Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

В квітні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «КБ «Надра» третя особа: [PERSON] про визнання договору поруки припиненим. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 березня 2008р. між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач, та третьою особою був укладений кредитний договір №255/П/99/2008-840 (далі по тексту - кредитний договір), за умовами якого третя особа отримала кредит на суму 653034,0 грн. строком до 26 березня 2028р. Також, 26 березня 2008р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки, за яким позивач поручається перед відповідачем за належне виконання третьою особою взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. 30 листопада 2010р. між відповідачем та третьою особою було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою було змінено умови кредитного договору, зокрема, збільшено обсяг відповідальності позивача, як поручителя. Умови додаткової угоди №2 з позивачем не погоджувались, більш того, про факт укладення даної угоди позивача не повідомили, а тому позивач вважає, що договір поруки має бути припиненим. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та, з підстав викладених у позові, просив суд позов задовольнити. Надалі сторона позивача подала до суду заяву про проведення розгляду справи за відсутності сторони позивача, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Сторона відповідача до судового засідання подала на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, при цьому зазначила, що проти заявлених вимог заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 26 березня 2008р. між відповідачем та третьою особою був укладений кредитний договір, відповідно до п.1.1. якого третій особі було надано кредит у сумі 653034,0 грн., кредит надавався строком до 26 березня 2028р. (п.1.4 кредитного договору), процентна ставка за користування кредитом складала 18,69% річних (п.1.3.1 кредитного договору). На забезпечення виконання кредитного договору між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки від 26 березня 2008р., відповідно до п. 1.2 якого позивач поручається перед відповідачем за належне виконання третьою особою взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору; сторони визначили, що позивач та третя несуть солідарну відповідальність за невиконання умов кредитного договору перед відповідачем, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право відповідача вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором повністю як від третьої особи та позивача, так і від кожного окремо, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом, інших платежів, передбачених кредитним договором та неустойки (п. 1.1.договору поруки). 30 листопада 2010р. між відповідачем та третьою особою було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою було внесено зміни до кредитного договору, а саме: продовжено кінцевий термін повернення кредиту до 26 березня 2033р. (п. 1.1 додаткової угоди №2); передбачено право відповідача змінювати процентну ставку за кредитним договором в разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, при цьому, у разі незгоди третьої особи з такою зміною розміру процентів, відповідач вправі вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та комісії, можливої неустойки (п. 2.9 додаткової угоди №2); встановлено відповідальність третьої особи за ненадання протягом 14 днів з дати набрання чинності додатковою угодою №2 довідки про розмір отриманої заробітної плати у вигляді штрафу у розмірі 5% від суми залишку по кредиту (п. 4.2 додаткової угоди №2). У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 22 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012р., відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Як вбачається з матеріалів справи, додаткову угоду №2 до кредитного договору підписано відповідачем та третьою особою, підпису позивача дана угода не містить, будь-яких інших доказів волевиявлення позивача на укладення зазначеного правочину суду також надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У правовій позиції Постанови Верховного суду України від 18 червня 2012р. по справі 6-73цс12 зазначено, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013р. за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», третя особа: [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, встановлено, що у зв'язку з укладенням додаткової угоди №2 між ВАТ «КБ «Надра» (відповідач) та [PERSON] (третя особа) від 30 листопада 2008р. до кредитного договору №255/П/99/2008-840 від 26 березня 2008р. між тими самими сторонами, за умовами якої було збільшено кінцевий термін повернення кредиту з 26 березня 2028р. до 26 березня 2033р., внаслідок чого збільшився період за який будуть нараховуватися відсотки, збільшився обсяг відповідальності поручителя. Крім того, суд приходить до висновку, що умовами додаткової угоди №2 обсяг відповідальності позивача збільшився і через встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, враховуючи, що умовами договору поруки такого передбачено не було, а також збільшення випадків відповідальності сторін за які передбачено сплату неустойки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що умовами укладеної між відповідачем та третьою особою додаткової угоди №2 до кредитного договору, без повідомлення про це та погодження з позивачем, збільшився обсяг відповідальності останнього за договором поруки, а тому договір поруки вважається припиненим з моменту укладання даної додаткової угоди, а саме з 30 листопада 2010р. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: approved