Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування [ADDRESS], кор. 3, у м. Миколаєві. Договір дарування був укладений внаслідок помилки , щодо обставин, які мають істотне значення , на підставі ст. 229 ЦК України. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходе до наступного. Як встановлено в судовому засіданні 07.11.2013 року між [PERSON] та її сином [PERSON], був укладений договір дарування [ADDRESS], кор. 3, у м. Миколаєві. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], р. № 606. У 2007 році позивачка захворіла на онкологічне захворювання. Захворювання є невиліковним. У 2013 році стан її здоров'я погіршився, і вона потребувала операції, подальшого лікування та стороннього догляду. Позивачка має двох синів, [PERSON] та [PERSON]. Син [PERSON], обіцяв займатись доглядом за позивачкою, утримувати її, обіцяв допомагати у лікуванні. Однак, побоюючись претензій зі сторони свого брата, наполягав на оформлення цієї домовленості шляхом укладання нотаріально посвідченого договору. Оскільки позивачка за станом здоров'я не могла займатись оформленням документів, цими питаннями займався відповідач. [PERSON] готував документи для правочину та домовлявся з нотаріусом. При спілкуванні з відповідачем та нотаріусом, мова йшла про укладання договору при якому до відповідача переходить право власності на квартиру і обов'язок утримувати та доглядати позивачку. Тобто фактично [PERSON] мала намір оформити на сина договір довічного утримання. При укладанні самого правочину, з нотаріусом фактично спілкувався тільки відповідач. Довіряючи своєму рідному синові, позивачка, підписала де вказав нотаріус. При цьому, вважала, що укладала договір довічного утримання, про який заздалегідь домовлялась з сином. Відповідно до положень ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Наведені положення ст.203 ЦК України встановлюють, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.233 ЦК України правочин визнається недійсним, якщо вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного суду України (п.23 постанови №9 від 06.11.2009р.) тяжкою обставиною може бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів. Виходячи з наведених правових норм та сукупності встановлених фактичних обставин у справі, суд дійшов висновку, що спірний правочин на уповноваження на безоплатну передачу власності на своє житло є укладеним на вкрай невигідних умовах під впливом зазначених тяжких обставин та не відповідав внутрішньої волі позивача, а тому договір слід визнати недійсним.

Outcome: approved