Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

В липні 2017 року представник позивача звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до Договору дарування від 10.12.1994 року вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] Вказує, що разом з нею в зазначеному будинку зареєстрована відповідач по справі -[PERSON], яка фактично з 2013 року не мешкає за вказаною адресою, її особистих речей в будинку немає, всі витрати, пов'язані з утриманням будинку позивач несе одноособово. На багаторазові звернення до відповідача з проханням знятися з реєстрації, остання не реагує. Таким чином позивач вважає, що відповідач [PERSON] втратила право на користування будинком [ADDRESS] Позивач в судове засідання не прибула, надала до суду заяву з проханням справу слухати без її участі, повністю підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Належно повідомлений через засоби масової інформації відповідач, в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за її відсутності суду не надала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено: на підставі договору дарування від 10.12.1994 року (а.с. 10-11) [PERSON], тобто позивач по справі, є власницею житлового будинку [ADDRESS] Зміна прізвища позивача з «[PERSON]» на «[PERSON]» підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.6). Я вбачається з довідки про склад сім'ї (а.с.18) в будинку за вказаною вище адресою також зареєстрована відповідач по справі [PERSON], яка фактично в зазначеному будинку не проживає, не приймає участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг, понад встановлені чинним законодавством строки, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 14.07.2017 року, вих. № 331 (а.с.19). З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України, і вони свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю та підстав для визнання відповідача, члена сім'ї позивача, таким, що втратив право користування житлом, так як він понад рік відсутній в ньому. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved