Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

В квітні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ спільного нерухомого майна подружжя та усунення перешкод у користуванні квартирою, в якому просила постановити рішення, яким розділити нерухоме майно між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] набуте у шлюбі, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею, [PERSON] та [PERSON] право власності кожного на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] Дніпровський район Дніпропетровська область, загальною площею 31,2 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. (реєстраційний номер майна: 6977289); усунути перешкоди у здійсненні нею, [PERSON] права користування квартирою шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити дії, які порушують її, [PERSON] право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] Дніпровський район Дніпропетровська область. В обґрунтування позову позивачка вказала, що під час шлюбу з відповідачем ними було придбана квартира за адресою: [ADDRESS] Дніпровський район Дніпропетровська область, загальною площею 31,2 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. Після розірвання шлюбу згоди про поділ майна з відповідачем не досягнуто, [PERSON] чинить перешкоди в користуванні спірною квартирою, а тому вважає, що спільне майно повинно бути розділено, внаслідок чого звернулася до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Відповідач [PERSON] та його адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 17 серпня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №500 (а.с.7). Під час сімейно-шлюбних відносин у подружжя народилося двоє спільних дітей: [PERSON], [INFO] (а.с.8) та [PERSON], [INFO] (а.с.9). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11). Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям було придбана квартира [ADDRESS], загальною площею 31,2 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №116128556 від 03 березня 2017 року (а.с.12). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлені обставини є доказом того, що вищезазначене спірне майно (квартира) є об'єктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому підлягає розподілу між подружжям. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, 76, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому нерухомість є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідачем не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину вказаного майна. Щодо позовних вимог про усунення перешкод в користуванні спільним майном (квартирою), то судом встановлено наступне. Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положення ст. 391 ЦК України встановлює право власнику майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні відповідач не визнав право власності позивачки на спірну квартиру, заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи про те, що вони з позивачкою не можуть і не будуть проживати разом, а тому ключі від квартири він їй не надав і вважає в цьому немає необхідності. Таким чином, посилання позивачки на те, що відповідач відмовив їй в доступі до спірної квартири, вона не має комплекту ключів від квартири і відповідач вчиняє сварки і виганяє її з дітьми з квартири, знайшли своє обґрунтування та підтвердження при розгляді справи, а тому також підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 2052 грн. 92 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: approved