Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

В липні 2017 року ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивував тим, що 07.06.2016 між ним та ФОП [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого він придбав у останнього товар. На виконання договору він сплатив грошові кошти за товар в розмірі 295570,10 грн. Проте, в порушення умов договору, відповідач у строк, встановлений договором, товар не передав та відмовляється повертати отримані грошові кошти. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд розірвати договір купівлі-продажу №07/2016, укладений 07.06.2016 між сторонами, та стягнути з відповідача на свою користь борг в розмірі 295570,10 грн. та 38491,27 грн. штрафу, а також вирішити питання про стягнення витрат понесених на професійну правничу допомогу та сплату судового збору. В свою чергу, відповідач [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] із зустрічним позовом про визнання договору купівлі продажу недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що він не підписував даного договору та рахунки-фактури ФОП [PERSON] не виставляв, а його підписи на них є підробленими. 27.02.2018 представник позивача - адвокат Родіонова В.Є. надала до суду відзив на зустрічний позов, в якому задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Вказала, що посилання [PERSON] на те, що він став жертвою шахрайських дій свого родича [PERSON] є безпідставними та не впливають на спірні правовідносини. Фізична особа підприємець здійснює свою підприємницьку діяльність на свій страх та ризик, тому довірливі правовідносини такої особи із третьою особою не впливають на зміст і наслідки укладених ними угод. Посилання відповідача на те, що він не знав про договір спростовуються і тим, що на відкритий в банку рахунок відповідача надходили грошові кошти на протязі півроку чітким цільовим призначенням за товар. Крім того, 26.05.2017 на адресу реєстрації місця проживання [PERSON] , ФОП [PERSON] було надіслано претензію-вимогу про розірвання договору та повернення грошових коштів. Також ФОП [PERSON] звертався до господарського суду з відповідним позовом до [PERSON] як фізичної особи підприємця. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.07.2017 (суддя Тихонова Н.С.) відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. Ухвалою від 27.07.2017 за заявою ФОП [PERSON] накладено арешт на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] . Ухвалою суду від 10.07.2019 за заявою відповідача призначено в справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. В подальшому провадження у справі поновлено для витребування доказів, що здійснено ухвалами від 22.02.2018. Ухвалою від 22.02.2018 за клопотанням представника відповідача - адвоката Беспрозванного Д.О. повторно призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На підставі повідомлення Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 05.07.2018 № 198 про неможливість проведення експертизи через не оплату [PERSON] рахунку № 69 від 30.05.2018, ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.07.2018 поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 10.10.2018 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 09.11.2018 за заявою представника відповідача судом знову призначено судову почеркознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. У зв`язку із надходженням клопотання експерта, провадження у справі було поновлено ухвалою від 13.12.2018. Чергове призначення експертизи здійснено судом ухвалою від 17.12.2018. На підставі повідомлення Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 12.02.2019 № 606 про неможливість проведення експертизи через не оплату [PERSON] рахунку № 4 від 03.01.2019, ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.02.20192018 поновлено провадження у справі. Матеріалами справи підтверджується, що рахунок на оплату експертизи [PERSON] отримав в суді власноручно 08.01.2019. У зв`язку із відставкою головуючої у справі судді Тихонової Н.С., на підставі розпорядження керівника апарату від 15.03.2019 № 133 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи» головуючим визначено суддю Коваленка І.В., ухвалою якого від 04.04.2019 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою від 10.07.2019 за заявою представника відповідача - адвоката Беспрозванного Д.О. в справі призначено судову почеркознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На підставі клопотання експерта провадження у справі поновлено ухвалою від 11.11.2019. Ухвалою суду від 20.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 27.04.2020 сторони та їх представники не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки не повідомили, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності та прийняття рішення на підставі наявних у справі доказів. Крім того, в матеріалах справи наявна заява представника позивача - адвоката Родіонової В.Є. про розгляд справи за її відсутності, в якій вона позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступне. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, 07.06.2016 між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 07/06/16, предметом якого є зобов`язання продавця передати належний йому товар у власність покупця, а покупець зобов`язається прийняти товар та сплати за нього на умовах цього договору. Загальна сума договору складається із видаткових накладних та рахунків, виставлених постачальником покупцеві на фактично відвантажену продукції (пункти 1.1. 1.2). Відповідно до пункту 2.1 договору, продавець зобов`язаний передати товар у повному обсязі за наявності 100% оплати вартості товару. Розрахунок за товар, відповідно до пункту 3.1 договору, здійснюється в безготівковій формі, згідно виставленого рахунку-фактури, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця вказаний в даному договорі. Згідно умов пунктів 4.1 договору, покупець здійснює оплату у розмірі 100 % шляхом зарахування грошових коштів на банківський рахунок продавця, вказаний у даному договорі протягом восьми днів з дати виписки рахунка-фактури. Передача товару покупцю здійснюється за умови 100% оплати вартості товару, на рахунку продавця на момент завантаження товару протягом п`ятнадцяти днів з дати виписки рахунка-фактури. Умовами пункту 6.3 договору передбачено, що у разі прострочення поставки товарів у строки, визначені в пункті 4.2 цього договору, продавець виплачує покупцю штраф в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від вартості несвоєчасно поставлених товарів. Пунктом 7.1 договору встановлено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2016. З можливістю його автоматичної пролонгації на наступний календарний рік у разі, якщо протягом тридцяти календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін не направить на адресу іншої сторони письмове повідомлення про припинення дії договору (пункт 7.10). Позивач підтвердив, що на виконання вказаного договору, відповідачем виставлялися рахунки-фактури на придбання зернових культур за певним найменуванням, та позивачем, як покупцем, такі рахунки були оплачені в безготівковій формі у строки, встановлені договором. Так, рахунок-фактура № 8/06 від 07.06.2016 на загальну суму 180016,50 грн., оплачений платіжним дорученням № 12 від 09.06.2016 на суму 180016,50 грн.. Рахунок-фактура б/н від 17.10.2016 на загальну суму 55001,20 грн. оплачений платіжним дорученням № 28 від 18.10.2016 на суму 33000,00 грн., № 29 від 19.10.2016 на суму 16000,00 грн., № 30 від 20.10.2016 на суму 6001,20 грн. Рахунок-фактура № 19/03 від 15.03.2017 на загальну суму 60552,40 грн. оплачений платіжним дорученням № 57 від 16.03.2017 на суму 40000,00 грн., № 58 від 17.03.2017 на суму 20552,40 грн. Таким чином, позивачем підтверджено виставлення відповідачем рахунків-фактури на загальну суму 295570,10 грн., які були оплачені позивачем в повному обсязі протягом восьми діб з дня виставлення рахунків відповідно до умов договору. Як слідує із позову, незважаючи на повну оплату рахунків-фактури, відповідач товар в п`ятнадцятиденний строк, передбачений пунктом 4.2 договору, позивачу не передав та подальшому почав уникати від виконання взятих зобов`язань. У зв`язку із цим, 22.05.2017 позивач направив відповідачу претензію за договором купівлі-продажу № 07/06/16 від 07.06.2016 з вимогою повернути грошові кошти в сум 295579,10 грн. за непереданий товар та сплати штрафні санкції в розмірі 37243,73 грн. за прострочення передачі товару. Претензія отримана відповідачем 26.05.2017, що підтверджується відміткою на поштовому повідомленні. Після чого позивач звернувся за захистом свої прав до Господарського суду Миколаївської області, але ухвалою цього суду від 26.06.2017 відмовлено у відкритті провадження у справі у зв`язку із втратою на дату подання позовної заяви відповідачем статуту суб`єкта підприємницької діяльності, внаслідок чого позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах. Факт припинення [PERSON] статусу суб`єкта підприємницької діяльності з 22.05.2017, номер запису 25220060004056387, підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного правового регулювання. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За положеннями статей 526, 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Частинами першої, другої статті 615 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. За положеннями статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина друга). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя). Згідно статті 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Відповідно до частин першої, другої статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Виходячи з аналізу наведених норм слідує, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У випадку попередньої оплати товару покупцем в строк встановлений договором та не передання йому товару продавцем, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Як встановлено судом та підтверджується наявними у справі письмовими доказами, на виконання умов укладеного між сторонами договору позивач шляхом 100 % попередньої оплати перерахував у безготівковій формі на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 295570,10 грн., що відповідає сумі рахунків-фактури, наданих відповідачем. Із матеріалів справи вбачається, що факт надходження грошових коштів на рахунок в банку та їх відповідач [PERSON] не оспорював, однак оспорював факт укладання договору купівлі-продажу та виставлення ним позивачу рахунків-фактури, вказуючи що їх не підписував. За такого вважає, що укладений між сторонами правочин підлягає визнанню недійсними з підстав, передбачених статтею 203 та частиною третьою статті 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями частин першої третьої, п`ятої статті 203 ЦК України передбачено, що договір може бути визнаний недійсними при відсутності волевиявлення учасника правочину. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінивши наявні у справі докази відповідно до вимог процесуального закону суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки відповідачем належними і допустимими доказами не доведеності факту не підписання договору та рахунків-фактури, які були надані ним позивачу для оплати. Також відповідач не довів того, що на момент підписання сторонами договору-купівлі продажу його було вчинено за відсутності його волевиявлення. Суд звертає увагу і на те, що на виконання умов договору шляхом безготівково розрахунку в якості попередньої оплати за придбаний товар відповідач отримав від позивача грошові кошти на свій рахунок в банку, що доводить наявність між сторонами договірних відносин. Проте, незважаючи на не передачу товару позивачу, відповідач грошові кошти позивачу не повернув, в т.ч. і після отримання претензії-вимоги та звернення позивача до суду захистом порушеного права. Крім того, статті 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Як слідує з матеріалів справи, за заявою відповідача та його представника в справі неодноразово призначалася почеркознавча експертиза, але вона так і не була проведена, в т.ч. двічі через несплату відповідачем рахунків експерта, тобто з вини відповідача, що додатково підтверджує факт безпідставності зустрічного позову та намагання відповідача уникнути цивільно-правової відповідальності. Щодо позову ФОП [PERSON] то враховуючи наведені вище норми матеріального і процесуального права, а також встановлені судом обставини справи і досліджені докази, якими підтверджено факт порушення відповідачем зобов`язань з передачі товару після отримання грошових коштів, позовні вимоги ФОП [PERSON] є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом розірвання договору купівлі-продажу, стягнення з відповідача на користь позивача 295570,10 грн., перерахованих відповідно до умов договору, та штрафу в розмірі 38491,27 грн., нарахованого відповідно до пункту 4.2 договору, який відповідачем не оспорено. В позовній заяві ФОП [PERSON] просив вирішити питання про відшкодування витрат понесених на правову допомогу та сплату судового збору. Відповідно до положень статей 137, 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. За правилами статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач підтвердив витягом з договору № 0522/17-1/Д від 22.05.2017 про надання правової допомоги; рахунками № 0522/17-1-Р від 22.05.2017 на суму 500,00 грн. та № 06607/17-1-Р від 07.06.2017 на суму 1000,00 грн., квитанціями на перерахування коштів № N08TR61946 від 25.05.2017 та № 25 від 08.06.2017, довідкою-розрахунком оплати правових послуг за затвердженими тарифами адвоката від 10.07.2017. Клопотання позивача в порядку частини п`ятої статі 137 ЦПК України про зменшення розміру витрат на правничу допомогу або про відмову в їх стягненні до суду не надходило. Так як позов задоволено в повному обсязі, понесені ФОП [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн. підлягають стягненню на його користь з відповідача. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5728,14 грн. грн., витрати на оплату якого понесено позивачем при зверненні до суду та заявою про забезпечення позову.

Outcome: approved