Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Миколаєва із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Свої вимоги мотивувала тим, що її донька [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] та їхньою малолітньою донькою [PERSON], 2011 року народження, постійно проживали у [ADDRESS]. В січні [PERSON] виїхав проживати до с. Андріївка Тельманівського району Миколаївської області з метою працевлаштування. На почату березня 2014 року її донька [PERSON] пішла з дому, не сказавши членам сім'ї, куди вода йде. Ніяких речей з собою вона не брала. Н телефонні дзвінки не відповідала. Пізніше на телефоні доньки у відповідь вмикався автовідповідач з повідомленням, що абонент не може прийняти телефонний виклик. До міліції вона не зверталася із заявою про розшук доньки, намагалася розшукати її власними силами. В травні 2014 року у зв'язку з погіршенням ситуації в м. Донецьк, вона, її чоловік [PERSON], її мати [PERSON] та онука [PERSON] виїхали до м. Миколаєва, де були взяті на облік як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Її донька [PERSON] по цей час не з'явилася ані за місцем своєї реєстрації у м. Донецьку, ані за місцем теперішнього перебування сім'ї. [PERSON] ніде не працювала в м. Донецьку, в 2011 році закінчила університет, а 14 червня 2011 року народила доньку, за якою потім здійснювала догляд. Визнання [PERSON] безвісно відсутньою їй необхідно для оформлення опіки над онукою [PERSON], 2011 року народження. Посилаючись на викладене, заявниця просила суд визнати [PERSON], [INFO], безвісно відсутньою з 1 квітня 2015 року. У судовому засіданні заявниця вимоги заяви підтримала. Представник заінтересованої особи проти задоволення заяви не заперечувала. Заслухавши пояснення заявниці, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є донькою заявниці [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] проживала та була зареєстрована у [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком [PERSON], їх малолітньою донькою [PERSON], [INFO]. Крім того, за зазначеною адресою проживала та була зареєстрована заявниця [PERSON]. Як слідує з пояснень заявниці, її донька пішла з дому на початку березня 2014 року та до дому не повернулася. Будь-яких заяв про її зникнення до органів міліції заявниця не подавала. Розшукати доньку власними силами вона не змогла. В подальшому у зв'язку з погіршенням ситуації у м. Донецьк та проведенням на території Донецької та Луганської областей антитерористичної операції заявниця та її сім'я разом з малолітньою [PERSON] переїхали до м. Миколаєва. На теперішній час місце проживання та перебування [PERSON] невідоме. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню цих правовідносин. За положеннями ст. 43 Цивільного кодексу України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Згідно ч.2 ст. 43 ЦК України у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявниця для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Проте, як пояснювала сама заявниця ніяких заходів щодо розшуку доньки, окрім здійснення дзвінків на телефон доньки, опитування знайомих та сусідів, вона та її родина не вживали. Звернення до органів міліції для проведення відповідних розшукових дій заявниця вважала марними. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] - сусідка заявниці, [PERSON] - вчителька школи раннього розвитку, пояснили суду, що [PERSON] вони ніколи не бачили, дитиною опікується бабуся - заявниця. В матеріалах справи містяться письмові свідчення [PERSON], що мешкає у м. Донецьк та був сусідом заявниці, згідно яких [PERSON] пішла з дому на початку березня 2014 року та з того часу про неї він нічого не чув. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи, що заявницею не доведено жодної обставини, при наявності яких визнання особи безвісно відсутньою є можливим, суд приходить до висновку, що визначених Законом підстав для задоволення заяви про визнання [PERSON] безвісно відсутньою немає.

Outcome: dismissed