Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

В лютому 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання укладеного між нею, її чоловіком [PERSON] та відповідачем - [PERSON] 11 лютого 2011 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що одразу ж після укладання договору відповідач відмовився надавати будь - яку матеріальну допомогу їй та її чоловіку, незважаючи на умови договору, посилаючись на відсутність у нього грошей, оскільки він не працює. В Крім того, відповідач поводився з нею та її чоловіком грубо, висловлював на їх адресу образи. У [INFO] чоловік позивачки [PERSON] - сторона по договору довічного утримання, помер. Відповідач [PERSON] не виконав умови договору про поховання і вона із родичами ховала свого чоловіка самостійно. У квітні 2011 року відповідач був затриманий та відносно нього було обрану міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, по обвинуваченню у вбивстві його батька. З вказаного часу відповідач взагалі не спілкується з позивачкою. Просила договір довічного утримання розірвати. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 12 травня 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання задоволено. Договір довічного утримання, який укладено між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] розірвано, стягнуто з відповідача на користь позивачки судові витрати в розмірі 243,60 грн. Не погодившись з вказаним рішенням [PERSON], через свого представника [PERSON], подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що до та після укладення договору довічного утримання піклувався за бабкою та дідом, постійно надавав матеріальну допомогу, доглядав за [PERSON] до моменту смерті, забезпечував всім необхідним [PERSON] під час її хвороби та перебування на стаціонарному лікуванні. Окрім того, апелянт зазначає, що в судовому засіданні не було підтверджено інформацію щодо укладення договору довічного утримання під впливом фізичного натиску зі сторони відповідача над [PERSON] До того ж після смерті [PERSON], договірні відносини між ним та [PERSON] фактично були припинені, а тому розірвання договору довічного утримання суперечить чинному законодавству. Враховуючи викладене, просив рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 12 травня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову [PERSON] саме в частині розірвання договору довічного утримання між ним та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Апелянт [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувати та просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю - доповідача, з'явившихся сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно із ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду є, в тому числі: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Проте судове рішення таким вимогам закону не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що договір довічного утримання між позивачкою [PERSON], її чоловіком - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено 11 лютого 2011 р., про що приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] було зроблено реєстраційний запис за №189 (а.с.7-9). Наслідком укладення договору стала державна реєстрація за відповідачем права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про смерть (а.с. 10) [PERSON] помер [INFO]. Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд першої інстанції не звернув увагу та невірно виклав у судовому рішенні відношення відповідача [PERSON] до позову. Так у своєму поясненні, наданому при допиті його за окремим дорученням, відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає частково, саме в частині розірвання договору між ним та його померлим дідусем [PERSON], оскільки відносно нього він умови договору виконав, а також тому, що неможливо розірвати договір з померлим (а.с. 29). Саме така позиція [PERSON] була викладена його представником в апеляційній скарзі. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На підставі ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки з пояснень відповідача вбачається, що він не визнає позов саме про розірвання договору між ним та його померлим дідусем [PERSON], то за таких обставин позовні вимоги щодо розірвання договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] судом вирішено вірно та правильно застосовано норми матеріального права в цій частині. Однак, що стосується розірвання договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], то слід зазначити, що ч. 2 ст. 755 ЦК України встановлено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Оскільки на момент подачі позову до суду [PERSON] її чоловік - [PERSON] помер, то договір в частині, що стосується відносин між померлим та [PERSON] є припиненим та не може бути розірваний. На підставі вищевикладеного апеляційний суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні позову в частині розірвання договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] Що стосується вимог апеляційної скарги про визнання права власності за [PERSON] на ? частину спірної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], то ця вимога не може бути виконана, оскільки на підставі ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 ЦК України, а тому [PERSON] і так є власником зазначеної частки.

Outcome: partial