Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

В листопаді 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, який в жовтні 2019 року уточнила та просила суд постановити рішення, яким розділити нерухоме майно між нею, [PERSON] та [PERSON] набуте у шлюбі, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за за кожним право власності по 1/2 частині на житловий будинок загальною площею 58,6 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами та по 1/2 частині земельної ділянки площею 1200 кв.м., кадастровий номер 1221455400:02:006:0339, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка вказала, що під час шлюбу з відповідачем ними було придбані житловий будинок загальною площею 58,6 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 1200 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу згоди про поділ майна з відповідачем не досягнуто, а тому вважає, що спільне майно повинно бути розділено, внаслідок чого звернулася до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі (а.с.153). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.101), довідками про доставку смс-повідомлення (а.с.112,126), а також підтверджується його особистим підписом в розписці-повідомленні про час та місце слухання справи (а.с.134,155,164). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 14 жовтня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (зворотній бік а.с.13), який за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року був розірваний (а.с.14). Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям було придбане нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 58,6 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 1200 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Договори купівлі-продажу житлового будинку (а.с.16) та земельної ділянки (а.с.17), були укладенні на ім`я відповідача [PERSON] , за яким 09 вересня 2009 року було зареєстроване в Комунальному підприємстві Дніпропетровського районну «Бюро технічної інвентаризації» право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23799950 від 09 вересня 2009 року (а.с.15) та 18 травня 2010 року було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку кадастровий номер 1221455400:02:006:0339, про що на ім`я відповідача було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №835616 від 18 травня 2010 року, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1210752062019 від 11 вересня 2019 року (а.с.143-145). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Статтею 60 СК України, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене спірне майно: земельна ділянка та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому підлягає розподілу між подружжям. Відповідно до положень ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що спірні земельна ділянка та житловий будинок набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, приходить до висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину вказаного спірного майна. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 4078 грн. сплаченого судового збору при звернення до суду з позовом.

Outcome: approved