне становище та становить перешкоду у оформленні субсидії. Будь - яких домовленостей відносно утримання житла між сторонами не встановлено. Позбавлення права користування житлом відповідачів необхідно для подальшого зняття його їх з реєстрації місця проживання задля зменшення сплати комунальних послуг та можливістю отримувати субсидії. У зв`язку з чим, просив суд задовольнити позов. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2021 року прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Відзиву чи будь-яких клопотань, заяв від відповідачів або доказів поважності їх неявки до суду, на адресу суду не надходило. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України неявка відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши факти та відповідні їм правовідносини дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 1/2 частини житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за номером [NUMBER], що складає з себе квартиру номер [NUMBER] та земельну ділянку, яку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, площею 0,0513 га., (кадастровий номер 1411570300:00:019:0031), що знаходяться в [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки від 26.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. зареєстровим №192. (а.с.6-7). Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 26.02.2020 року, власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . (а.с.8). Із копії будинкової книги для прописки громадян, вбачається, що з 09.06.2020 р. за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.19-12). Разом з позивачем [PERSON] у вищевказаному житловому будинку, зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою від 24.06.2021 р. виданою виконавчим комітетом Добропільської міської ради Донецької області. (а.с13). Що також підтверджується довідками виданими виконавчим комітетом Добропільської міської ради від 21.07.2021 р. на запит суду (а.с.19,20). Із долученого до матеріалів справи акту обстеження матеріально - побутових умов проживання гр. [PERSON] від 05.07.2021 р., затвердженого депутатом Добропільської міської ради Дячишеною О.В., вбачається, що відповідач [PERSON] , 1990 р.н., яка є донькою відповідача, зареєстрована за вищевказаною адресою, але з 15.06.2020 р. фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , 1994 р.н., також зареєстрований за вказаною адресою, але з 15.06.2020 р. знаходиться за межами України, його місцезнаходження не відоме. (а.с.14). Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , яка є його дочкою, та [PERSON] який є його зятем, будучи зареєстрованими, в зазначеній квартирі не проживають понад один рік без поважних причин. В ході судового розгляду судом не було встановлено наявності будь-якої іншої домовленості між сторонами щодо користування [PERSON] та [PERSON] вищевказаним житлом. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу норм ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно із частинами 1, 2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи той факт, що відповідачі понад одного року без поважних причин не проживають за адресою: [ADDRESS] , тобто житлом не користуються, обов`язки по утриманню житла не здійснюють, фактично мешкають за іншою адресою, судом не встановлено, що між позивачем і відповідачами була домовленість про користування житлом після спливу одного року, реєстрація відповідачів в зазначеному житловому будинку позивача фактично перешкоджає останньому у реалізації його прав як власника жилого приміщення щодо вільного розпорядження майном, таким чином, суд вважає, що згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, відповідачі втратили право користування житловим приміщенням внаслідок тривалої відсутності, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved