Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

В листопаді 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування вимог зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння і різні погляди на побут та подальше життя, через що між ними постійно виникали конфлікти та сварки. На даний час шлюбні відносини між ними припинені, вони не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети і не приймають матеріальної участі у житті один одного. Позивач посилається на неможливість подальшого спільного життя і збереження шлюбу. 22 грудня 2014 р. [PERSON] пред'явила до [PERSON] зустрічний позов про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] в розмірі ? частки усіх видів його заробітку та додаткових витрат в розмірі 50% від суми підтверджених витрат. В обґрунтування вимог [PERSON] вказала, що чоловік у складний час залишив напризволяще її з двома дітьми, а тому зберігати такий шлюб немає сенсу. Після припинення спільного проживання з відповідачем дочка та її син від іншого шлюбу перебувають на її утриманні, а батько самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, участі у вихованні дітей і оплаті необхідних витрат на їх утримання не приймає. Окрім аліментів на утримання дочки відповідач також повинен частково нести майбутні витрати на її медичне обслуговування, навчання, фізичний і творчий розвиток в розмірі 50% від суми підтверджених витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] первісний позов підтримав пояснивши, що за період їх спільного проживання дружина шість з половиною років не працювала, повністю перебуваючи на його утриманні. Весь цей час він один забезпечував сім'ю. Після поїздки дружини у січні 2014 р. у Львів, коли він залишився сам з дітьми, у них виник конфлікт. Потім вони помирились, однак невдовзі виник новий конфлікт, підставою до якого стала неправильна поведінка дружини. З 21 березня 2014 р. він проживає окремо. На його неодноразові пропозиції примиритись дружина відповіла категоричною відмовою. [PERSON] частково визнав зустрічний позов пояснивши, що він згоден і у змозі сплачувати аліменти у визначеному [PERSON] розмірі. З приводу вимог про стягнення додаткових витрат на дитину пояснив, що не відмовляється від оплати половини таких витрат за умови пред'явлення підтверджуючих документів. Відповідач [PERSON] подала письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши позивача та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2006 р. (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 4). З огляду на пояснення сторін суд вважає доведеним, що у подружжя відсутні спільні погляди на сім'ю та шлюб, взаємні почуття любові та взаєморозуміння, внаслідок чого вони з березня 2014 р. не проживають разом, не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи заявлення вимог про розірвання шлюбу як чоловіком так і дружиною, суд приходить до висновку, що розлад подружніх стосунків сторін має не тимчасовий характер і подальше збереження шлюбу, який тривалий час існує лише формально і не базується на паритетних засадах, порушує такий принцип шлюбу як добровільність та суперечить як інтересам подружжя, так і інтересам їх малолітньої дочки. Встановлені обставини є підставою для розірвання шлюбу сторін. Після припинення спільного проживання сторін дитина залишилася мешкати з матір'ю і перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою ЖЕД № 201 (а.с. 24) і не заперечується відповідачем. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки сторони не домовились про добровільну участь батька в утриманні дітей, спір про стягнення аліментів підлягає вирішенню судом. Згідно з наданою відповідачем довідкою він працює в Українсько-німецькому спільному підприємстві у формі товариства з обмеженою відповідальність «Апогей-ГмбХ» на посаді водія відділу постачання та збуту і його середня заробітна плата за останні шість місяців становить 2169 грн. (а.с. 35). Наявність у платника аліментів регулярного доходу згідно приписів ст.ст. 181, 183 Сімейного кодексу України є підставою для визначення аліментів у частці від його заробітку. Враховуючи визнання [PERSON] позову про стягнення аліментів, відсутність у нього інших дітей та непрацездатних членів сім'ї, яких він повинен утримувати, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу). На підставі ст. 191 СК України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Вирішуючи вимогу зустрічного позову про стягнення додаткових витрат на дитину суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Згідно з приписами ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином звернення до суду обумовлюється порушенням, невизнанням або оспорюваннням прав свобод чи інтересів особи. Оскільки [PERSON] ще не понесла жодних додаткових витрат на дитину та не довела реальність таких витрат і необхідність їх фінансування наперед, а закон не передбачає можливості захисту чи визнання права на майбутнє, на даний час підстави для стягнення додаткових витрат на дитину відсутні. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд присуджує з [PERSON] в дохід держави судовий збір, від сплати якого [PERSON] як позивач звільнена згідно положень п. 3) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial