Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно, в якому просив суд поновити строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав та постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування будинку розташованого по [ADDRESS] , укладеного між ним та [PERSON] , посвідченого 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстровим номером №534 та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки №9 площею 0,1298 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 122487200:02:001:0017, укладений між ним та [PERSON] , посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстровим номером №537. Крім того, просив визнати за ним - [PERSON] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1298 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 122487200:02:001:0017, яка знаходиться за вищевказаною адресою. Стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 2102\~грн.\~00коп. витрат понесених по справі. Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями «Д-3» вищевказана цивільна справа розподілена на суддю Озерянську Ж.М. (а.с.41). Ухвалою суду від 02 березня 2020 року по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 06 травня 2020 року на 14:00 год.(а.с.44). Ухвалою суду від 20 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11 листопада 2020 року на 14:00 год. (а.с.135-136). Позивач [PERSON] та його адвокат за свідоцтвом про зайняття адвокатськоюю діяльністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити , посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи повідомлений\~належним чином\~у встановленому\~законом порядку,\~що підтверджується\~поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.142-143), «за закінченням терміну зберігання» (а.с.117-118, 157-158) та «вручено особисто» (а.с. 149), відзив на позовну заяву не подавав, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Третя особа\~приватний нотаріус\~Дніпровського районного\~нотаріального округу\~Юрченко Л.Л.\~надала до\~суду лист\~про слухання\~справи без\~її участі\~та просила\~суд прийняти\~рішення по\~справі на\~свій розсуд\~(а.с.151). Вислухавши позивача , повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази та заслухавши показання свідків [PERSON] та [PERSON] ,суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належав будинок розташований по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22 липня 2008 року, серії [NUMBER] , що видане виконавчим комітетом Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.16) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 липня 2008 року, серії ССК №628912, видане Дніпропетровським районний комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» (а.с.17). Крім того встановлено, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1298 га., з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 122487200:02:001:0017, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 червня 2015 року, серії [NUMBER] , що видане Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, індексний номер 39059315 (а.с.10-11) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 червня 2015 року, серії ЕЕТ №615599 (а.с.12). Як вбачається з матеріалів справи [INFO] померла дружина позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Виконавчим комітетом Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.78). Від шлюбу з померлою дружиною у позивача [PERSON] залишилося троє дітей, а саме: син - [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які на даний час вже повнолітні та проживають окремо від позивача разом зі своїми сім`ями. Ще при житті з дружиною вони вирішили, що після їх смерті їх спільні діти отримають спадщину на будинок та земельну ділянку в рівних частках, тобто по 1/3 частині кожний. На початку березня 2015 року, після смерті дружини позивача [PERSON] , до нього прийшов його син [PERSON] та почав розмову про те, що він знаходиться не в дуже добрих стосунках з своєю сестрою та братом , про що позивач [PERSON] знав, та про що зазначив в позовній заяві, та став просити батька подарувати йому його долю, яка повинна перейти йому після смерті батька, обґрунтовуючи це тим, що він боїться, що після смерті батька сестра і брат можуть його ввести в оману і позбавити частки у спадщині. Позивач [PERSON] відповів, що він є людиною похилого віку та при укладанні договорів дарування не зможе прочитати через поганий зір про що йдеться у даних договорах, та відповідач по справі [PERSON] запевнив батька що йому нічого не потрібно робити, крім розпису у нотаріуса, лише попросив надати свідоцтва про право власності на будинок та земельну ділянку, для оформлення на нього його 1/3 частини нерухомого майна, на що він погодився та передав синові свідоцтва про право власності на будинок та земельну ділянку. Вже 24 березня 2016 року відповідач по справі [PERSON] повіз позивача до нотаріуса [PERSON] , де зі слів позивача остання нічого не пояснюючи показала де потрібно розписатися. Так як причитати сам документ позивач не мав змоги, оскільки мав поганий зір, та про що знав відповідач по справі [PERSON] , він запитав у сина чи в документі все гаразд та після отримання відповіді, в якій син запевнив що все гаразд, він підписав документи про оформлення 1/3 частини нерухомого майна на молодшого сина [PERSON] . Однак, 28 березня 2016 року з телефонної розмови його сина та з дружиною позивач [PERSON] зрозумів, що його син [PERSON] ввів його в оману та вирішив розповісти про це доньці [PERSON] 29 березня 2016 року, вирушивши з донькою та старшим сином до нотаріуса [PERSON] , від останньої стало відомо, що позивач [PERSON] 24 березня 2016 року оформив договори дарування на весь будинок та земельну ділянку на відповідача по справі [PERSON] . Позивач доводить, що на момент укладання договорів дарування він помилявся щодо правової природи спірних договорів, що договори дарування не відповідають його внутрішній волі тому як на момент укладання договорів дарування будинку та земельної ділянки позивач був впевнений, що дарує синові [PERSON] належну йому 1/3 частину житлового будинку та земельної ділянки. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно було укладено договір дарування житлового будинку серія та номер: НАТ 720395 від 24.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за №534 (а.с.60-61), крім того, між сторонами було укладено договір дарування земельної ділянки серія та номер: НАТ 720396 від 24.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за №537 (а.с. 87-89). За цими договорами [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар, безоплатно, житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS] . Крім того, Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року винесено рішення по цивільній справі №175-2165/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Юрченко Лариса Леонідівна про визнання договору дарування недійсним, яким в задоволенні вищевказаної позовної заяви [PERSON] було відмовлено, оскільки позивачем в обґрунтування позову не надано достатніх доказів, які б свідчили про його помилку щодо природи оспорюваних договорів дарування, правомірність яких в силу ст.204 ЦК України презюмується (а.с.23-24). Однак, Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено та рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року скасовано, оскільки колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області дійшла висновку, що позивач [PERSON] дійсно через похилий вік помилився стосовно природи вчиненого ним правочину та зважаючи на те, що він має ще двох дітей, які також мають право на спадкування домоволодіння та земельної ділянки у позивача [PERSON] був відсутній намір подарувати все майно лише одному сину [PERSON] . Крім того, після укладення спірних правочинів, [PERSON] продовжує проживати у будинку, так як іншого житла не має, що саме по собі виключає фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків передбачених договором дарування (а.с.25-27). Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Верховного Суду України у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року в\~справі N\~175/2165/16-ц\~(провадження\~N\~61-28110сво18)\~зроблено висновок,\~що касаційна\~скарга [PERSON] \~підлягає частковому\~задоволенню,\~судові рішення\~першої та\~Апеляційної інстанції\~підлягають скасуванню\~з передачею\~справи на\~новий розгляд\~до суду\~першої інстанції,\~оскільки відповідно\~до п.1\~ч.3,4\~ст.411\~ЦПК України\~підставою для\~скасування судового\~рішення та\~направлення справи\~на новий\~розгляд є\~порушення норм\~процесуального права,\~що не\~уможливлюють встановлення\~фактичних обставин,\~які мають\~значення для\~правильного вирішення\~справи,\~якщо суд\~не дослідив\~зібрані у\~справі докази. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення та надання оцінки доводам позивача [PERSON] щодо наявності підстав позову з урахуванням положень ст.230 ЦК України, а саме чи відбулося укладання позивачем оспорюваних договорів з особою, яка ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до змісту\~статті 229 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо особа, яка вчинила правочин, поми лилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). Тлумачення ст. 229 ЦК України особа на підтвердження своїх вимог повинна довести на підставі належних та допустимих доказів. У тому числі пояснень сторін та письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Аналогічний висновок зроблений у постановах\~Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №61-1365св18 та №61-745св17 від 03 травня 2018 року та №61-4417цс18 від 03 травня 2018 року. Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обставин на підтвердження підстав, передбачених положенням ст.229 ЦК України а суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, встановивши, що позивач є особою похилого віку ( [INFO] ) , після укладання договору дарування продовжив проживати у спірному будинку, який є його єдиним житлом, і не вчиняв дій, які б могли свідчити про його небажання користуватися спірним будинком, а фактична передача будинку не відбулась, дійшов висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин. Які мають істотне значення, зокрема, щодо прав та обов`язків сторін за цим договором та задовольнив позов на підставі ст.229 ЦК України. Верховний Суд не погодився з такими висновками суддів першої та апеляційної інстанції оскільки відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних спорів з метою захисту порушених, невизначених та оспорюваних прав та свобод чи інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України, в редакції Кодексу, який був чинний на момент ухвалення судового рішення апеляційним судом , визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У вказаній справі позов [PERSON] вмотивовано там, що позивач не мав наміру дарувати весь будинок відповідачу [PERSON] , а лише 1/3 частину спірного будинку, однак відповідач здійснив обман, та вказав, що укладає з позивачем договір дарування саме 1/3 частини будинку, тому згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 с.229 ЦК України) та такий правочин вважається недійсним, однак з огляду на зазначене Верховний Суд України зауважив, що суд першої інстанції та апеляційний суд розглядали справу досліджуючи обставини справи згідно із ст.229 ЦК України, щодо помилки позивача під час укладання договору дарування замість вказаних позивачем положень ст. 230 ЦК України щодо укладання такого договору з особою, яка ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення та суди вийшли за межі позовних вимог [PERSON] у зв`язку з чим змінили підстави позову, не вирішували спір по суті та не дослідили доводи позивача щодо порушення його прав з урахуванням положень ст.230 ЦК України. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Юрченко Л.Л. залишено без розгляду. 05 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з новим позовом до [PERSON] про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно, однак ухвалою суду від 10 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження по даній справі. Підставою для відмови у відкритті провадження по справі, послугувало те, що на момент звернення [PERSON] до суду з вищевказаним позовом ухвала суду від 13 листопада 2019 року не набрала законної сили, а відмітка канцелярії суду про набрання законної сили ухвали від 21 листопада 2019 року не відповідає положенням ст.ст.273,354 ЦПК України. Згідно до п.