Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який 25 січня 2017 року уточнив та просив ухвалити рішення, яким звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю (магазин по продажу продуктів харчування та ТНС-«А», загальною площею 112,30 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 06 листопада 2014 року; приватизовану земельну ділянку площею 0,0155 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 06 листопада 2014 року; встановити спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах виконавчого провадження, передбаченої Законом України «про виконавче провадження»; визначити початкову ціну предмета іпотеки для їх подальшої реалізації 1103137 грн.; з вартості реалізації предметів іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» в розмірі 166104,16 доларів США заборгованості за кредитом та відсотками, 568370,14 грн. пені. В обґрунтування позову позивач вказав, що між ними, ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11353312000 від 29 травня 2008 року, який у забезпечення виконання умов за кредитним договором надав в іпотеку нежитлову будівлю - магазин по продажу продуктів харчування та ТНС-«А», загальною площею 112,30 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0155 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2014 року стягнуто з [PERSON] та поручителів заборгованість за кредитним договором в сумі 1059343,48 грн. Рішення набрало законної сили, виконавчі листи пред'явлено до примусового виконання, однак повернуті у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Окрім цього позивач вказав, що сума заборгованості за Кредитним договором №11353312000 від 29 травня 2008 року становить 166604,16 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25 вересня 2015 року складає 3576069,83 грн., тому враховуючи, що позичальник зобов'язання щодо погашення заборгованості по кредитному договору не виконує, ПАТ «УкрСиббанк» має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Заперечував проти визначеної оціночно-будівельною експертизою початкової ціни предмета іпотеки (земельної ділянки та нежитлової будівлі). Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. надала суду заяву про розгляд справи без її участі та просила прийняти рішення на свій розсуд (а.с.126). Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11353312000, згідно якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 163000,00 доларів США, строком до 28 травня 2018 року (а.с.25-31). Кредит було надано на споживчі потреби. В частині надання кредитних коштів ПАТ «УкрСиббанк» свої зобов'язання виконав в повному обсязі. З метою забезпечення виконання зобов'язань згідно вищевказаного кредитного договору, 29 травня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було також укладено іпотечний договір №11353312000/11353344000/З, згідно якого в іпотеку було передане нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля (магазин по продажу продуктів харчування і ТНС - «А» загальною площею 112,30 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.35-38). Окрім цього, 07 квітня 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору іпотеки №11353312000/11353344000/З від 29 травня 2008 року, згідно якого розділ «Терміни в Договорі вживаються в такому значенні» викладено в новій редакції (а.с.39-40), та 27 серпня 2009 року було укладено Договір про внесення змін та доповнень №2, згідно якого Договір іпотеки був доповнений пунктом 6.12 (а.с.41-42). Відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконував, тому рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2014 року було стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором № 11353312000 від 29 травня 2008 року в розмірі 1059343 грн. 48 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 989458 грн. 91 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 67237 грн. 84 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 2646 грн. 73 коп.; у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено (а.с.32-34). Рішення суду набрало законної сили, виконавчі листи щодо його виконання були пред'явлені до примусового виконання, однак постановою державного виконавця ВДВС Дніпропетровського РУЮ від 24 червня 2015 року були повернуті у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. У зв'язку з невиконанням [PERSON] боргових зобов'язань, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, та ч. 1 ст. 11 ЦПК України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Вищезазначена правова позиці знайшла своє відображення у справі Верховного Суду України у справі 6-1935цс15. Окрім цього, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Верховний Суд України 09 грудня 2015 року ухвалив постанову у цивільній справі № 6-2479цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки та зробив правовий висновок про те, що у справі, яка переглядається, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком з укладенням від імені іпотекодавця з покупцем майна договору купівлі-продажу будь-яким способом, при цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості, суд не зазначив усіх складових цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, не перевірив обґрунтованості їх нарахування, зокрема нарахування штрафів і пені у валюті США, а також не вказав початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ст.ст. 57-58 ЦПК України. Оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна» (затверджений постановою КМУ від 28.10.2004 № 1442) з урахуванням вимог Національного стандарту № 1 (затверджений постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440), яким визначено загальні засади. Згідно з приписами п. 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об'єктом оцінки. Частиною 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов'язковими до виконання суб'єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Ст. 11 Закону України цього ж Закону визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки. Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об'єктом оцінки шляхом доступу до нього. Фактичне ознайомлення з майном, яке є предметом оцінки, можливе при доступі оцінювача до цього майна. Зважаючи на характер об'єкта оцінки (нежитлове приміщення - магазин), ознайомлення з таким майном не може відбуватися без обстеження приміщень на дату оцінки та відповідно потребує доступу до них, який має забезпечити боржник. Судом встановлено, що згідно висновків про вартість земельної ділянки та нежитлової будівлі експерт оцінювач виїжджав для огляду технічного стану нежитлової будівлі - магазину. Допитаний у судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що зробив фотографії зовні та всередині будівлі; час та дату виїзду ані з відповідачем ані з позивачем по справі не узгоджував; виїжджав особисто, без представника позивача; підсобні приміщення не оглядав; доступ до магазину йому не надавався. У звіті про оцінку іпотечного майна вказано, що технічний стан об'єкту оцінки отримано на підставі натурного візуального обстеження оцінювача, разом з тим, у судовому засіданні з'ясовано, що оцінювачем не повною мірою зроблено натурний огляд. Технічні характеристики магазину які, як свідчить звіт, основані на даних БТІ та натурних обстежень експертом. Таким чином, звіт про оцінку майна містить протиріччя та суперечні висновки щодо вартості та розрахунку вартості об'єкту оцінки, та не може використовуватись для визначення вартості об'єкта оцінки. Суд критично ставиться до твердження представника позивача про обов'язок відповідача щодо замовлення власної оцінки майна або його рецензування, оскільки зазначена норма відноситься до ч. 4 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», яким визначено, що у разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов'язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення. До судового розгляду даної справи вищезазначена норма відношення не має. Окрім цього, суду не надано доказів того, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропе тровської області від 23 січня 2014 року у справі №175/3714/13-ц відповідачем [PERSON] не виконується. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Таким чином, виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів по справі, які би були достатніми для задоволення вимог позивача. Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, відсутність обґрунтованого розрахунку заборгованості, не надання суду оцінки вартості предмета іпотеки, виконання відповідачем умов договору шляхом внесення платежів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed