Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

В липні 2013 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] та, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, просила стягнути 6201 грн. 70 коп. за утримання спільного майна, що відповідає 1/2 частині відповідача у сплачених позивачем комунальних послугах за квартиру [ADDRESS] за період з 01.07.2010 року по 01.09.2013 року, а також 3825 грн. 68 коп., за утримання спільного майна в розмірі що відповідає 1/4 частині відповідача у сплачених позивачем комунальних послугах за квартиру [ADDRESS] за період з 01.07.2010 року по 01.09.2013 року та стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті справи та вирішити питання про розподіл судових витрат. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим та незаконним внаслідок неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного визначення правовідносин відповідно до встановлених судом обставин. Зокрема, апелянт зазначає, що судом безпідставно було відмовлено їй у задоволенні клопотання про приєднання письмових доказів по справі, в той час, як докази надані відповідачем були долучені до справи вже після початку розгляду справи по суті. Також, апелянт вказує, що судом не взято до уваги рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.12.201 року, згідно якого спірна квартира [ADDRESS] визнана спільною власністю подружжя, а тому відповідач мав нести також витрати по утриманню даної квартири з моменту її придбання. Апелянт наполягає, що відповідач [PERSON] самостійно виселився з їх квартири та не намагався потрапити до даної квартири і ні разу не звернувся особисто до неї з таким питанням, як не звертався і з питанням домовитися про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю. [PERSON] вважає, що суддя зневажливо поставився до обґрунтування нею моральної шкоди станом її здоров'я, відмовивши у долученні до справи медичних довідок на підтвердження моральної шкоди. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами не досягнуто згоди про порядок володіння та користування майном (квартирами), що є спільною частковою власністю сторін, позивач незаконно чинить відповідачу перешкоди у користуванні квартирами і відповідач ними фактично не користується з листопада 2009 року (не є споживачем наданих третіми особами житлово-комунальних послуг), відповідач не отримав відповідної матеріальної компенсації від фактичних володільців і користувачів вказаних позивачем помешкань за період з 01.07.2010 року по 01.09.2013 року, а тому у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених згідно особистого волевиявлення позивача за надані комунальні та телекомунікаційні послуги за вказаний період. Як вбачається з матеріалів справи, з 03 серпня 1985 року по 17 листопада 2009 року сторони перебували у шлюбі (а.с.9-10). Під час шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS], яка належить позивачу та відповідача в рівних частинах по 1/2 кожному (а.с.15) та квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 1/4 (а.с.99). Між сторонами порядок користування спірними квартирами не встановлено. Водночас, в суді першої інстанції встановлено, а з даним висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду, що [PERSON] чинила перешкоди в користуванні вказаними квартирами [PERSON] і відповідач звертався з цього приводу до міліції та до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирами. Рішенням Деснянського райсуду м. Чернігова від 22.10.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилими приміщеннями, витребування майна, яке набрало чинності, встановлено факт створення позивачу перешкод з боку відповідача у користуванні житловими приміщеннями, співвласником яких він є та зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS], шляхом надання ключів від вхідних дверей. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вимоги позивача про відшкодування витрат з оплати газу, електроенергії, телефону, воду і водовідведення суд вважає безпідставними, оскільки [PERSON] в спірний квартирі не проживав та цими послугами не користувався. Проте, відповідно до норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плату за утримання квартири, прибудинкової території повинен сплачувати саме власник, а тому [PERSON] повинен був сплачувати ці витрати, оскільки є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] та ? частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Обов'язок власника квартири у багатоквартирному будинку нести витрати по його утриманню, утриманню прибудинкової території, сплачувати комунальні послуги передбачений також Житловим Кодексом України та Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572. Таким чином, витрати сплачені [PERSON] по утриманню будинку та прибудинкової території по квартирі [ADDRESS] - 953 грн. 86 коп. та по квартирі [ADDRESS] - 1394 грн. 12 коп., а всього 2347 грн. 98 коп., що не спростовані відповідачем, підлягають відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача, з задоволенням позову у цій частині вимог. Однак, вимоги позивача про стягнення з відповідача частини оплачених нею комунальних послуг - за опалення, за спожитий газ, за водопостачання, телефон та захист оселі - не пов'язані з утриманням спільного майна, як помилково вважає позивач. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; Матеріалами справи, поясненнями сторін встановлено, що у з вересня 2009 року та до цього часу відповідач не користувався комунальними послугами у спірних квартирах, що позивачем відповідачу створювались перешкоди у користуванні власністю, що між сторонами не досягнуто згоди щодо користування квартирами. За вказаних обставин у задоволенні цієї частини вимог судом першої інстанції відмовлено правомірно. Вимоги позивача в апеляційній скарзі про стягнення з позивача на його користь моральної шкоди в розмірі 10000 грн., також не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Фактів заподіяння позивачу моральної шкоди позивачем судовим розглядом не встановлено. Також не підлягає задоволенню вимога про стягнення 800 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки з наданої позивачем копії квитанції (а.с.154) неможливо встановити з якого саме позову сплачувалась вказана сума та, крім того, отримувачем даних коштів є ЗАТ «ПР і К», а статтею 56 ЦПК України встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Крім того, витратами на правову допомогу, які відшкодовуються, згідно ст. 84 ЦПК України є витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Інші доводи апеляційної скарги не дають законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції щодо решти вимог. Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині в частині відмови у стягненні витрат на утримання квартир, з ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2347 грн. 98 коп. у відшкодування витрат на утримання квартир. За правилом ч.1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В зв'язку з цим на користь позивача підлягає стягненню з [PERSON] пропорційно до задоволених вимог судовий збір в сумі 52 грн. 76 коп., сплачений при зверненні до суду першої інстанції та 26 грн. 38 коп. - до апеляційної інстанції. Оскільки при зверненні до суду першої інстанції позивачем [PERSON] не було сплачено судовий збір за подання позову в частині стягнення моральної шкоди, тому судовий збір підлягає стягненню в суді апеляційної інстанції в сумі 114 грн. 70 коп.

Outcome: partial