п. 19,20 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особо на підтвердження свої вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої особи в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочин, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була та має істотне значення. На обґрунтування своїх вимог сторона позивача посилається на похилий вік, стан здоров`я та потребу у зв`язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивача проживати в спірному будинку після укладання договору дарування. Крім того, враховуючи рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року, яким винесено рішення по цивільній справі №175-2165/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Юрченко Лариса Леонідівна про визнання договору дарування недійсним та яким в задоволенні вищевказаної позовної заяви [PERSON] було відмовлено, оскільки позивачем в обґрунтування позову не надано достатніх доказів, які б свідчили про його помилку щодо природи оспорюваних договорів дарування, правомірність яких в силу ст.204 ЦК України презюмується та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року, яким апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено та рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року скасовано а також Постанову Верховного Суду України від 07 серпня 2019 року, якою касаційну скаргу [PERSON] частково задовольнили та справу було передано до суду першої інстанції на новий розгляд, дає змогу зробити висновок, що позивач [PERSON] дійсно через похилий вік помилився стосовно природи вчиненого ним правочину та зважаючи на те, що він має ще двох дітей, які також мають право на спадкування домоволодіння та земельної ділянки у позивача [PERSON] був відсутній намір подарувати все майно лише одному сину [PERSON] . Крім того, після укладення спірних правочинів, [PERSON] продовжує проживати у будинку, так як іншого житла не має, що саме по собі виключає фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків передбачених договором дарування. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна про визнання правочинів недійсними, про визнання права власності на нерухоме майно підлягає частковому задоволенню з наступних правових підстав. За договором дарування одна сторона передає, або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність, що визначено у\~ст.717 ЦК України. Судом встановлено і підтверджено свідками [PERSON] та [PERSON] , що [PERSON] , [INFO] , інших доходів, крім пенсії, не має, єдиним цінним майном, що перебувало у власності [PERSON] був будинок та земельна ділянка, крім сина\~ [PERSON] він має ще двох дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які також мають право на спадкування домоволодіння та земельної ділянки, а тому у позивача [PERSON] був відсутній намір подарувати все майно лише одному сину [PERSON] . Згідно з ч.1\~ст.229 ЦК, якщо особа, яка здійснила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК\~головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. Виходячи зі змісту ст.203,\~717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Викладені обставини в позовній заяві та пояснення адвоката позивача та самого позивача, свідчать про те, що [PERSON] через похилий вік помилився стосовно природи вчиненого ним правочину та у позивача [PERSON] був відсутній намір подарувати все майно лише одному сину [PERSON] . З огляду на викладене суд визначає, що при укладанні договорів дарування позивач припустився помилки в природі правочинів, тому як неправильно сприйняв фактичні обставини правочинів, що вплинуло на його волевиявлення під час укладання договорів дарування. Суд дійшов такого висновку не тільки за фактом прочитання тексту оспорюваних договорів і пояснень позивача по справі та свідків, а і з огляду на вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, а також беручи до уваги рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року та Постанову Верховного Суду України від 07 серпня 2019 року. Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові по справі № 522/9562/16-ц від 10 квітня 2019 року. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договорів дарування будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстровим номером 534 та договір дарування земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0,1298 га. з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1221487200:02:001:0017, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстровим номером 537 недійсними підлягають задоволенню, оскільки при укладанні договорів дарування позивач припустився помилки в природі правочинів, тому як неправильно сприйняв фактичні обставини правочинів, що вплинуло на його волевиявлення під час укладання договорів дарування. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,1298 га. з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1221487200:02:001:0017, суд зазначає, що позивачу слід відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині, однак відповідно до Постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2021 року, позивачу [PERSON] слід відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на будинок та земельну ділянку [ADDRESS] , що передбачено п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, та суд вважає, що цей спосіб є ефективним для захисту його порушеного права. Крім того, відповідно до ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного прав або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.2 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Договори дарування були укладені 24 березня 2016 року, тобто з часу складання договорів дарування минуло більше трьох років, однак суд приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем [PERSON] пропущено з поважних причин, так як він 31 травня 2016 року вже звертався до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності на нерухоме майно. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року по цивільній справі №175-2165/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Юрченко Лариса Леонідівна про визнання договору дарування недійсним, в задоволенні вищевказаної позовної заяви [PERSON] було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено та рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року скасовано. Ухвалене нове рішення на підставі якого позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі. Постановою Верховного Суду України у складі Третьої колегії судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року скасонаві рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області та Апеляційного суду Дніпропетровської області та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду. 05 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з новим позовом до [PERSON] про визнання правочинів недійсними та визнання права власності однак ухвалою суду від 10 грудня 2019 року йому було відмовлено у відкритті провадження по даній справі, так як на момент звернення [PERSON] до суду ухвала суду від 13 листопада 2019 року не набрала законної сили. Таким чином більше трьох с половиною років спір про визнання договорів дарування та визнання права власності нерухомого майна був предметом розгляду різними судовими інстанціями а тому у відповідності до ч.1 ст.127 ЦПК України суд поновлює пропущений строк, встановлений законом, оскільки причини пропуску подачі позову до суду визнає поважними. Як вбачається з матеріалів цивільної справи [PERSON] було понесені судові витрати та сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн.00 коп., які в порядку ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню зі [PERSON] на користь [PERSON] .

Outcome: partial