Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу та мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу колишнє подружжя не припинило конфліктувати між собою, намагаючись використовувати сина у створенні неприємностей один одному, забувши про його належне виховання. [PERSON] перетворив житловий будинок, що належать йому на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у непридатний для проживання стан та у зимовий період вигнав з дому колишню дружину [PERSON] разом з дітьми, хоча вони мали право користуватися цим будинком, бо були в ньому зареєстровані. Але [PERSON] жодним чином не переймався тим, що його дітям ніде проживати, він не мав наміру забезпечувати їх житлом. Конфлікти між колишній подружжям продовжувались та в присутності сина [PERSON] вони наносили один одному тілесні ушкодження, з приводу яких було розпочато два кримінальні провадження. На початку 2020 року неповнолітній [PERSON] навчався у Люботинській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, але вже з другої половини січня почав часто пропускати заняття в школі. 10 лютого 2020 року комісія з навчального закладу відвідала [PERSON] за місцем проживання та склала акт про те, що у житловому будинку він проживає разом з матір`ю [PERSON] , яка не має на нього виховного впливу, а батько [PERSON] у вихованні сина участі не приймає; син не допомагає матері по господарству. Родина [PERSON] опинилась у складних обставинах, через часті конфлікти з приводу виховання дітей. Це призвело до того, що неповнолітній [PERSON] 17 березня 2020 року опинився на вулиці, бо його мати [PERSON] не бажає з ним проживати в одному будинку, та був виявлений працівниками поліції, які доставили його закладу охорони здоров`я. На прохання [PERSON] його було влаштовано до родини [PERSON] , оскільки батьки не надали своєї згоди забрати [PERSON] з закладу охорони здоров`я до себе додому, а мати [PERSON] навіть подала заяву від 19 березня 2020 року, в якій вказала, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Взявши увагу поведінку батьків, які не вчинили жодної дії щодо нормального розвитку своєї дитини [PERSON] та які не прислухалися до порад соціальних служб, органом опіки та піклування було прийнято рішення № 81 від 14 квітня 2020 року про доцільність позбавлення [PERSON] і [PERSON] батьківських прав по відношенню до їх сина [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] адвокатом Іващенком Д.С. був поданий відзив, в якому він заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного. Після розірвання шлюбу з [PERSON] вона, [PERSON] , самостійно виховувала їх спільних дітей, а колишній чоловік лише вдався до економічного, психологічного та фізичного насильства над нею та дітьми. Спочатку [PERSON] перетворив житловий будинок [ADDRESS] , в якому вона зареєстрована разом з дітьми, у непридатний для проживання стан, а згодом, у зимову пору року, взагалі вигнав її з дітьми з цього будинку. Про такі дії колишнього чоловіка вона повідомляла до органів поліції та Служби у справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, але ці органи належним чином не відреагували на порушення житлових прав її та її дітей. У квітні 2019 року [PERSON] вдерся до помешкання за адресою: [ADDRESS] , де [PERSON] проживала з дітьми та вчинив з нею сварку, під час якої завдав їй легкого тілесного ушкодження. Наприкінці 2019 року та на початку 2020 року [PERSON] почав пропускати шкільні заняття, незважаючи на виховні бесіди та зауваження з боку матері, став збігати з дому. [PERSON] , як мати, намагалась отримати допомогу у вихованні сина [PERSON] та здійсненні впливу на його поведінку від батька [PERSON] . Але той, не приділяючи увагу вихованню сина, лише підбурював його проти матері, маючи намір таким чином помститися за її скарги до поліції. Тому неповнолітній [PERSON] , беручи приклад з батька, почав проявляти насильство по відношення до матері. Не маючи сил терпіти фізичне, психологічне та домашнє насильство з боку [PERSON] , була глибоко налякана та шокована неадекватною поведінкою сина по відношенню до неї, та не маючи сил вплинути на виховання сина, була вимушена під впливом працівників Служби у справах дітей написати помилкову заяву про позбавлення її батьківських прав. Тому відповідач [PERSON] вважає передчасним рішення органу опіки та піклування № 81 від 14 квітня 2020 року про доцільність позбавлення її батьківських прав, оскільки відсутні обставини, які б свідчили про її винну поведінку щодо неучасті у вихованні сина. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Фадєєвим О.П. був поданий відзив, в якому він заперечив проти позову та на обґрунтування позиції відповідача вказав наступне. 13 лютого 2018 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області було прийнято рішення № 37 про встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] [PERSON] два рази на місяць на нейтральній території та в присутності матері. Згодом, 12 березня 2019 року до вказаного рішення були внесені зміни, які полягали у наданні рекомендацій матері [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у побаченні з дітьми, виконанні батьківських обов`язків, вихованні та матеріальному утриманню. Ці рішення свідчать про існування розбіжностей між [PERSON] і [PERSON] щодо участі батька у вихованні дітей. Конфлікти між колишнім подружжям відбувались саме через неможливість реалізовувати відповідачем [PERSON] свої батьківські права, бо встановлений органом опіки та піклування порядок участі у вихованні дітей, не дає змоги уникнути спілкування з колишньою дружиною. З іншими доводами позивача щодо несплати відповідачем [PERSON] аліментів та перебування неповнолітнього [PERSON] на профілактичному обліку у Люботинському ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області представник [PERSON] не погодився з тих міркувань, що в Єдиному реєстрі боржників інформація про [PERSON] відсутня, а провадження в справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за домашнє насильство було закрито постановою Люботинського міського суду Харківської області від 04 березня 2020 року за відсутністю події адміністративного правопорушення. Тим більше, [PERSON] було постановлено на профілактичний облік в органі поліції без законних підстав, бо на час притягнення до адміністративної відповідальності він ще не досяг 16-річного віку. Решта обставин, вказаних у позові, на думку представника [PERSON] , є лише вільними міркуваннями позивача, бо ним не наведені жодні дані про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП за невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей. Тому в задоволенні позову представник [PERSON] просив відмовити, бо позивачем не надано жодних доказів навмисного ухилення [PERSON] від виконання обов`язків по вихованню сина [PERSON] . Позивачем подана відповідь на відзив [PERSON] , в якій вважає, що доводи відповідача є необґрунтованими та спробою виправдати винну поведінку та перекласти відповідальність за неналежне виховання дитини на іншого з батьків та на Службу у справах дітей. Позивач у своїй відповіді акцентував увагу на тому, що [PERSON] не доклала зусиль для судового захисту свого права та права своїх дітей на користування житловим будинком, в якому вона з дітьми зареєстрована; не забезпечила спілкування дітей з батьком; не відреагувала на рекомендації Комісії з захисту прав дитини забезпечити роботу психолога з неповнолітнім [PERSON] та про тимчасове влаштування дитини до центру соціально-психологічної реабілітації; не попіклувалася про забезпечення сина їжею та житлом на час перебування у лікувальному закладі, та свідомо позбавила сина права користування житлом, вигнавши його з будинку. Від тоді [PERSON] відмовилась від сина та не піклується про нього. Позивачем також була подана відповідь на відзив [PERSON] , в якій вважає доводи відповідача є необґрунтованими та спробою виправдати винну поведінку та перекласти відповідальність за неналежне виховання дитини на колишню дружину та на Службу у справах дітей. Позивач у своїй відповіді акцентував увагу на тому, що [PERSON] у 2018 році самостійно припинив право власності на житловий будинок, який належав йому на праві власності, та в якому проживали [PERSON] та його діти [PERSON] [PERSON] . Того ж року [PERSON] ініціював перед органом опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей з їх матір`ю та визначення порядку його участі у вихованні дітей. Перед прийняття відповідного рішення виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області були враховані ті обставини, що мали місце непоодинокі факти неприязних стосунків батька з сином та небажання дитини бачитися з батьком. Згодом, у 2019 році, виконавчим комітетом було прийнято додаткове рішення щодо порядку участі [PERSON] у вихованні дітей. Але фактично спілкування [PERSON] з дітьми перетворюється у конфлікт з колишньою дружиною через відсутність бажання вести конструктивний діалог для вирішення спільних питань виховання сина. Батько [PERSON] також не бажає прислухатися до поряд та пропозицій спеціалістів соціальних служб. Більше того, на початку березня 2020 року, дізнавшись про те, що син [PERSON] опинився в небезпеці, коли матір [PERSON] перебувала в лікарні, [PERSON] не забрав сина до себе та не потурбувався про його матеріальне забезпечення. Втративши доступ до житла, [PERSON] опинився на вулиці та був доставлений до лікарні, де перебував з 17 по 19 березня 2020 року. Але ніхто з батьків не забрав дитину до себе додому, через що [PERSON] було тимчасово влаштовано у родину [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] адвокатом Фадєєвим О.П. подані заперечення в яких він виклав свої міркування та оцінку доводів позивача, вказаних у відповіді на відзив. Представник відповідача зазначив, що в більшості доводи позивача не стосуються предмету позову та не мають доказового значення. На його думку, виконання чи не виконання батьківських обов`язків не можна ставити в залежність від реалізації батьком свого права на звернення до компетентних органів. Крім того позивачем не наведено доказів на підтвердження недостатнього матеріального забезпечення [PERSON] свого сина. Та загалом з доводів позивача не зрозуміло, які саме факти він вважає достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав. Інших процесуальних заяв по суті справи учасниками не подано. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , виступаючи із вступним словом, заявила, що позов підтримує, та просила його задовольнити, в своїх поясненнях посилалася на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] , виступаючи із вступним словом, пояснила, що в ситуації, яка склалася вона не винна, бо на її сина [PERSON] негативно впливає батько [PERSON] , її колишній чоловік. На початку 2019 року [PERSON] навчався в Люботинському ліцеї залізничного транспорту, але швидко втратив інтерес до навчання та почав прогулювати уроки. Вона намагалась вплинути на сина та контролювати його поведінку, для чого періодично спілкувалась з викладачами ліцею, зверталась з заявами до Служби у справах дітей. Але все ж таки [PERSON] відрахували з ліцею. Знаючи це, батько [PERSON] пообіцяв перевести [PERSON] на навчання до іншого шкільного закладу, але так нічого й не зробив. Тому й довелось самотужки вирішувати цю проблему з великими труднощами вона перевела [PERSON] на навчання до Люботинської СШ № 5. Але [PERSON] з часом знову почав пропускати уроки, бо не хотів навчатися, навіть інколи не приходив додому. У вихованні [PERSON] батько участі не приймає, а їй не вдається вплинути на сина. Навіть був випадок, коли [PERSON] вдарив її та втік з дому. В березні 2020 року їй довелось терміново пройти лікування в умовах стаціонару, тому молодшого сина вона передала родичам, аби вони його доглянути, а старшого сина [PERSON] залишила вдома самого, бо той мав змогу самостійно себе доглянути та приготувати собі їжу. Коли вона повернулась додому після завершення лікування, у неї з сином виник конфлікт, після якого син опинився на вулиці. Вона, [PERSON] , вважає, що син потребує соціальної та психологічної допомоги, вона боїться за своєї життя, коли перебуває з ним в будинку, тому й написала заяву до виконавчого комітету про згоду на позбавлення її батьківських прав. Але вважає, що такий крок вона зробила в скрутній для неї ситуації та під тиском працівників соціальних служби. Представник відповідача [PERSON] пояснення, надані відповідачем [PERSON] , підтримав та просив відмовити в задоволенні позову, наголошуючи на тому мати намагалась виконувати свої батьківські обов`язки та навіть зверталась до соціальних служб, аби отримати допомогу психолога, в той час як батько дитини [PERSON] не проявив турботу про забезпечення дітей грошима та житлом. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] судовому засіданні, надаючи пояснення, також висловився на підтримку доводів, викладених у відзиві, а також зауважив на тому, що конфлікти в сім`ї відповідача виникали саме через реакцію [PERSON] на спроби матері вплинути на нього та на його поведінку. Виступаючи з промовами в судових дебатах, представники [PERSON] і [PERSON] не виключили можливість ухвалення в даній справі компромісного рішення про відібрання від відповідача [PERSON] її сина [PERSON] та часткового стягнення з відповідача аліментів на його утримання, врахувавши наявність на її утриманні іншого сина. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та на обґрунтування своєї позиції пояснив наступне. Після розірвання шлюбу колишня дружина [PERSON] з дітьми проживала у належному йому на праві власності житловому будинку [ADDRESS] . За час проживання [PERSON] довела будинок до непринадного для проживання стану та самостійно його покинула у зимову пору року, залишивши без догляду систему опалення, що й призвело до руйнування радіаторів опалення. Він вимушений був від`єднати від системи опалення твердопаливний котел, аби той не вийшов з ладу. Про таку поведінку [PERSON] він повідомляв до місцевих органів влади. В подальшому він намагався привести житловий будинок до ладу, але не зміг цього зробити, бо [PERSON] підбурила їх сина [PERSON] на вчинення крадіжки матеріалів, які перебували в домоволодінні та були завезені для проведення будівельних робіт. Тому він у 2018 році подав до реєстраційних органів документи про припинення права власності на житловий будинок, бо той фактично був зруйнований внаслідок поведінки його колишньої дружини. До 2018 року він, [PERSON] , проживав в орендованому будинку разом з сином [PERSON] , здійснював догляд за ним, аби той добре навчався, був охайним та займався спортом. Але син прийняв рішення повернутися до матері. Маючи намір й надалі виховувати своїх дітей, він звернувся на початку 2018 року до органу опіки та піклування з заявою про встановлення способів його участі у вихованні дітей. Але [PERSON] усіляко перешкоджала його побаченням з дітьми, тому рішення органу опіки та піклування, яке було прийнято на його користь, не виконувалось. Хоч таке рішення не влаштовувало і його самого, він за минулі роки не звертався до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з сином. Що ж стосується подій березня 2020 року, коли [PERSON] опинився на вулиці, відповідач [PERSON] пояснив, що йому дійсно телефонували працівники соціальних служб з цього приводу, та він їм повідомив, що не може забрали сина до себе, бо того дня перебував у відрядженні в іншій області. [PERSON] також неодноразово наголошував на тому, що згоден забрати до себе обох синів та забезпечити їх батьківським піклуванням за умови, якщо [PERSON] буде позбавлення батьківських прав по відношенню до обох дітей. Але чи має він місце проживання, де діти змогли б виховуватися у належних умовах, та які він має джерела доходів, та чому раніше не надавав допомоги своєму синові [PERSON] , відповідач [PERSON] пояснити суду не побажав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні висловився проти задоволення позову та наголосив на тому, що усі конфлікти, які виникали в сім`ї відповідачів, були спровоковані [PERSON] , яка чинили супротив [PERSON] , не виконуючи рішення органу опіки та піклування від 13 лютого 2018 року про встановлення способів участі батька у вихованні дітей. Свої батьківські обов`язки [PERSON] виконує належним чином, що випливає з відсутності заборгованості по аліментам та фактів притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. Представник третьої особи Служба у справах дітей Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області Глущенко Л.Є. в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та пояснила, що на початку 2018 року [PERSON] дійсно звертався до органу опіки та піклування з заявою про визначення способів участі у вихованні дітей, яка була задоволена шляхом винесення відповідного рішення. Але навіть тоді вже [PERSON] не бажав спілкуватися з батьком. В подальшому батькам були надані рекомендації про необхідність залучення психолога для роботи з дитиною. Представник [PERSON] також пояснила, що в березні 2020 року [PERSON] опинився на вулиці, був виявлений поліцейськими як покинута дитина та доставлений до лікарні для огляду. Та оскільки здоров`ю дитини нічого не загрожувало, його слід було повернути до дому. Але мати відмовилась забирати його з лікарні, а батько ухилився від надання відповіді щодо того, чи зможе чи не зможе забрати сина до себе додому. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні висловилась на підтримку позовних вимог та пояснила, що до березня 2020 року була знайома з [PERSON] та при особистих зустрічах намагалась вплинути на нього, аби він не спілкувався з «поганою» компанією. Навіть був випадок, коли мати [PERSON] приходила до неї та висловлювала претензії з того приводу, що начебто [PERSON] опинився в «поганій» компанії саме через неї. Але отримавши усі необхідні роз`яснення, [PERSON] впевнилась в тому, що вона, [PERSON] , не має негативного впливу на її сина [PERSON] , та змінила ставлення до неї на краще. Але коли в березні 2020 року до неї звернувся [PERSON] та попросив прийняти його до своєї сім`ї, то вона погодилась. Від коли [PERSON] почав проживати в її будинку, ніхто з батьків не проявляв турботи про нього. Мати лише двічі через працівників соціальних служб передавала пакунок з харчами, а батько, зі слів [PERSON] , лише одного разу в телефонній розмові пропонував винайняти для нього окреме житло. Фактично з увесь минулий час вона, [PERSON] , забезпечує потреби [PERSON] у грошах, одязі та їжі, а також стежить за тим, аби він навчався у школі. За час проживання [PERSON] не проявляв ніякої агресії ані до неї, ані до її батьків, поводив себе спокійно. Вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши наявні докази, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини закріплені в ст. 150 СК України. Такими обов`язками для батьків є: виховування дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя; повага до дитини. В той же час здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ст. 155 СК України). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу, який було розірвано рішенням Люботинського міського суду Харківської області, ухваленим 16 січня 2017 року в справі № 630/709/16-ц, та являються батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що відповідно підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим повторно 11 грудня 2009 року Відділом РАЦС по місту Куп`янську Куп`янського міськрайонного управління юстиції Харківської області, та свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим повторно 03 листопада 2016 року Люботинським міським відділом державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідач [PERSON] з 13 червня 2016 року, а відповідач [PERSON] та їх діти з 05 жовтня 2016 року і по теперішній час зареєстровані у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Цей житловий будинок належав відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 10 лютого 2016 року приватним нотаріусом ХМНО Гуменною Л.П., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 225467597 від 24 вересня 2020 року. У цій же довідці вказано про проведені 10 жовтня 2018 року реєстраційні дії щодо припинення права власності на цей будинок в зв`язку з його знищенням. Виходячи з наявних в справі чисельних письмових звернень [PERSON] і [PERSON] на адресу виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області та його структурних підрозділів, та пояснень, наданих ними як усно, так і письмово, суд вважає встановленою ту обставину, що від початку 2017 року у сторін як колишнього подружжя виникли стійкі неприязні стосунки, які супроводжувались частими конфліктами, в яких вони намагались використати власних дітей як знаряддя спричинення один одному неприємностей. Так, поведінки батьків призвела до занепаду житлового будинку, в якому їх діти мали зареєстроване місце проживання, через що, починаючи кінця 2017 року діти вимушені були змінювати кілька разів місце свого проживання. Натомість жоден з батьків не намагався виправити цю ситуації. Навпаки, відповідач [PERSON] , покладаючи провину у тому, що сталося з його будинком на колишню дружину, зайняв позицію, яка зводиться лише до декларативних заяв про наміри забезпечити своїх синів належними умовами проживання. До такого висновку суд дійшов, оцінивши його письмові пояснення від 19 грудня 2018 року, надані до Служби у справах дітей, в яких він, позиціонуючи себе як власника житлового будинку [ADDRESS] , намагається запевнити, що покращить житлові умови для своїх дітей після завершення будівництва нового житлового будинку, хоча ще в жовтні 2018 року ним були вчинені дії, спрямовані на припинення права власності на житловий будинок, в якому його діти мали право проживати до свого повноліття. Разом з цим, суд бере до уваги ту обставину, що виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області за результатами перевірки обставин, за яких [PERSON] та її діти були позбавлені житла, в листі від 09 лютого 2018 року були надані рекомендації батьками забезпечити дітей психологічною допомогою, аби у такий спосіб зменшити їх негативні переживання та рівень стресу, викликаного розлученням батьків. До взаєморозуміння у вирішення житлових питань та недопущення конфліктів в присутності дітей батьків закликала Комісія з питань захисту прав дитини у своєму рішенні № 02/14 від 31 січня 2018 року. Не дійшовши згоди у вирішенні питань виховання дітей, [PERSON] звернувся з заявою до виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області про визначення порядку його участі у вихованні дітей. Рішенням виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області № 37 від 13 лютого 2018 року, з урахуванням доповнень до нього, внесених рішенням № 55 від 12 березня 2019 року, визначено порядок та способи участі батька [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] і [PERSON] два рази на місяць за попередньою домовленістю між батьками, на нейтральній території та у присутності матері. Рекомендовано матері [PERSON] не порушувати порядок побачень батька з дітьми, не перешкоджати йому виконувати батьківські обов`язки, приділяти дітям увагу і турботу, виховувати і матеріально утримувати їх; та не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні із синами. Але прояви неприязні між колишній подружжям мали вираження в тому, що [PERSON] з власних переконань перешкоджала [PERSON] бачитися з дітьми, що було підставою для його звернення до Люботинського відділу поліції, та навіть призводило до насильницьких конфліктів, під час яких були присутні їх діти. З заяви [PERSON] від 11 квітня 2019 року на адресу міського голови м. Люботин вбачається, що за місцем фактичного проживання неповнолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , відбувся конфлікт між його батьками, поводом до якого стали претензії батька до матері щодо неналежного догляду за дітьми та антисанітарних житлових умов. Як вбачається з протоколу № 14/01 від 21 грудня 2019 року, на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, на якому серед інших була присутня [PERSON] , батькам було рекомендовано неухильно виконувати рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, забезпечити роботу психолога з неповнолітній [PERSON] , та уникати залучення дітей до конфліктів між батьками. Досліджені в справі докази в сукупності з поясненнями учасників дають суду підстави для висновку, що [PERSON] не мав реального наміру опікуватися вихованням свого сина [PERSON] , а лише скористався своїм правом на встановлення через орган опіки та піклування порядку своєї участі у вихованні дітей для отримання відповідного рішення як засобу негативного впливу на колишню дружину. При цьому суд враховував те, що відповідач [PERSON] за минулі роки не звертався до суду за захистом своїх інтересів та усуненням перешкод у спілкуванні з дітьми, які з його з слів постійно створювала колишня дружина [PERSON] . З іншого боку встановлені обставини вказують на те, що [PERSON] не мала наміру забезпечувати моральний і духовний розвиток свого сина [PERSON] за рахунок повноцінного спілкування з батьком, оскільки відсутні докази того, що обрані [PERSON] форми і методи виховання сина суперечили закону чи моральним засадам суспільства. 10 лютого 2020 року керівниками Люботинської ЗОШ № 5 був складений комісійний акт про відвідування за адресою: [ADDRESS] , родини, в якій проживає [PERSON] . В будинку [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] та молодшим братом, у нього є окрема кімната, але ремонт в будинку ще не зроблений. Комісія відмітила, що батько участі у вихованні дітей не приймає, а мати не має на сина вихованого впливу; між матір`ю і сином напружені відносини. Проблеми в сім`ї виникли після розлучення батьків, між якими довгий час виникали сварки. Цей акт підписаний [PERSON] . Через те, що [PERSON] систематично не відвідує школу, та про складений акт обстеження сім`ї, директор Люботинської ЗОШ № 5 направив повідомлення від 10 лютого 2020 року про сім`ю, яка перебуває у складних життєвих обставинах, на адресу Служби у справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради та Люботинського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей і молоді. 17 березня 2020 року директором Люботинського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей і молоді Жмайловою Т.В. була здійснена за адресою: [ADDRESS] , перевірка телефонного повідомлення [PERSON] про перебування його сина [PERSON] у складній життєвій ситуації дитина перебуває вдома без продуктів харчування. Під час відвідування родини між [PERSON] і її сином [PERSON] відбувалась сварка, яка завершилась тим, що мати вигнала сина з дому. 17 березня 2020 року о 21-20 год. працівником поліції за адресою: [ADDRESS] , був виявлений [PERSON] , який, з його слів, опинився на вулиці через те, що матір [PERSON] не бажає, аби він проживав з нею в одному будинку. Про це був складений відповідний акт. Дитину [PERSON] 17 березня 2020 року було доставлено до Обласної дитячої клінічної лікарні з тієї причини, що мати протягом усього дня не впускала до будинку, що вказано в акті медичного закладу від 17 березня 2020 року. Вже 19 березня 2020 року директор КНП ХОР «ОДКЛ» направив на адресу Служби у справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради повідомлення про перебування в медичному закладі дитини [PERSON] , та про потребу вирішення питання про подальше місце перебування дитини. З метою вирішення виниклої в житті дитини проблеми працівники соціальних служб звернулись до батьків. Натомість мати [PERSON] у письмовому виді заявила 19 березня 2020 року про відсутність у неї можливості забрати сина з лікарні в зв`язку з складною життєвими обставинами, та що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав у відношенні її неповнолітнього сина [PERSON] . Що ж стосується батька [PERSON] , то він в телефонній розмові працівникам соціальних служб не надав конкретної інформації про те, чи бажає забрати сина з лікарні до себе. Про це був складений комісійний акт. За цих обставин [PERSON] за його письмовою заявою від 19 березня 2020 року був влаштований до сім`ї [PERSON] , яка є третьою особою в цій справі. В своєму зверненні від 02 квітня 2020 року до Служби в справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області [PERSON] повідомила, що [PERSON] був психологічно пригніченим, але наразі його емоційний стан змінився на краще, але в телефонній розмові його мати [PERSON] байдуже поставилась до подальшої долі свого сина. Згідно з висновком від 02 квітня 2020 року, вихід. № 03-36/1161, виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] і [PERSON] батьківських прав у відношенні їх неповнолітнього сина [PERSON] , оскільки батьки ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач [PERSON] та її представники наголошували на тому, що заяву від 19 березня 2020 року про неможливість забрати сина з лікарні та про згоду на позбавлення батьківський прав щодо сина [PERSON] було подано помилково, бо до такого вчинку її схилити працівники Служби у справах дітей. Але такі заперечення відповідача суд відхиляє, виходячи з такого. Верховний Суд прийняв кілька постанов (зокрема, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 903/394/18, від 17 листопада 2018 року у справі № 911/205/18), в яких міститься посилання на принцип римського права venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може зайняти іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У своїй діяльності орган опіки та піклування виходив, зокрема, з того, що мати [PERSON] у письмовому виді висловила свою позицію не лише щодо свого ставлення до рідного сина, але й щодо можливості позбавлення її батьківських прав через таке ставлення. Тим більше, як про це зазначено у висновку від 02 квітня 2020 року, [PERSON] , перебувала на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, які відбулись 19 та 20 березня 2020 року, а від так могла заявити про помилковість чи поспішність свого рішення та пояснити про причини, які спонукали до подання заяви від 19 березня 2020 року про відмову забрати сина додому. Але відповідач [PERSON] цього вчасно не зробила, тому слід виходити з того, що орган опіки та піклування розумно покладався на її заяву. Тому позицію відповідача [PERSON] щодо заперечення раніше поданої заяви суд розцінює як недобросовісну поведінку. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду також заперечував проти доводів позивача про відмову від сина, наголошуючи на тому, що в телефонній розмові повідомляв працівникам соціальних служб про своє перебування у відрядженні за межами Харківської області та що не зможе повернутися додому ще кілька днів. Але такі заперечення відповідача суд не приймає до уваги, бо ним не надано належних і допустимих доказів перебування 19 березня 2020 року за межами Харківської області, а тим більше того, що ним за першої ж нагоди вживались заходи, спрямовані на передання йому на утримання і догляд його неповнолітнього сина. За ініціативою позивача під час судового розгляду були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що до очолюваного нею Люботинського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей і молоді в листопаді 2019 року звернулась [PERSON] за допомогою у вирішенні проблеми з вихованням її сина [PERSON] , бо той не хоче відвідувати навчання в Люботинському ліцеї залізничного транспорту. Пізніше, в січня 2020 року [PERSON] зателефонувала до Центру та повідомила, що [PERSON] перейшов на навчання до Люботинської СШ № 5. Але вже наприкінці січня 2020 року до Центру зателефонували з адміністрації школи та повідомили, що [PERSON] не відвідує шкільні заняття. Після цього [PERSON] разом з сином запросили до Центру на консультацію та проведення бесіди, аби з`ясувати причини виникнення такої ситуації. [PERSON] говорила, що у неї з сином виникають словесні конфлікти, вона його побоюється, і не знає як вплинути на сина. За результатами такої бесіди [PERSON] було направлено на консультацію до психолога, аби вона могла отримати допомогу у вирішенні проблем з вихованням сина. Але [PERSON] не проявила прагнення до зміни ситуації, яка склалась у неї з приводу виховання сина, на краще. Свідок [PERSON] також пояснила, що була особисто присутню під час написання [PERSON] в березні 2020 року заяви про відмову забрати сина з лікарні, мати говорила, що не бажає аби її син повернувся до її будинку, бо у такий спосіб вона хоче захиститися від нього. В її, [PERSON] , присутності телефонували [PERSON] , батькові дитини, аби той забрав [PERSON] з лікарні до себе. Але батько відмовився це зробити, пояснивши це тим, що йому нікуди забрати сина, але він його буде контролювати. Лише в липні 2020 року [PERSON] зателефонував до Центру та поцікавився адресою, де проживає його син. Свідок [PERSON] , яка обіймає посаду заступника директора Люботинської СШ № 4 з виховної роботи, пояснила, що [PERSON] навчався в школі до кінця жовтня 2018 року та мав складні відносини з однокласниками. Через це класному керівнику навіть довелось викликати батьків [PERSON] до школи для проведення профілактичної бесіди. Свідок підтвердила, що усього відбулось три зустрічі керівників шкільного закладу з батьками, але жодного позитивного результату вони не мали та на виховання [PERSON] не вплинули. Під час цих зустрічей батьки фактично з`ясовувати стосунки між собою, хто краще з них виховує сина, а [PERSON] ще й поводив себе агресивно по відношенню до сина та колишньої дружини. Відсутність змін у поведінці [PERSON] були підставою для постановлення його на внутрішній шкільний облік, аби з ним міг працювати психолог. Але несподівано для усіх мати [PERSON] забрала документи та перевела [PERSON] до іншого навчального закладу. Свідок [PERSON] пояснила, що обіймає посаду заступника директора Люботинської ЗОШ № 5 з виховної роботи, та підтвердила, що на початку 2020 року до їх навчального закладу [PERSON] привів на навчання його батько [PERSON] . З 13 січня 2020 року [PERSON] почав відвідувати шкільний заклад, але вже з 23 січня 2020 року почав пропускати заняття. По телефону мати [PERSON] повідомляла класному керівнику, що [PERSON] хворіє. Але коли у лютому 2020 року [PERSON] знову почав пропускати заняття, мати не могла пояснити причини, лише обмежувалась тим, що [PERSON] пообіцяв ходити на уроки. Тому вона, [PERSON] разом з директором гімназії вирішили відвідали [PERSON] в її будинку. Вдома була лише [PERSON] , її сина не було. Про відвідування родини був складений відповідний акт. Мати пояснила, що [PERSON] не хоче спілкуватися з нею та не хоче жити з нею в її будинку. Пізніше мати зателефонувала до школи та сказала, що не буде займатися виховання свого сина, бо не може на нього вплинути. Свідок [PERSON] також пояснила суду, що про пропуски [PERSON] занять адміністрація гімназії повідомляла [PERSON] , але той відповідав, що вирішенням цієї проблеми повинна займатися мати [PERSON] . Коли [PERSON] особисто приходив до школи, то лише обіцяв, що особисто займатиметься вирішенням проблем, які виникли його сина з навчанням, та майже усіх навколо звинувачував з виникненні цих проблем. Але далі розмов справа не пішла, бо батько ніякого конкретного способу вирішення проблеми не пропонував. Свідки [PERSON] і [PERSON] пояснили суду, що вони проживають однією сім`єю з жовтня 2018 року та знайомі з [PERSON] та її сином [PERSON] . Свідки підтвердили, що навесні 2020 року до них зателефонували працівники соціальних служб та повідомили, що [PERSON] опинився на вулиці, йому ніде жити, та що батьки не можуть забрати його до себе. Порадившись, вони згодились допомогти дитині та прийняти його у свій дім. В розмові з ними [PERSON] пояснила, що така ситуація виникла через те, що вона не може з ним впоратися, тому й відмовилась від сина. Але з її слів, [PERSON] моде повернутися до будинку та жити в ньому й надалі, харчуватися як сам захоче. Свідок [PERSON] також зауважила, що за час перебування [PERSON] в їх будинку він спілкувався телефоном зі своїм батьком, але не хотів, аби вона та її чоловік зустрічалися з його батьком. Щодо матері, то за минулий час, як пояснила [PERSON] , вона передавала синові кілька пакунків з харчами, і то лише після відповідних рекомендацій соціальних служб. Свідок [PERSON] додатково пояснив, що у вересні 2020 року до нього вперше приїхав [PERSON] та висловив подяку за надану його синові допомогу, поцікавився його поведінкою, та повідомив, що хоче забрати сина. Але [PERSON] й досі проживає в його будинку. Як вбачається з листа директора Люботинського професійного ліцею залізничного транспорту віж 06 грудня 2019 року, між матір`ю [PERSON] та її сином [PERSON] , який на той час був студентом 1 курсу ліцею, існують непорозуміння через те, що мати наполягає на здобутті залізничної професії, а дитина не бажає отримувати таку професію. Оцінюючи показання свідків, суд дійшов висновку, що вони об`єктивно відображають події, які відбулись в житті неповнолітнього [PERSON] , та свідчать про байдуже ставлення батьків до здобуття дитиною освіти з урахування її інтересів, до підготовки дитини до самостійного життя, та відсутність прагнення до фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Згідно зі ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. З метою з`ясування думки дитини при вирішенні даної справи, в судове засідання був запрошений [PERSON] , який пояснив суду, що заявлений органом опіки та піклування позов підтримує та згоден з тим, аби його батьки були позбавлені батьківських прав по відношенню до нього. Він усвідомлює, що з батьками буде втрачений зв`язок уразі задоволенні позову, та вважає, що саме так слід вчинити. [PERSON] пояснив, що до такої думки він дійшов через відсутність порозуміння з батьками вони не бажають почути його, а він не може знайти з ними спільної мови, та через часті скандали батьків. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що досліджені докази в їх сукупності підтверджуються, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] батьківські обов`язки, передбачені ст. 150 СК України, по відношенню до свого сина [PERSON] належним чином не виконували, оскільки своїми вчинками проявляти неповагу до інтересів дитини, не сприяли моральному і духовному розвитку дитини, що призвело до виникнення у нього неприязні до власних батьків, та не доклали зусиль для того, аби підготувати дитину до самостійного життя в майбутнього, а тому позов в частині позбавлення батьківських прав обґрунтований та підлягає задоволенню. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частині від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошової сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.\~ На даний час відповідачі як батьки неповнолітнього [PERSON] матеріальної допомоги йому не надають, а тому суд стягує з відповідачів аліменти на користь дитини на його утримання. При визначенні розміру аліментів суд враховує вік дитини; стан здоров`я відповідачів, який дозволяє їм сплачувати аліменти, та матеріальне становище відповідачів, зокрема те, що [PERSON] офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату, а [PERSON] неодноразово наголошував на тому, що має достатній рівень доходів, аби забезпечити потреби своїх дітей. До того ж суд враховує ту обставину, що на утриманні [PERSON] перебуває молодший син, потреби якого вона повинна забезпечувати в повній мірі, а у [PERSON] , який хоча й сплачує аліменти на утримання молодшого сина в розмірі 850,00 грн., інших дітей на утриманні немає. На підставі викладеного суд стягує на користь неповнолітнього сина [PERSON] на його утримання з [PERSON] аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів доходу щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з [PERSON] - аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] суд взяв до уваги відомості щодо виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів на користь колишньої дружини і відповідача по даній справі [PERSON] на утримання [PERSON] , яке було відкрито на підставі іншого рішення суду. Однак, вирішуючи дану справу по суті суд вважає за необхідне надати перевагу забезпеченню права дитини на отримання матеріальної допомоги в майбутньому з батька [PERSON] , позбавленого відповідних прав. А тому ухвалюючи в даній справі рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , відповідач матиме право відповідно до ст. 273 ЦПК України пред`явити до суду позов про звільнення його від сплати аліментів на користь колишньої дружини [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Щодо вимоги позивача про закріплення за неповнолітнім [PERSON] права користування житловим будинком, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. В той же час, у ст. 18 цього ж Закону вказано, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем; органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. В даній справі судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] знищений у 2018 році та право власності на нього припинено. Тому задоволення позову в частині закріплення за неповнолітнім права користування житловим будинком не призведе до відновлення його житлових прав, оскільки рішення в цій частині не можливо буде виконати. Однак, в майбутньому орган опіки та піклування, діючи в інтересах [PERSON] , або особисто [PERSON] не позбавлені процесуальної можливості звернутися до суду з відповідним позовом у разі набуття батьками права власності на житловий будинок чи інше житлове приміщення. Задовольняючи позов в частині позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, суд одночасно стягує з кожного з відповідачів на користь держави судовий збір в сумі 1681,60 грн., оскільки позивач звільнений від сплати цих сум. На підставі викладеного,

Outcome: partial