Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення моральної шкоди, завданої злочином. Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 30.06.2006 року по 31.07.2009 року позивач працював у ТОВ «Сімент Україна» на посаді головного юрисконсульта та був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Позивач зазначав, що за весь час його працевлаштування йому жодного разу не було надано щорічної відпустки та при звільнені не були виплачені всі належні йому суми, що підлягали до виплати на підставі ст. 117 КЗпП України. 11.08.2015 року Шевченківський районний суд міста Києва постановив ухвалу про закриття кримінального провадження № 42014100100000446 від 21.10.2014 року за підозрою відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 Кримінального кодексу України (невиплата заробітної плати, стипендії, пенсії чи інших установлених законом виплат), звільнивши [PERSON] від відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності. При цьому було встановлено, що відповідач своїми умисними діями, які виразилися у безпідставній невиплаті позивачу установленої законом виплати громадянам більше, ніж на один місяць та вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 175 КК України. Окрім того, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.01.2016 року у справі № 752/17501/14-ц з ТОВ «Сімент Україна» на користь позивача було стягнуто грошову компенсацію за невикористану відпусту в сумі 2884,35 грн. та 354426,74 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Позивач зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому було заподіяно моральної шкоди, яка виразилась в сильних душевних хвилюваннях, вчиненням дій для відновлення його прав та завданні шкоди душевному здоров'ю позивача. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача 100000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заданої йому внаслідок вчинення відповідачем злочину. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2016 року, позовну заяву було передано на розгляд судді [PERSON]. Ухвалою суду від 11.08.2016 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 21.12.2016 року. 21.12.2016 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що у справах щодо розгляду питання про відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин статтею 233 Кодексу законів про працю встановлений тримісячний строк. Враховуючи дату звільнення позивача - 31.07.2009 року, до вимог за даним позовом слід застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову з цих підстав. 21.07.2017 року представником відповідача надані заперечення на позов, в яких він просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки позивач працював у ТОВ «Сімент Україна», яке має бути належним відповідачем у справах щодо порушення трудових прав позивача. Окрім того, просив суд застосувати строку позовної давності, передбачений ст.ст. 256, 267 ЦК України, який має відраховуватись із дати звільнення позивача - 31.07.2009 року. 03.04.2017 року позивач звернувся із клопотанням про розгляд справи за його відсутності. 04.07.2017 року представник відповідача надав клопотання про долучення доказів, а також звернувся із заявою про залишення позову без руху з підстав несплати судового збору. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи № 01-08-1444 від 14.12.2017 року, у зв'язку зі звільненням судді [PERSON]. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи та передано справу на розгляд судді Рибаку М.А. Ухвалою суду від 14.12.2017 року цивільну справу було прийнято до проводження суддею Рибаком М.А. та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 17.05.2018 року. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.05.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 12.09.2018 року об 09:30 год. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 28-к «Про прийняття на роботу» від 30.06.2006 року [PERSON] з 01.07.2006 року прийнято на посаду головного юрисконсульта ТОВ «Сімент Україна». Відповідно до наказу № 16-к «Про звільнення» від 31.07.2009 року [PERSON] звільнено з посади головного юрисконсульта ТОВ «Сімент Україна» на підставі на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Вказане вбачається із заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.01.2016 року у справі № 752/17501/14-ц за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімент Україна» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, яке набрало законної сили. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11.08.2015 року у справі № 761/18062/15-к було закрито кримінальне провадження № 42014100100000446 від 21.10.2014 року за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 175 КК України, звільнивши [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності. При цьому судом було встановлено, що [PERSON] своїми умисними діями, які виразились у безпідставній невиплаті установленої законом виплати громадянам більше ніж за один місяць, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 175 КК України. Кримінальне правопорушення вчинено за обставин того, що незважаючи на наявність доходів у ТОВ «Сімент Україна», що підтверджується відомістю щодо отриманих доходів ТОВ «Сімент Україна» з ГУ ДФС у м. Києві за № 5836\\9\\26-15-11-05-37 від 29.05.2015 року, компенсацію за невикористану відпустку [PERSON] так і не було здійснено. З наведеного вбачається, що відповідач вчинив кримінальне правопорушення (злочин), потерпілим від якого є позивач. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 3 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За змістом ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Аналіз указаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що їх можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних дій особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та завдала таким правопорушенням шкоди потерпілій особі. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою, а на відповідача - відсутність такої шкоди, а також те, що шкоду було завдано не з його вини. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем була заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок вчинення кримінального правопорушення, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв'язків, душевних стражданнях щодо невиплати гарантованих сум за свою працю, а також втраті часу, необхідного для відновлення свого порушеного права. Однак, враховуючи усі встановлені обставини справи, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. занадто завищеною, такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем жодним чином не спростовано завдання позивачу шкоди. Посилання з приводу того, що позовні вимоги за позовом пред'явлені до неналежного відповідача, оскільки роботодавцем є не [PERSON], а ТОВ «Сімент Україна», судом відхиляються, оскільки позовні вимоги заявлені як такі, що підлягають відшкодуванню внаслідок скоєння кримінального правопорушення, яке вчинив відповідач. З приводу застосування тримісячного строку для звернення до суду із позовом щодо вирішення трудового спору, то суд зазначає, що позивач звернувся за захистом свого цивільного права, яке виникло внаслідок завдання йому шкоди кримінальним правопорушенням, а не за вирішенням трудового спору, передбаченого статтею 233 КЗпП України. Щодо застосування трирічного строку позовної давності до вимог позивача за даним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Слід зазначити, що вину відповідача у скоєнні кримінального правопорушення, яким позивачу було завдано моральної шкоди, було встановлено ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11.08.2015 року у справі № 761/18062/15-к, а тому саме з цієї дати слід відраховувати момент, з якого особа дізналась про порушення свого права, оскільки відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суд. Позивач звернувся до суду із даним позовом засобами поштового зв'язку 04.07.2016 року, а тому строк позовної давності ним пропущено не було. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Оскільки при поданні позову судовий збір не було сплачено, вирішуючи питання про стягнення судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial