Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

В м.Конотопі по вул. Пирогова, 57 знаходиться житловий будинок, який зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON]. [PERSON] звернулася до суду в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON], який народився 10 вересня 2013 року, з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні вищевказаним житловим будинком шляхом вселення її та малолітнього сина в житлову кімнату площею 13 кв.м, зобов»язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні житлом та надати ключі від будинку та приміщень в залі суду, обгрунтовуючи позов тим, що з 10 серпня 2013 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, 10 вересня 2013 року в них народився син [PERSON]. До 22 серпня 2015 року вони проживали однією сім»єю в житловому будинку по вул. Пирогова, 57, який належав батьку відповідача [PERSON], який помер в 2011 році і після смерті якого спадщину прийняв відповідач, котрому фактично належить дане житло. 22 серпня 2015 року відповідач разом із сестрою вигнали її з сином з будинку, тоді вона змушена була звернутися до міліції. Коли повернулася, з»ясувалося, що поміняні замки у хвіртці та вхідних дверях до будинку. Тому вона не має постійного місця для проживання, мешкає з дитиною у матері, де тісно, ніде поставити дитяче ліжко, їх проживання створює незручності для матері, але вона не має можливості орендувати квартиру. До шлюбу вона мешкала в гуртожитку по вул. Короленка, 37, тому перебувала на обліку у міськвиконкомі як потребуюча поліпшення житлових умов та в обласному фонді кредитування молодіжного будівництва житла. Відповідач виписав її з гуртожитку, пообіцявши зареєструвати її та сина в його будинку, у зв»язку з чим позбавив можливості отримати житло. Тому вона має право звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, просить їх задовольнити, пояснила, що близько року вони перебували у фактичних шлюбних стосунках, після одруження зробили ремонт у житловому будинку по вул. Пирогова, 57, відремонтували дитячу кімнату. Коли вона перебувала у пологовому будинку, відповідач сам перевіз з гуртожитку її речі, зняв її з реєстрації з гуртожитку та зареєстрував у будинку матері. При цьому він обіцяв зареєструвати її та дитину у вищевказаному будинку, але не зміг цього зробити, бо не оформив спадщину після смерті свого батька, за яким дотепер зареєстроване спірне житло. Вона не пішла з будинку добровільно, змушена була забрати необхідні речі, бо коли відповідач її вигнав, ніяких речей їй не віддали. В теперішній час їй доводиться орендувати квартиру, тому що в будинку матері, де вона зареєстрована з дитиною, немає місця для проживання, до того ж мати не хоче, щоб вони там мешкали. З нею склалися погані стосунки. Крім того, відповідач успадкував після батька ще один житловий будинок, в теперішній час проживає у своєї сестри. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечують, пояснили, що житловий будинок по вул. Пирогова,57 він успадкував після померлого батька, але не оформив, бо не має для цього коштів. В будинку відсутні належні умови для проживання малолітньої дитини, він дуже старий, складається з однієї кімнати та кухні, відремонтована лише одна кімната. Умови для проживання дитини в будинку матері позивача в с. Попівка, за місцем реєстрації останньої, значно кращі. Тому для малолітнього сина буде зручніше жити в будинку бабусі. Якщо виділити кімнату для проживання позивача з дитиною, то йому ніде буде жити. До того ж в теперішній час шлюб з позивачем розірваний, в нього є інша жінка. Після розлучення позивач та дитина стали для нього чужими людьми. Замки у дверях будинку поміняні, бо позивач залишила житло, забрала свої речі. Другий будинок, який він успадкував після батька, взагалі непридатний для проживання. Він певний час жив у сестри, але зараз живе в спірному будинку. Представник третьої особи: Конотопського міськвиконкому як органу опіки та піклування за довіреністю Дем»яненко А.О. позов підтримує, просить його задовольнити, пояснила, що відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» малолітній син сторін не втратив право користування спірним житлом і його права мають бути захищені. Відповідач незаконно виселив з житла дружину та сина, оскільки існує певна процедура щодо виселення. Згідно чинного законодавства дитина має проживати з матір»ю. Представник третьої особи: Конотопської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування за довіреністю [PERSON] при розгляді справи покладається на розсуд суду, підтримує пояснення представника Конотопського міськвиконкому. Також пояснила, що при обстеженні умов проживання за місцем реєстрації позивача та малолітньої дитини в с.Попівка було встановлено, що вони є задовільними, але мати позивача категорично заперечує проти проживання в її будинку дочки та онука, між ними склалися дуже напружені стосунки. Речі позивача та дитини знаходяться на горищі. Суд, вислухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно свідоцтва про шлюб 10 серпня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Конотопу Конотопського міськрайонного управління юстиції зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу- Гладун) (а.с.3). В свідоцтві про народження [PERSON], який народився 10 вересня 2013 року, батьками вказані сторони (а.с.4). Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 10 листопада 2015 року розірвано шлюб сторін. В рішенні також зазначено, що спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина після розірвання шлюбу не виник. За погодженням між сторонами, їх малолітній син [PERSON], [INFO], залишиться проживати разом з [PERSON] (а.с.115,116). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна в них відсутні відомості про житловий будинок по вул. Пирогова, 57 в м.Конотопі (а.с.15). В довідці-характеристиці КП «Конотопське МБТІ» зазначено, що станом на 29 грудня 2012 року житловий будинок в м. Конотопі, вул. Пирогова, 57 зареєстрований за [PERSON] (а.с.13). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер 17 березня 2011 року в м.Конотопі (а.с.104). За повідомленням Конотопської міської державної нотаріальної контори, після померлого 17 березня 2011 року [PERSON] 9 червня 2011 року до нотконтори надійшли заяви про прийняття спадщини від сина померлого [PERSON] та про відмову від спадкування- від дочки померлого [PERSON] На підставі вищевказаних заяв заведена спадкова справа № 287/2011. Інших заяв про прийняття або про відмову від спадщини не надходило. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.84). З паспорту серії МВ №532224, виданого 29 серпня 2013 року Конотопським МРВ УДМС України в Сумській області, вбачається, що [PERSON] з 25 березня 2003 року до 12 вересня 2013 року була зареєстрована в [INFO], 13 вересня 2013 року зареєстрована в [INFO] (а.с.88,89), При цьому з обмінної карти пологового відділення та ВІТН КЗ СОР «ОКПЦ» (м. Суми) видно, що 10 вересня 2013 року [PERSON] народила дитину, яка 19 вересня 2013 року була переведена разом з матір»ю з пологового відділення до центру (а.с.33-35). Відповідно до довідки виконкому Конотопської міської ради від 29 квітня 2008 року № 1-26/К-337 [PERSON] перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, з грудня 2006 року на загальній черзі для одержання житла з державного житлового фонду (а.с.11). В довідці управління ЖКГ Конотопської міської ради від 8 жовтня 2015 року № 10 вказано, що [PERSON] не перебуває на квартирному обліку при міськвиконкомі з 28 вересня 2015 року, не є жителем м. Конотопа. Для одержання молодіжного кредиту вона повинна перебувати на квартирному обліку для поліпшення житлових умов (а.с.12). Відповідно до витягу з наказу по управлінню соціального захисту населення Конотопської районної державної адміністрації від 27 січня 2014 року № 5-к [PERSON], головному спеціалісту відділу персоніфікованого обліку, надано соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку 28 січня 2014 року до 10 вересня 2016 року (а.с.30). З довідки управління соціального захисту населення Конотопської районної державної адміністрації від 22 вересня 2015 року № 624 видно, що [PERSON] перебуває на обліку як одержувач допомоги по догляду за дитиною до трьох років і з жовтня 2015 року одержуватиме допомогу в розмірі 130 грн (а.с.31). Згідно довідок голови квартального комітету №19 [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає в [INFO]. Разом з ним проживали, але не були зареєстровані дружина [PERSON], син [PERSON], [INFO] (а.с.9,78). В матеріалах справи є ксерокопія протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, в якому вказано, що 22 серпня 2015 року близько 9 год. в м. Конотопі, вул. Пирогова, 57 [PERSON] вчинив сварку відносно своєї дружини [PERSON], в ході якої виганяв її з будинку (а.с.5). В акті, складеному 25 серпня 2008 року комісією в складі голови квартального комітету [PERSON], членів комісії [PERSON], [PERSON], [PERSON], зазначено, що замки у вхідних дверях двору та будинку по вул. Пирогова, 57 замінені і [PERSON], яка проживає в цьому будинку зі своїм малолітнім сином [PERSON], не може потрапити до будинку, що є їхнім місцем проживання (а.с.6). Відповідно до довідки виконкому Попівської сільської ради від 26 серпня 2015 року [PERSON] зареєстрована та проживає в [INFO], її сім»я складається: вона (проживає з 22 серпня 2015 року), син [PERSON] (проживає з 22 серпня 2015 року), мати [PERSON] , яка є власником будинку (а.с.10), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності, згідно яких [PERSON] є власником 27/50 частин житлового будинку по вул. Перемоги, 58 в с.Попівка, житловою площею 23,9 кв.м (а.с.66,67). Свідок [PERSON], завідувач гуртожитком по вул. Короленка, 37 в м.Конотопі, пояснила, що позивач проживала в гуртожитку з 2003 року. Після одруження у серпні 2013 року вона мала звільнити кімнату, бо займала койкомісце. У вересні 2013 року чоловік та мати позивача забирали речі останньої з гуртожитку, відповідач казав, що забирає речі на вул. Пирогова. При цьому свідки з обох сторін [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожний окремо пояснили, що 22 серпня 2008 року відповідач запропонував позивачеві забрати речі та піти з його будинку. Коли позивач з цього приводу пішла до міліції, відповідач поміняв замки. Свідок [PERSON] також пояснила, що позивач в теперішній час знімає квартиру. Згідно ч.1,4 ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ч.3 ст.51 Конституції України передбачено, що сімя, дитинство охороняються державою. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Згідно ст.10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованого Указом Президії Верховної [PERSON] УРСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VІІІ, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають, що особливих заходів охорони і допомоги має вживатися щодо всіх дітей і підлітків без будь-якої дискримінації за ознакою сімейного походження чи за іншою ознакою. А в ст.11 Пакту вказано, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сімї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов житла. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Згідно ст.24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованого Указом Президії Верховної [PERSON] УРСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VІІІ, кожна дитина має право на такі засоби захисту, які є необхідними в її становищі, як малолітньої, з боку її сімї, суспільства і держави. В Преамбулі Конвеції про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ і яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, зазначено, що ООН в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, сімї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння. В Декларації прав дитини зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист. Ст. 1,3 Конвенції визначено, що для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.2,4 Конвенції держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Положення Конвеції дають суду можливість при розгляді справи захистити права дитини. Важливим є не лише дотримання особистих прав дитини, але й виконання батьками своїх обовязків по матеріальному утриманню дитини, забезпеченню житлом. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні малолітньої дитини необхідними для її життя та виховання благами. законодавче закріплення цих обовязків спрямоване на забезпечення захисту дитини, яка самостійно, як правило, нездатна забезпечити свої права. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.3 Закону вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. При цьому згідно ст.3 Закону в редакції, що діяла на час вселення позивача до спірного житла, місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. В ч. 1\~ст. 156 ЖК України\~визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 4\~ст. 156 ЖК України\~до членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім»ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу (в разі систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними). Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ч.2 ст.3 СК України вказано, що дитина належить до сім»ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Частиною 4\~ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти- члени сім»ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В ч.3 ст.11 Закону зазначено, що батько і мати мають рівні права та обов»язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов»язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому в судовому засіданні відповідач сам підтвердив, що після одруження він разом з тещею перевозив речі дружини з гуртожитку до будинку по вул.Пирогова,57. За його згодою позивач, а потім і їх син стали жити як члени сім»ї в даному житлі, користувалися всім будинком, іншої домовленості не було. Позивач та їх дитина не були зареєстровані в будинку, бо у зв»язку з відсутністю коштів він дотепер не отримав свідоцтво про право на спадщину після померлого батька на цей будинок. 22 серпня 2015 року він запропонував позивачеві піти з будинку, і коли вона з цього приводу пішла до міліції, поміняв замки. Відповідно до ст.\~9,\~156,\~157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, до того ж, виходячи з положень ч.2 ст.3 СК України, малолітній син належить до сім»ї батька. Передбачені вищевказаними статтями\~ЖК України\~обмеження не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ст.\~319, ч. 1,\~2 ст.\~321 ЦК України\~власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позивач разом з малолітнім сином не втратила право користування спірним житловим будинком, тому має право вимагати від відповідача усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом вселення до житла та право вимагати надати ключі від будинку та приміщень. При цьому також було враховано рішення Конотопського міськрайонного суду від 28 вересня 2015 року, в якому зазначено, що відповідач пояснив, що після смерті батька він єдиний, хто вступив у спадщину і має два житла (а.с.42), пояснення його сестри [PERSON], що в теперішній час відповідач мешкає в її будинку, акт обстеження умов проживання [INFO] (а.с.86), стан здоров»я малолітнього сина сторін (а.с.32,36-40,77,103). Однак, оскільки в судовому засіданні було встановлено, про що пояснили обидві сторони, що позивач та малолітній син сторін під час проживання в спірному будинку користувалися всім житлом, іншого порядку користування не встановлювалось, то суд вважає, що вселення позивача та її сина до конкретної кімнати спірного будинку є передчасним, таким, що суперечить нормі ч. 4\~ст. 156 ЖК України. Відповідач не підтвердив незгоду на безоплатне користування жилим приміщенням та пропонування ним іншого порядку користування приміщенням будинку шляхом укладення договору найму. Тому в задоволенні позовних вимог про вселення позивача з малолітнім сином у житлову кімнату пл.13 кв.м слід відмовити. Також не підлягає задоволенню позов в частині зобов»язання надати ключі від будинку та приміщень саме в залі суду, бо згідно ч.1 ст.223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Тому зобов»язання надати ключі в залі суду, коли ще судове рішення не набрало законної сили, також є передчасним. Позивач не заявляла в судовому засіданні вимогу про стягнення з відповідача судових витрат.

Outcome: partial