Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

\~ В липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа: акціонерне товариство «Кредобанк» про визнання частково договору факторингу недійсним, посилаючись на наступні обставини. Між [PERSON] (надалі-Позивач/Позичальник/Боржник) та публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (надалі-Третя особа/Банк/Клієнт) укладено Кредитний договір №CL-128948 від 17.08.2018 року (надалі-Кредитний договір). Відповідно до пункту 1 Кредитного договору Банка зобов`язався надати у власність Позичальникові грошові кошти (надалі-кредит) на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позивальник зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених Кредитним договором. Сума кредиту становить 56 210,00 грн. Дата видачі кредиту 17 серпня 2018 року, строком (термін) кредитування - 60 місяців, терміном до 16 серпня 2023 року. У відповідності до пункту 2.4. Кредитного договору кредитні кошти надаються на наступні цілі: поточні потреби в сумі 45 854, 00 грн., на погашення (рефінансування) заборгованості кредитної заборгованості Позивальника перед АТ «ОТП банк». Надалі, між Банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» (надалі-Відповідач/Фактор) укладено Договір факторингу №06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.06.2019 року (надалі-Договір факторингу). Відповідно до умов Договору факторингу з дня наступного за днем укладення цього Договору (а щодо прав вимоги, які виникнуть в майбутньому після цього,- з дня їх виникнення) Клієнт відступає Фактору (передає у власність Фактора) Права вимоги в повному обсязі за плату та під фінансування від Фактора, а Фактор з дня, наступного за днем укладення цього Договору (а щодо прав вимоги, які виникнуть в майбутньому після цього,- з дня їх виникнення) набуває (приймає у власність) від Клієнта Права Вимоги в повному обсязі та здійснює їх оплату (надає фінансування) Клієнту. Відповідно до Додатку №1 до Договору факторингу Клієнт відступив, а Фактор набув від Клієнта в повному обсязі Права вимоги щодо Кредитного договору Позивача із сумою основного боргу 55 820,39 грн., сумою основним процентів за користування кредитом 17 865,44 грн. Вважає, що Договір факторингу укладений із порушенням законодавства, порушує права Позивача, а тому повинен бути визнаний недійсним в частині відступлення прав грошової вимоги за Кредитними договором укладеним із Позивачем. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІІІ факторингом є придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів. Зі змісту зазначених статей вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 № 2664-ІІІ визначено, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг відноситься до фінансової послуги відповідно до статті 4 вказаного Закону. Пунктом 1.1. Договору факторингу визначено, що «Права Вимоги» означає повний обсяг пов`язаних із кредитуванням прав грошової вимоги Клієнта до Позичальників за Кредитними Договорами, всіх пов`язаних із такими правами грошових вимог прав Клієнта щодо Позичальників за Кредитними Договорами, які (всі такі права) наявні на 19 червня 2019 року, а також які (всі такі права) виникнуть у майбутньому, включаючи, але не обмежуючись, щодо сум кредитів, процентів за користування кредитами, комісій, плат, неустойок (штрафів, пені) та інших платежів, що підлягають сплаті у відповідності до умов Кредитних Договорів. Пунктом 2.1.4. Договору факторингу передбачено, що у випадку коли суми заборгованостей, зазначені у Додатку №1 до цього Договору, не включають наявні на дату укладення цього Договору певні частини Заборгованостей, Права вимоги щодо таких невключених до Додатку №1 до цього Договору частин Заборгованостей також відступаються на умовах цього Договору Клієнтом Фактору за Ціною відступлення. З урахуванням наведених пунктів Договору факторингу, Клієнт передав Фактору не лише визначені умовами суми боргу, а й право на стягнення інших пов`язаних із сумою боргу грошових вимог. Проте враховуючи, що за договором факторингу може бути відступлене лише право грошової вимоги у відповідності до статті 1078 Цивільного кодексу України, у договорі повинно бути чітко визначено, які саме суми (пеня, проценти, комісії, штрафи, тощо) існують на момент переходу прав до Фактора та останній може вимагати відповідні виплати лише у розмірі, встановленому на момент підписання договору або на момент переходу до нього прав. Умови Договору факторингу не містять відповідних чітких сум, а лише містять посилання на існуючу можливість у Фактора стягнути інші платежі, що саме по собі порушує права Позивача та не відповідає суті договору факторингу. Укладенням Договору факторингу було порушено права Позивача, оскільки Фактором було здійснено звернення до суду з позовом про стягнення з Позивача грошових коштів з урахуванням пені, трьох відсотків річних, інфляційних збитків у загальному розмірі Крім того, пунктом 4.3. Договору факторингу визначено, що за надання Клієнту Фактором фінансування під відступлення Права Вимоги Клієнт сплачує плату Фактору в сумі 1000,00 грн. Вважає, що Договір факторингу є удаваним правочином, укладення якого мало на мало на меті приховати інший правочин, а саме договір цесії, оскільки метою укладення Договору факторингу було безпосередньо передання права вимоги, а не отримання фінансування за рахунок відступлення права вимоги. Зміст Договору факторингу не відповідає встановленим вимогам законодавства. Частинами 1,3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З урахуванням викладеного, вважає, що Договір факторингу повинен бути визнаний недійсним. Тому, просив суд визнати Договір факторингу №06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.06.2019 року в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №CL-128948 від 17.08.2018 року недійсним ( а. с. 1-3 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 17 ). Ухвалою судді від 16 липня 2021 року\~ прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі на 05.08.2021 року ( а. с. 21-22 ). Ухвалою суду від 05.08.2021 року витребувано у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» належним чином завірені копії: повного тексту Договору факторингу № 06/19-2; документи, які підтверджують здійснення оплати ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ПАТ «Кредобанк», відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Договору факторингу № 06/19-2; акти приймання-передачі документації ( а. с. 34-35 ). 18 серпня 2021 року за вх. № 38980 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовної заяви [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа: акціонерне товариство «Кредобанк» про визнання частково договору факторингу недійсним, виходячи з наступного. Формальні міркування позивача, що договір факторингу є саме договором цесії є не обґрунтованими, такими що не відповідають вимогам чинного законодавства та правовому висновку Великої Палати Верховного Суду в якому чітко вказано розмежування між вище вказаними договорами, більше того цесія є одним із елементів договору факторингу, та не може бути підставою для визнання частково недійсним договору факторингу, адже не спростовує юридичного факту заміни кредитора за кредитним договором на підставі укладеного правочину про відступлення права вимоги. Зазначають, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на підставі свідоцтва від 19.11.2013 року № 4149 є фінансовою компанією, а згідно додатку до свідоцтва № 435 серія ФК від 19.11.2013 року, в якому вказано види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства - є в тому числі і факторинг (свідоцтво та додаток до нього до відзиву додаємо). В подальшому згідно змін в законодавстві, яке регулює діяльність в сфері фінансових установ ГОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» отримано ліцензію про надання послуг з факторингу від 11.05.2017 року № 1592. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу Позивач не надав жодного доказу, того що сторони правочину не мали права на здійснення факторингових операції, станом на дату укладення договору, тобто всі його пояснення гуртуються на припущеннях та формальних міркуваннях, що договір факторингу є саме договором цесії, проте такі пояснення прямо суперечать письмовим доказам, які надав Відповідач, та правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18 від 11 вересня 2018 року . Згідно матеріалів справи 20 червня 2019 року між ПАТ «Кредобанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.06.2019 р., відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № CL-I28948 від 17 серпня 2018 року укладеним між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Відповідно до п. 2.1.4. Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.06.2019 р., станом на 19.06.2019 року в рамках Портфеля Заборгованостей йому належать права Вимоги за 569 Заборгованостями, що виникли з Кредитних Договорів, на загальну суму в розмірі 23 260 831,09 грн. Зазначають, що згідно п. 4. Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.06.2019 р., за відступлення Прав Вимоги на умовах цього Договору Фактор зобов`язувався здійснити оплату (надати фінансування) Клієнту в безготівковій формі шляхом переказу коштів на Рахунок Клієнта в загальній сумі 2 105 105,20 гри, разом з цим відповідно до п. 4.3. Клієнт згідно умов договору сплатив плату Фактору у сумі 1000,00 гри. шляхом переказу коштів на Рахунок Фактора. Тобто, плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається, відповідна різниця (дисконт) і є фінансуванням сторін правочину, що має ознаку виключно факторингу. Наголошують, сторони укладеного Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20,06.2019 р., на момент укладення правочину були фінансовими організаціями, різниця між сумою отриманих прав вимог за кредитними договорами, та фактично сплаченими коштами за відступлення права вимоги, сама по собі є фінансуванням сторін договору, також умовами договору передбачена винагорода за надання Клієнту Фактором фінансування під відступлення права вимоги в розмірі 1000 гри., отже договір має всі ознаки факторингу, в свою чергу позивач не надав жодного доказу часткового недійсності правочину, окрім формальних міркувань що договір не являється факторингом, проте такі пояснення суперечать письмовим доказам та правовій позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 909/968/16 ( а. с. 47-49 ). 20 серпня 2021 року за вх. № 39478 на виконання ухвали суду, судом отримано лист, в якому відповідач зазначив, що витребувані документи були отримані судом разом із відзивом, до якого вони були долучені ( а. с. 79-80 ). Ухвалою суду від 05 жовтня 2021 року залучено у якості співвідповідача АТ «Кредобанк» виключивши його з кола третіх осіб у даній справі ( а. с. 109-110 ). 02 листопада 2021 року за вх. № 51040 судом отримано від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» додаткові пояснення по справ ( а. с. 115 ). Ухвалою суду від 11 листопада 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.12.2021 року ( а. с. 133-134 ). Позивач в судове засідання не з`явився, 21.12.2021 року за вх. № 59805 судом отримано клопотання від представника позивача адвоката Марків Н.В., в якому просив провести судове засідання без участі представника позивача та позивача. Позовну заяву підтримують повністю, просили її задовольнити. Проти винесення заочного рішення у справі не заперечували. Відповідач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» свого представника в судове засідання не направило, 03.12.2021 року за вх. № 57130 судом отримано заяву від представник товариства Денисюк С.О. про розгляд справи за її відсутності. Відповідач АТ «Кредобанк» в судове засідання свого представника не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися в законному порядку. Крім того,\~ з матеріалів справи вбачається, що АТ «Кредобанк» неодноразово отримували судові повістки, однак, жодного разу в судове засідання не з`являлися, відзиву та пояснень з приводу позовних вимог [PERSON] не направляли. Відповідного до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ). Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Кредобанк»\~ було укладено Кредитний договір № CL-128948 від 17.08.2018 року (надалі-Кредитний договір). Відповідно до пункту 1 Кредитного договору Банка зобов`язався надати у власність Позичальникові грошові кошти (надалі-кредит) на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позивальник зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених Кредитним договором. Сума кредиту становить 56 210,00 грн. Дата видачі кредиту 17 серпня 2018 року, строком (термін) кредитування - 60 місяців, терміном до 16 серпня 2023 року. У відповідності до пункту 2.4. Кредитного договору кредитні кошти надаються на наступні цілі: поточні потреби в сумі 45 854, 00 грн., на погашення (рефінансування) заборгованості кредитної заборгованості Позивальника перед АТ «ОТП банк». 20 червня 2019 року між ПАТ «Кредобанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.06.2019 р., відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № CL-I28948 від 17 серпня 2018 року укладеним між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Відповідно до умов Договору факторингу з дня наступного за днем укладення цього Договору (а щодо прав вимоги, які виникнуть в майбутньому після цього,- з дня їх виникнення) Клієнт відступає Фактору (передає у власність Фактора) Права вимоги в повному обсязі за плату та під фінансування від Фактора, а Фактор з дня, наступного за днем укладення цього Договору (а щодо прав вимоги, які виникнуть в майбутньому після цього,- з дня їх виникнення) набуває (приймає у власність) від Клієнта Права Вимоги в повному обсязі та здійснює їх оплату (надає фінансування) Клієнту. Відповідно до п. 2.1.4. Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.06.2019 р., станом на 19.06.2019 року в рамках Портфеля Заборгованостей йому належать права Вимоги за 569 Заборгованостями, що виникли з Кредитних Договорів, на загальну суму в розмірі 23 260 831,09 грн. Згідно п. 4. Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.06.2019 р., за відступлення Прав Вимоги на умовах цього Договору Фактор зобов`язувався здійснити оплату (надати фінансування) Клієнту в безготівковій формі шляхом переказу коштів на Рахунок Клієнта в загальній сумі 2 105 105,20 гри, разом з цим відповідно до п. 4.3. Клієнт згідно умов договору сплатив плату Фактору у сумі 1000,00 гри. шляхом переказу коштів на Рахунок Фактора. Отже, плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається, відповідна різниця (дисконт) і є фінансуванням сторін правочину, що має ознаку виключно факторингу. Відповідно до Додатку №1 до Договору факторингу Клієнт відступив, а Фактор набув від Клієнта в повному обсязі Права вимоги щодо Кредитного договору позивача із сумою основного боргу 55 820,39 грн., сумою основним процентів за користування кредитом 17 865,44 грн. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважає, що Договір факторингу укладений із порушенням законодавства, порушує права Позивача, а тому повинен бути визнаний недійсним в частині відступлення прав грошової вимоги за Кредитними договором укладеним із Позивачем. Договір факторингу є удаваним правочином, укладення кого мало на меті приховати інший правочин, а саме договір цесії, оскільки метою укладення Договору факторингу було безпосередньо передання права вимоги, а не отримання фінансування за рахунок відступлення права вимоги. Зміст Договору факторингу не відповідає встановленим вимогам законодавства. Принцип свободи договору, як один із загальних засад цивільного законодавства, декларується в ст. 3 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 ЦК України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 1,3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. 3 аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу - правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 цього Закону, факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за падання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по- різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом падання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». З матеріалів справи вбачається, що сторони укладеного Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20,06.2019 р., на момент укладення правочину були фінансовими організаціями, різниця між сумою отриманих прав вимог за кредитними договорами, та фактично сплаченими коштами за відступлення права вимоги, сама по собі є фінансуванням сторін договору, також умовами договору передбачена винагорода за надання Клієнту Фактором фінансування під відступлення права вимоги в розмірі 1000 гри., отже договір має всі ознаки факторингу. Зазначене узгоджується із правовою позицією, яка викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі\~ N 909/968/16, провадження N 12-97гс18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В свою чергу позивач не надав жодного доказу часткового недійсності правочину, що договір не являється факторингом, тому суд не погоджується з формальними міркуваннями позивача, що договір факторингу є саме договором цесії, так як такі посилання жодним належним чином не спростовано. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на підставі свідоцтва від 19.11.2013 року № 4149 є фінансовою компанією, а згідно додатку до свідоцтва № 435 серія ФК від 19.11.2013 року, в якому вказано види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства - є в тому числі і факторинг. Також, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» отримано ліцензію про надання послуг з факторингу від 11.05.2017 року № 1592. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, позивач не надав жодного доказу, того що сторони правочину не мали права на здійснення факторингових операції, станом на дату укладення договору. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 12,81 ЦПК України, позивачем, не доведено належними та допустимими доказами фактів на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). \~ Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання частково договору факторингу недійсним є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, а останнього було звільнено від сплати судового збору, не підлягають стягненню такі витрати з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed