Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

в липні 2021 року позивачі [PERSON] та Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом та просили: визнати дії АТ «ОТП Банк» нечесною підприємницькою практикою відносно [PERSON] та необмеженого кола споживачів; визнати недійсним кредитний договір №ML-009/932/2006 від 04.01.2007 рок з наступними змінами та доповненнями, а саме з додатковими угодами від 11.04.2008 року, 31.12.208 року, 26.02.2009 року, 06.04.2009 року, 05.10.2009 року, 04.02.2010 року, 06.04.20100 року, 04.04.2011 року, 04.10.2011 року, 26.04.2012 року,укладений між ЗАТ «ОТП Банк» (АТ «ОТП Банк») та [PERSON] ; визнати недійсним кредитний договір №ML-009/251/2008 від 11.04.2008 року з наступними змінами та доповненнями, а саме додатковими угодамивід 28.04.2010 року та 11.03.2011 року,укладений між ЗАТ «ОТП Банк» (АТ «ОТП Банк») та [PERSON] . Позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що в оспорюваних кредитних договорах не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5,11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Позивачу [PERSON] , як споживачу, не була надана банком інформація про це. На час видачі кредиту відповідач не був уповноважений банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі, оскільки не мав ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій. Всупереч вимог п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» при підписанні кредитного договору відповідач не надав інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. В порушення вимог ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав повну та достовірну інформацію про послуги, що є предметом договору, внаслідок чого він був позбавлений можливості належно оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Також, у позові зазначено, що позивач [PERSON] умови укладених договорів вважає несправедливими, оскільки суми грошових зобов`язань у розрізі сукупної вартості кредиту на споживчі цілі у іноземній валюті з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют - збільшилася більше ніж у 4-5 рази і ці витрати не пов`язані із збільшенням процентною ставки по кредиту, що суперечить підпункту 3 п. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, банк під час укладання кредитного договору не попередив позивача [PERSON] , що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, не надав інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Позивачі вважають, що позов поданий в межах строку позовної давності, оскільки, виходячи з положення статті 253 ЦК України, про своє порушене право [PERSON] дізналася 04.03.2021 року, коли Київським апеляційним судом було прийнято постанову у справі №761/17726/14. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2021 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.10.2021 року на адресу суду від відповідача та третьої особи надійшли заяви про застосування строку позовної давності. 20.10.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що посилання позивачів на несправедливість умов кредитного договору та на невідповідність чинному законодавству не відповідає дійсності, оскільки кредитний договір містить баланс інтересів, як позичальника так і банку, і чітко визначає умови виконання. Позичальник за власним волевиявленням отримав кредитні кошти на тих умовах, які визначені в кредитному договорі. Також зауважив, що вразі якщо позичальник не мав достатнього рівня знань для прийняття рішення про отримання кредиту, він мав право скористатися допомогою спеціалістів в банківській сфері або здобути такі знання самостійно. 02.11.2021 року на адресу суду від позивача Всеукраїнської громадської організації «Фінансова грамота України» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав на те, що ніяких роз`яснень відповідно ризику зростання валютного курсу відповідачем не надано і в договорі про це немає ніяких попереджень. Посилання позивача на несправедливість умов кредитного договору та на невідповідність чинному законодавству цілком і повністю відповідає дійсності. В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та третя особа своїх представників в судове засідання не направили, про розгляд справи повідомлені в установлений законом порядок, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи суду не надали. Вислухавши пояснення представників позивачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.01.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № МL-009/932/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 63 000 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,49 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). Вподальшому, між сторонами були укладені додаткові угоди від 11.04.2008 року, 31.12.208 року, 26.02.2009 року, 06.04.2009 року, 05.10.2009 року, 04.02.2010 року, 06.04.20100 року, 04.04.2011 року, 04.10.2011 року, 26.04.2012 року, якими були внесені зміни та доповнення до кредитного договору № МL-009/932/2006 від 04.01.2007 року. 11.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № МL-009/251/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 14 000 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). Також між сторонами були укладені додаткові угоди від 28.04.2010 року та 11.03.2011 року, якими внесені зміни до кредитного договору № МL-009/251/2008 від 11.04.2008 року. 26.07.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами №ML-009/932/2006 від 04.01.2007 року та №ML-009/251/2008 від 11.04.2008 року. Відповідно до позовних вимог позивачі просили визнати дії відповідача нечесною підприємницькою практикою по відношенню, зокрема, до [PERSON] а оспорювані кредитні договори та додаткові угоди до них недійсними, оскільки вони містять несправедливі умови та є такими, що суперечать чинному законодавству. За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, в постанові від 02.12.2015р. у справі №6-1341цс15, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Постановою Київського апеляційного суду від 04.03.2021 року у справі №761/17726/14 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2014 року скасовано та прийнято постанову, якою позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено, а саме: стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-009/932/2006 від 04.01.2007 року в розмірі 3201618,25 грн., суму заборгованості за кредитним договором №ML-009/251/2008 від 11.04.2008 року в розмірі 628 101,40 грн. Ухвалюючи дане рішення, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо незаконності укладання кредитних договорів в іноземній валюті, не надання банком повної та достовірної інформації про умови кредитування. Суд також прийшов до висновку, що істотні умови кредитування були погоджені сторонами, кредитні договори та додаткові до них договори були підписані сторонами, чого відповідач не заперечувала. Позичальник після укладення кредитного договору №ML-009/932/2006 від 04.01.2007 року уклав з банком десять додаткових угод до нього, а також кредитний договір №ML-009/251/2008 від 11.04.2008 року та дві додаткові угоди до нього, в яких сторони підтверджували розмір отриманих позичальником кредитних коштів, процентів за користування кредитними коштами, здійснювали реструктуризацію боргу, отже, позичальник при укладенні спірного кредитного договору та додаткових угод діяла свідомо, враховуючи власні інтереси, прийняла рішення про вибір банку та вступила з ним у договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови, а також певний час виконувала кредитні зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, дана постанова спростовує доводи позивачів, що дії відповідача є такими, що здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, а оспорювані кредитні договори були укладені з порушенням принципу рівності сторін на загальних засадах цивільного законодавства - справедливості, добросовісності й розумності, зокрема, при його укладанні їх банк не провів розрахунки сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. Окрім того, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні,заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання кредитного договору недійсним, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості. Подібний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15. Під час розгляду справи відповідачем та третьою особою були подані заяви про застосування строку позовної давності, оскільки, враховуючи дати укладання оскаржуваних договорів та додаткових угод до них, та звернення до суду з даним позовом, позивачами пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. В той же час, позивачі у позові зазначили, що строк позовної давності не пропущений, оскільки про порушене право [PERSON] вони дізналися 04.03.2021 року, коли Київським апеляційним судом було прийнято постанову у справі №761/17726/14. Разом з тим, в постанові від 04.03.2021 року у справі №761/17726/14 Київський апеляційний суд встановив наступі обставини, а саме: «Останній платіж по погашенню заборгованості по процентах за кредитним договором № ML-009/251/2008 від 11.04.2008 року відповідач [PERSON] здійснила 04 лютого 2013 року.»; «При цьому в суді апеляційної інстанції представник відповідача підтвердила, що станом на 2014 рік [PERSON] припинила виплату коштів на погашення кредитних зобов`язань.»; «Враховуючи ту обставину, що з 2013 року, тобто протягом восьми років, [PERSON] не виконує зобов`язань по погашенню заборгованості за кредитними договорами, то у період до звернення із заявою про перегляд заочного рішення у липні 2020 року, позичальник не була позбавлена можливості звернутись із позовом про визнання таких кредитних договорів недійсними, за наявності для того підстав.» Таким чином, суд критично відноситься до доводів позивачів, що про порушене право позивач [PERSON] дізналася, коли Київським апеляційним судом було прийнято вказану вище постанову від 04.03.2021 року, виходячи із тих обставин, які були встановлені судом апеляційної інстанції. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. В постанові від 22.05.2018 року у справі N 369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. Оскільки в позові відмовлено у зв`язку із його безпідставністю, тому сплив позовної давності в даному випадку не застосовується і не є в даному випадку підставою для відмові в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed