Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання неправомірним рішення сільської ради та про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, посилаючись на те, що 15 жовтня 2011 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташовано по вул. Довбуша, № 14-А в с. Маршинці Новоселицького району Чернівецької області. Як спадкоємець за заповітом він своєчасно прийняв спадщину. Але оскільки спадкодавець не отримала при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, він не може оформити на себе право власності на спадщину. Крім цього, відповідно до довідки Маршинецької сільської ради № 487 від 17 квітня 2014 року вказане домоволодіння відносилося до дворів колгоспного типу. Віднесення сільською радою домоволодіння до суспільної категорії колгоспників є помилкою, оскільки [PERSON] вийшла на пенсію з колгоспу в 1987 році, а інші члени сімї в колгоспі ніколи не працювали, тому відповідно до п. 20 Вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР від 12 травня 1985 року домоволодіння мало бути віднесено сільською радою до робочих дворів, оскільки працездатні члени двору у цей період в колгоспі не працювали. Просив суд визнати неправомірними дії Маршинецької сільської ради Новоселицького району щодо віднесення в особистому рахунку № 1155 погосподарської книги даних про категорію дворів колгоспного типу домоволодіння по вул. Довбуша, № 14-А в с. Маршинці Новоселицького району та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на дане домоволодіння після смерті своєї матері [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилися без поважних для суду причин. Зі згоди представника позивача суд ухвалив про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязання довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на двору, частку в його майні. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів. Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сімї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року. Таким чином, за змістом указаних норм, господарства пенсіонерів, які мають працюючих членів сімї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Судом встановлено, що житлові споруди домоволодіння, яке розташовано по вул. Довбуша, № 14-А в с. Маршинці Новоселицького району побудовані батьками позивача в 1980-ті роки відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані належним чином в Маршинецькій сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Відповідно до довідки Маршинецької сільської ради № 487 від 17 квітня 2014 року вказане домоволодіння в період часу з 01 липня 1990 по 15 квітня 1991 роки відносилося по погосподарській книзі сільської ради до дворів колгоспного типу та в ньому були зареєстровані та проживали: голова двору - спадкодавець [PERSON], позивач [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до досліджених судом записів погосподарської книги Маршинецької сільської ради Новоселицького району особистий рахунок № 1155, відповідачі зареєстровані та проживали у спірному домоволодінні як члени сімї позивача [PERSON], а саме відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 1989 року, відповідачка [PERSON] з часу народження 18 січня 1990 року. З даних записів вбачається, що з 1987 року по 15 квітня 1991 року у спірному господарстві не було працюючих членів колгоспу. А саме, спадкодавець [PERSON] вийшла на пенсію за віком. Водночас, після її виходу на пенсію працюючими членами господарства були [PERSON] працював столяром Новоселицького побутового комбінату та [PERSON] працювала економістом Новоселицького РСУ. Таким чином, у період з 1987 року по 15 квітня 1991 року відповідачі хоча і проживали у спірному житловому будинку, проте вони не набули права власності на спірний житловий будинок, оскільки на час їх проживання господарство втратило статус колгоспного двору і фактично мало статус суспільної групи господарств робочих. В той же час, у погосподарській книзі за вказаний період тип двору сільською радою помилково був віднесений до колгоспного, що не є підставою для визнання за відповідачами права власності на житловий будинок, оскільки вчиненні записі у погосподарській книзі суперечать Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26. Сам факт проживання відповідачів у спірному домоволодінні та можлива їх участь своєю працею і коштами в господарстві двору, за умови що вони не були членами колгоспного двору, за нормами законодавства тих років не давала підстав для визнання за ними права власності на житловий будинок. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що домоволодіння по вул. Довбуша, № 14-А в с. Маршинці Новоселицького району, належало спадкодавцю [PERSON], яка була забудовником даного домоволодіння та станом на 15 квітня 1991 року була головою господарства. Після смерті 15 жовтня 2011 року [PERSON] відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до заповіту, який був складений 14 жовтня 2011 року та посвідчений секретарем Маршинецької сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] все своє майно заповіла позивачу [PERSON]. Позивач як спадкоємець за заповітом, спадщину прийняв своєчасно, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за нею правовстановлюючого документу на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, звязку із чим позов слід задовольнити. На підставі ст.ст. 3, 328, 391, 392, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суд

Outcome: approved