Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

В квітні 2020 року позивач звернулася з позовною заявою до суду, в якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме квартири [ADDRESS] та визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою 17.03.2000 [PERSON] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру [ADDRESS] частково недійсним, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 09.12.2000 по 11.02.2014 перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, в період якого, а саме 02.02.2001 вони разом придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку оформили на останнього. [INFO] її колишній чоловік [PERSON] помер. За життя він не намагався продати квартиру, використовував її для особистого проживання, а тому її право власності у спільній сумісній власності не порушувалось. 09.04.2020, після смерті [PERSON] , позивач звернулась до нотаріальної контори за виділом її 1/2 частки у спільному майні подружжя, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за життя [PERSON] частки подружжя у спільному майні не були виділені, а на час її звернення до нотаріуса вже було видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом доньці спадкодавця [PERSON] , яка є відповідачем у справі. У зв`язку з чим, посилаючись, що відповідач по справі, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на всю квартиру, порушує її права на частку у квартирі, як у спільному майні подружжя, просила задовольнити позовні вимоги. Не погодившись із позовом, відповідач 07.07.2020 подала відзив на нього, в якому посилаючись на безпідставність позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову. Зокрема, зазначила, що спірна квартира була придбана за особисті кошти її померлого батька, який у 2000 році отримав позичку від профспілкового комітету ДП НАКГ «Зоря»-«Машпроект» у розмірі 16800 гривень. Крім того, зауважила, що за життя батька позивач ніколи не вважала себе співвласницею спірної квартири, про що свідчать її доводи при обґрунтуванні позиції у справах щодо позовів про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги. Також просила застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було укладено ще у 2001 році, проте позивач звернулась до суду із позовом лише у 2020 році. У відповіді на відзив, позивач, заперечуючи, що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] , надуманість доводів відповідача щодо невизнання нею права на частку квартири, а також не пропущення нею строку позовної давності, оскільки за життя [PERSON] її право власності порушено не було, просила задовольнити позов. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.04.2020 частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 02.09.2020 витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Юрлової Т.Г. та Державного нотаріального архіву Миколаївської області матеріали нотаріальної справи, заведеної під час вчинення нотаріальної дії посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , вчинений між продавцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 24.11.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечувала з підстав зазначених у відзиві, в т.ч. з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] з 09.12.200 по 10.12.2001, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу та рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.11.2001 про його розірвання (а.с. 59 зворот, 77). 02.02.2001, під час перебування позивача та [PERSON] у шлюбі, вони придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку оформлено на останнього (а.с. 47). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 41). Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема і на квартиру [ADDRESS] . Вчасно звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, відповідач, яка є донькою померлого та єдиною спадкоємицею першої черги після його смерті, отримала 17.03.2020 Свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, зареєстроване реєстрі за № 2-216, видане державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О.В. (а.с.53 зворот). Після смерті [PERSON] , 09.04.2020 позивач звернулась до нотаріальної контори за виділом її 1/2 частки у спільному майні подружжя, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за життя [PERSON] частки подружжя у спільному майні не були виділені, а на час її звернення до нотаріуса вже було видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом доньці спадкодавця [PERSON] (а.с.62-63). Під час вирішення позову про визнання права власності на майно, набуте чоловіком та жінкою під час шлюбу, суду слід враховувати час виникнення таких відносин. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку, спірні відносини, що виникли та існують регулюються нормами\~КпШС України,\~СК України\~та\~ЦК України. Частиною третьою статті 368\~ЦК України і статтею 60\~СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Об`єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Згідно з статтями\~63,\~70 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення викладено у статтях 22,\~28,\~29 КпШС України, якій був чинним до 01.01.2004. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до усталеної практики частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). За загальним правилом частини другої статті 370\~ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно пункту 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України \~від 21.12.2007\~№ 11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів, подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У судовому засіданні відповідач та її представник наполягали, що спірна квартира придбана за особисті кошти її померлого батька, які були надані профспілковим комітетом ДП НАКГ «Зоря»-«Машпроект» у розмірі 16800 гривень (а.с.78), а тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу. Однак матеріали справи не містять беззаперечних доказів, зокрема дати та факту видачі спадкодавцю таких коштів, так і того, що вони могли бути використані останнім саме на придбання спірної квартири без використання (а.с.99). Так, згідно показів свідка [PERSON] їй було відомо із розмов, що кошти на придбання квартири давали від заводу. При цьому свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позичала колишньому подружжю 300 доларів для придбання квартири, оскільки їм не вистачало коштів, які воно їй пізніше повернуло. Доводи відповідача щодо того, що за життя спадкодавця позивач не претендувала на спірну квартиру та не вважала себе її співвласницею, що відображено при обґрунтуванні її позиції у справах за позовами про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги у спірній квартирі, є припущеннями, оскільки право позивача на частку квартири в спільному майні подружжя не було порушено до видачі на ім`я відповідача свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №\~372/504/17 зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 по справі № 725/1776/18, а тому позивачу належить 1/2 частина спірної квартири, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, то суд виходить з такого. Згідно зі статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з пункту 27\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до\~статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. У постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14.05.2018 у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Судом встановлено, що відповідач є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира належала колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2-216, порушує право позивача як співвласника квартири на володіння своєю часткою у спільному майні, тому у суду наявні правові підстави (з урахуванням визначення частки позивача у спільному майні) для визнання частково недійсним спірного свідоцтва про право на спадщину за законом в частині 1/2 частки спадкового майна. Щодо посилання відповідача на наявність підстав для застосування строків позовної давності, суд, зважаючи на поняття позовної давності та її перебігу, встановлені статтями \~256,\~261 ЦК України, вважає їх необґрунтованими, оскільки право сумісної власності позивача на спірне нерухоме майно було порушено видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину, отже, від цього дня особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а тому, на переконання суду, позивачем строк позовної давності для звернення до суд з даним позовом не пропущений. Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до пункту 1 частини другої статті\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 1420,00 грн., сплачений при подачі позову. Так як позивач не надала доказів понесення витрат на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. на дату ухвалення цього рішення, відповідно до статті 137 ЦПК України такі витрати не підлягають стягненню за цим рішенням з відповідача на її користь. Щодо витрат понесених відповідачем на професійну правничу допомогу в сумі 5400,00 грн, такі витрати відшкодуванню не підлягають у зв`язку із задоволенням позовних вимог. Так як ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.04.2021 позов забезпечено шляхом накладення арешту на Ѕ частку спірної квартири, а спір вирішено судом, забезпечення позову підлягає скасування на підставі статті 158 ЦПК України, оскільки його збереження після набрання рішенням законної сили перешкоджатиме позивачу в оформленні права власності на частку в нерухомому майні.

Outcome: approved