Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 13 лютого 1991 року,зареєстрованого в реєстрі за №58 на праві приватної власності ,вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім позивача, в даному будинку зареєстрований чоловік позивачки - [PERSON] ,1952 року народження,чоловік доньки - [PERSON] ,1984 року народження, та онука [PERSON] ,2011 року народження. [PERSON] не проживає в житловому будинку понад трьох років без поважних причин. За таких обставин порушуються права позивача, як власника майна, на вільне володіння та користування будинком. Всі обов`язки, що випливають з утримання житлового приміщення виконує вона сама, тобто, протягом тривалого періоду часу самостійно та своєчасно сплачує комунальні послуги , періодично проводить поточний ремонт. У зв`язку з тим, що змінилися умови призначення субсидій, вона позбавлена можливості одержувати пільги за комунальні послуги, а це, в свою чергу, негативно впливає на її матеріальне стан. На підставі викладеного, позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про час розгляду справи належним чином повідомлений. Відзив на позовну заяву не подав. У зв`язку з неявкою відповідача, повідомленого про час і місце судового засідання, суд, відповідно до вимог ст.ст. 223, 280-282 ЦПК України, прийняв рішення про заочний розгляд справи , оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 січня 1991 року,зареєстрованого державним нотаріусом Олександрівської державної нотаріальної контори в реєстрі за №58 ,на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] ( а.с. 9). Відповідно до акту обстеження Олександрівської селищної ради від 22 березня 2019 року № 188, помешкання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що за даною адресою зареєстрований, але не проживає [PERSON] (а.с. 11). Згідно довідки Олександрівської селищної ради № 02-31/778 від 18.03.2019 року, [PERSON] ,1955 року народження, зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] , разом із чоловіком - [PERSON] ,1952 року народження.,зятем - [PERSON] ,та онукою - [PERSON] ,2011року народження(а.с. 10). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За статтею 317 ЦК України ,власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. У випадку припинення права власності особи на житлове приміщення, припиняється і право користування (проживання) у цьому приміщенні членів його сім`ї. З припиненням права власності особи на житлове приміщення втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, не є співвласником будинку, вказані особи не ведуть спільне господарство. Між сторонами не було укладено угоди про безоплатне користування жилим приміщенням, також, не був укладений і договір найму житлового приміщення. Таким чином, суд доходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування вказаним житловим будинком. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Згідно статті 328 ЦК України ,право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій зазначено про те, що власник має право вимагати від осіб, як і не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд вважає встановленим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , та за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , який у зазначеному будинку не проживає понад трьох років, у зв`язку з чим втратив право на користування цим будинком . Судом не може бути залишено поза увагою та обставина,що за довідкою Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області № 02-31/778 від 18.03.2019 року, окрім позивачки [PERSON] ,її чоловіка - [PERSON] ,зятя - [PERSON] ,зареєстрована малолітня онука - [PERSON] , 2011 року народження. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Також, відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та відповідача [PERSON] ,що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] ,виданого 03 серпня 2011 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області,актовий запис № 642. Згідно довідки виконавчого комітету Біленьківської селищної ради №1699 від 11.04.2019 року, та атк про підтвердження факту проживання від 05.04.2019р., [PERSON] , [INFO] ,фактично проживає по [ADDRESS] разом із своєю матір`ю [PERSON] . Місцем реєстрації матері [PERSON] - [PERSON] є [ADDRESS] ,що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.06.2018р. № 1426-67747. За довідкою Краматорського закладу загальної середньої освіти №22 з профільним навчанням імені М .М .Крупченка від 03.05.2019р. № 87, [PERSON] навчається у 1 класі зазначеного закладу. Отже, на теперішній час малолітня [PERSON] проживає разом із матір`ю, та відвідує навчальний заклад за місцем свого фактичного проживання,тобто,визнання [PERSON] втративши право користування житловим приміщення у жодному разі не вплине на права малолітньої особи. За таких обставин, враховуючи, що права власника порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , тобто позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved