Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

В лютому 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Споживчий центр», в яком упросив суд: - визнати недійсним кредитний договір № 30.12.2018-100003808 від 30 грудня 2018р. (далі по тексту - кредитний договір). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 січня 2021р ним з реєстру боржників було отримано інформацію про включення його до цього реєстру, в якості боржника за виконавчим провадження про стягнення з нього суми заборгованості за кредитним договором. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, позивач з`ясував, що ним як боржником не підписувався кредитний договір, при цьому цей договір не містить всіх істотних умов. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 638 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 01 червня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що у такий спосіб позивач намагається затягнути примусове виконання постанови Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020р. по цивільній справі № 632/1108/19, яка набрала законної сили, і відповідно до якої встановлено факт укладення між сторонами кредитного договору і отримання позивачем, як позичальником грошових коштів. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2021р. закрито підготовче засідання по справі та призначено розгляд справи по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися, позивач та представник відповідача подали до суду клопотання про розгляд справи в їх відсутність, сторона позивача позов підтримала та просила задовольнити, сторона відповідача проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020р. по цивільній справі № 632/1108/19, яка набрала законної сили, рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2019р. скасовано. Позовну заяву ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитом № 30.12.2018-100003808 від 30 грудня 2018р. у розмірі 22799,0 грн. Здійснено розподіл судових витрат. Зазначеною постановою апеляційної інстанції було встановлено, що 30 грудня 2018р. між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір № 30.12.2018-1000003808, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 10 000 грн. з терміном повернення кредиту до 12 січня 2019 року, строк кредитування 14 календарних днів з дати надання кредиту, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2 800 грн., що становить 28 % у процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка). Згідно платіжного документа № 122086679 від 30 грудня 2018р. ТОВ «Споживчий Центр» видано особі номер карти [NUMBER] грошові кошті в сумі 10000,0 грн. Розрахунком заборгованості та штрафу за прострочення повернення кредиту та процентів за користування кредитом підтверджується, що [PERSON] має заборгованість в розмірі 22799,0 грн. Згідно долученої до матеріалів справи заявки від 30 грудня 2018р., яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитних договорів (оферти), з якими позичальник ознайомився 30 грудня 2018р., [PERSON] , відповідно до кредитного договору №30.12.2018-100003808 надається кредит в сумі 10000,0 грн. Вказана заявка підписана електронним підписом та одноразовим ідентифікатором. Відповідно до пункту 5.4. кредитного договору у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2% починаючи від 2% у перший день невиконання. Також апеляційна інстанція встановила, що матеріали справи містять достотньо доказів, з яких вбачається, що 30 грудня 2018р. між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 30.12.2018-100003808 в електронній формі, умови якого позивачем були виконані. Відповідач [PERSON] у передбачений законом 14-денний строк, тобто до 12 січня 2019р. заборгованість не повернув. Факт перерахування коштів у розмірі 10000,0 грн. саме відповідачу [PERSON] підтверджується: - довідкою ТОВ ФК «Елеєнс» від 15.08.2019 року, яке безпосередньо здійснювало переказ вказаних грошових коштів на підставі договору № 07102016-03 про надання послуг з переказу грошових коштів, про успішне перерахування платежу в розмірі 10 000 грн., які були успішно перераховані на картку клієнта 5355571160206959 (а.с. 47); - відповіддю АТ «Альфа-Банк» № 73861-53-б/б від 15 серпня 2019р., відповідно до якої грошові кошти були успішно перераховані на картку відповідача; - квитанцією ТОВ ФК «Елаєнс» № 122086679 від 30 грудня 2018р. про перехування коштів у розмірі 10 000 грн. на підставі договору № 30.12.2018-100003808. - з довідки № 8078/БТ-32-б/б від 26 вересня 2019р., наданої АТ «Альфа-Банк» вбачається, що [PERSON] є клієнтом банку та йому належить карта № [NUMBER] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що укладений між сторонами кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 638 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки позивач кредитного договору не підписував, гроші не отримував, відсутні істотні умови договору визначені законами. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Частиною 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього Закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Як вбачається із наданих стороною відповідача, в якості письмових доказів документів до відзиву на позов, позивач підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Після підписання кредитного договору одноразовим ідентифікатором, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті позивача та перераховані кошти, відповідно до умов договору на його картку, що вже було встановлено Харківським апеляційним судом в постанові від 24 лютого 2020р. по справі № 632/1108/19. Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Спірний кредитний договір підписаний сторонами в електронній формі, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019р. у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), касаційний суд зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитору будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено». Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, не надано жодного належного і допустимого доказу в обґрунтування заявлених позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed