Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач ФОП [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на свою користь суми збитків в порядку суброгації в розмірі 4102,84 грн., судові витрати по слаті судового збору в розмірі 768,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. 20 листопада 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач копію ухвали, копію позовної заяви з доданими до неї документами отримав особисто 19 лютого 2020 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення рекомендованої коеспонденції. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Судом встановлено, що 03.08.2018 року між ПАТ «СК «ВУСО»» та [PERSON] було укладено Договір страхування наземного транспорту № 5031798-02-10-01, за умовами договору об`єктом страхування є транспортний засіб - автомобіль «ЗАЗ VIDA», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, у строк встановлений договором. (ч.1 до ст. 988 Цивільного кодексу України). Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від15 січня 2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень на користь держави. За змістом вказаної постанови убачається, що 08 грудня 2019 року в 19 год. 20 хв. [PERSON] керуючи автомобілем «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER] , по вул. Березняківська, в м. Києві, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Шумського, не надав переваги в русі автомобілю «ЗАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Таким чином, [PERSON] своїми діями порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху та скоїв правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП. На даний час постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року не скасована та набрала законної сили. За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною шостою цієї ж статті визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди. Згідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. 10 грудня 2018 року страхувальник [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «ВУСО» з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного стразування транспортного засобу, за участю забезпеченного транспортного засобу «ЗАЗ Vida», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до ст.8 Закону України «Про страхування» страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування. Відповідно до Акту огляду колісного транспортного засобу та Рахунку-фактури № КО-00158 від 11.12.2018 року, про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу автомобіля «ЗАЗ Vida», д/н [NUMBER] , вартість матеріального збитку складає: 26599,50 грн. Згідно Страхового акту № 12416-02 від 26.12.2018 року, ПАТ «СК «ВУСО» прийнято рішення про виплату страхового відшкодування страхувальнику [PERSON] в розмірі 26599,50 грн., факт виплати підтверджується платіжним дорученням №28858 від 03.01.2019 року. За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Виходячи з положень частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. ( ст. 1 Закону України «Про страхування») Відповідно ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічні положення кореспондуються у ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Дані норми законів встановлюють перехід права вимоги від страхувальника до страховика, що називається суброгацією. При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається зміна кредитора: потерпілий (тобто страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. У результаті страховик виступає замість потерпілого. За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв`язку зі статтею 993 цього Кодексу та статтею 27 Закону № 85/96-ВР можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Така правова позиція висловлена Верховим Судом України у постанові № 6-2878цс15 від 10 лютого 2016 року та №6-1009цс15 від 24 лютого 2016 року, а в силу положень статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України. Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2587 цс 15 від 23 грудня 2015 року. На дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як водія транспортного засобу «Chevrolet», д/н [NUMBER] , була застрахована Полісом обов`язкового страхування цивільно-правових відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК /9561030 в ПАТ НАСК «Оранта». ПрАТ «СК «ВУСО» звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» із заявою про відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди на підставі ст.ст. 6, 9, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 27 Закону України «Про страхування». ПрАТ «СК «ВУСО», на підставі страхового акту № 12416-02 по Договору страхування наземного транспорту № 5031798-002-10-01 від 03.08.2018 року, було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 26599,50 грн. ПАТ НАСК «Оранта» здійснило виплату на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» страхове відшкодування в розмірі 22496,66 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 4102,84 грн. 11 липня 2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір № 11.07.2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку суброгації збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування № 5031798-02-10-01 від 03 серпня 2018 року укладеного між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступленням права вимоги). Згідно з ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо іншк не вставночвлено договором або законом. Отже, з огляду на обов`язок заподіювача шкоди відшкодувати збитки, суд прийшов висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] , різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням виплаченого у розмірі 4102,84 грн., оскільки позивачем доведено факт завдання шкоди відповідачем, що стороною відповідача за відсутності відзиву не заперечувалося, дії відповідача були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, відповідачем не доведено, що шкоду завдано не з його вини, а тому він є заподіювачем шкоди, тобто особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, стороною відповідача не спростовано в установленому процесуальним законодавством порядку докази позивача щодо розміру позовних вимог, тому вимога позивача, пред`явлена у порядку суброгації до відповідача у розмірі різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням виплаченого за ремонт забезпеченого договором страхування автомобіля, є правомірною. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в порядку регресує обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] завдані збитки в порядку регресу в розмірі 4102,84 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до приписів ст. 137 ЦПК України визначено, що з витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У своїй постанові Верховний Суд від 27.06.2018 р. по справі №826/1216/16 зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як убачається з матеріалів справи, представником ФОП [PERSON] у справі є адвокат Самойленко Петро Миколайович, який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 30 січня 2019 року № 30/01/19. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник ФОП [PERSON] - адвокат Самойленко П.М. подав до суду додаткову угоду № 202 від 03.10.2019 року до договору надання правової допомоги від 30 січня 2019 року № 30/01/19, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату, з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; підписану адвокатом Самойленком П.М. та ФОП [PERSON] , яка є невід`ємним додатком до договору про надання правової допомоги від 30 січня 2019 року № 30/01/19, та копію платіжне доручення № Р24А676096887А70225 від 04.10.2019 року про оплату ФОП [PERSON] наданих адвокатських послуг на суму 2000 грн. З огляду на викладене підлягає стягненню із відповідача на користь позивача сума судового збору у розмірі 768,40 грн., сплачена позивачем при зверненні з позовом до суду та витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved