Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт [PERSON] від 12 жовтня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 748, бланк серії ВРС № 829029; встановити факт батьківства, що [PERSON] є батьком [PERSON] та змінити відомості про батька [PERSON] у актовому записі про народження № 1000 від 02 вересня 1994 року, вчиненого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького району м. Києва шляхом виключення відомостей про [PERSON], як батька [PERSON], та внести відомості про [PERSON], як батька [PERSON] та змінити прізвище і по-батькові на «[PERSON]». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на момент народження [PERSON] (далі - позивач), [PERSON] (мати позивача) перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], що стало підставою для запису останнього батьком [PERSON] Пізніше позивачеві стало відомо, що її справжнім батьком є [PERSON] 12 липня 1999 року [PERSON] нотаріально засвідченою заявою ствердив, що являється батьком [PERSON], а також заповітом на випадок своєї смерті усе майно, що буде належати йому на день смерті, заповів дочці [PERSON] У встановленому законодавством порядку батьківство [PERSON] встановлено за його життя не було. [INFO] [PERSON] помер, та виявилось, що останнім складено новий заповіт від 12 жовтня 2012 року, яким усе своє майно заповів братові - [PERSON] Позивач вважає, що вказаний заповіт було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме порушення нотаріусом [PERSON] таємниці заповіту. Відтак, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач проти задоволення позову заперечував у повному обсязі зазначивши, що його брат, [PERSON], не є батьком [PERSON], а відтак остання не має права на обов'язкову частку у спадщині. Разом з тим, зазначив, що під час підписання перебував у іншій кімнаті, про складення заповіту на його користь дізнався від спадкодавця, а тому посилання позивача на недодержання нотаріусом таємниці заповіту є безпідставними. Третя особа 1 - [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Третя особа2 - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві у судове засідання свого представника не направив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Третя особа3 - приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не з'явився, на адресу суду надав заперечення, у яких проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з тих підстав, що заповіт від 12 жовтня 2012 року було зроблено дієздатною особою, без будь-якого примусу, а також таємницю заповіту нотаріусом порушено не було, а відтак відсутні підстави для визнання заповіту недійсним. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що [INFO] народилась [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 1000, що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER]. Згідно Свідоцтва про народження батьком дитини зазначено [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Позивач стверджує, що її біологічним батьком є [PERSON], чого останній за життя не приховував та не заперечував, проте, офіційно своє батьківство не оформив. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується Свідоцтвом [NUMBER] від 01 квітня 2013 року. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Згідно положень ст. 53 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини із відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Так, судом не встановлено, що [PERSON] (мати позивача, у шлюбі «[PERSON]») та [PERSON] спільно проживали або вели спільне господарством до народження [PERSON], спільно виховували чи утримували дитину. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що у шлюбі із [PERSON] ніколи не перебувавала, проте, останній знав, що [PERSON] - його донька, у зв'язку із чим останнім складено нотаріально завірену заяву від 12 липня 1999 року, зареєстровану в реєстрі за № 2897, якою [PERSON] заявляє та стверджує, що являється батьком [PERSON], [INFO]. Так, саму обставину написання вказаної заяви померлим [PERSON] суд не може вважатись належним та достатнім доказ для визнання останнього батьком [PERSON], адже [PERSON] за життя не подав вказану заяву до відповідних органів для реєстрації свого батьківства у встановленому законодавством порядку. Крім того, вказана заява могла бути скасована [PERSON] до смерті, а відтак не можна вважати обставину написання такої заяви як беззаперечний доказ того, що останній є батьком [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України на кожну із сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Відтак, позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що [PERSON] є донькою [PERSON], а тому позовна вимога щодо встановлення факту батьківства є такою, що задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд критично відноситься до тієї обставини, що з дня народження [PERSON] та до дня смерті [PERSON], ані [PERSON], ані сам [PERSON] не подали заяви про встановлення батьківства до відповідних органів. Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 12 жовтня 2012 року, то суд вважає таку вимогу безпідставною та недоведеною, виходячи із наступного. Нотаріально завіреним заповітом від 12 липня 1999 року (зареєстровано у реєстрі за № 2898) [PERSON] на випадок своєї смерті усе майно, що буде належати йому на день смерті, заповів дочці [PERSON] 12 жовтня 2012 року [PERSON] склав новий заповіт, яким усе своє майно на випадок смерті заповів братові - [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). У відповідності до ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За змістом ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Позивач, як на підставу недійсності заповіту, посилається на порушення таємниці вчинення нотаріальних дій під час складання заповіту [PERSON], зокрема, у тому, що відповідач та його дружина знаходились поряд із нотаріусом та спадкоємцем під час його складання. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 1255 ЦК України нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би обставини, викладені ним у позові, зокрема, щодо того, що нотаріусом при посвідченні заповіту було порушено таємницю вчинення нотаріальної дії. Посилання позивача на показання спадкоємця, які останній дав під час судового розгляду цивільної справи, не є достатнім та належним доказом у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Жодних інших доказів на порушення нотаріусом таємниці порушення нотаріальної дії позивач до суду не надав, позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Форма заповіту відповідає ст. 1247 ЦК України, оскільки заповіт складено у письмовій формі, заповіт підписаний особисто спадкодавцем та посвідчений нотаріусом. Посвідчувальний напис відповідає Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. Як вбачається із заповіту [PERSON] прочитано текст заповіту особисто в голос, заповіт записано з його слів вірно, його зміст та умови відповідають його волі та дійсний його намірам. У відповідності до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій. Розголошення особисто заповідачем про намір скласти заповіт, не є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії та не може бути підставою для визнання порушення таємниці заповіту з боку нотаріуса, а відтак - і визнання заповіту недійсним. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed