Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON], а також члени її сім'ї, у 2010 році мали намір придбати транспортний засіб та вивчали наявні на авторинку пропозиції. В процесі цього пошуку вони познайомилися з [PERSON], який запропонував їм придбати автомобіль у нього по досить вигідній ціні. Як пояснював продавець, йому терміново були необхідні кошти. Переконавшись у тому, що автомобіль вартий цих грошей, а також у тому, що авто у встановленому законом порядку зареєстроване, позивачка придбала даний автомобіль. За вищезгаданий автомобіль [PERSON] сплатила [PERSON] кошти в розмірі 23 730 грн, що на той час було еквівалентно сумі 3 000 дол. США. Однак, відповідач запропонував оформити відчуження транспортного засобу не шляхом укладання договору купівлі-продажу автомобіля, а шляхом видання продавцем довіреності на володіння, користування і розпорядження автомобілем. [PERSON] запевнив [PERSON] в тому, що таким способом можна зекономити гроші та час, а покупці насправді нічим не ризикують, так як у довіреність він впише всі повноваження, які притаманні власнику автомобіля, і крім того, ще й напише розписку про отримання від покупця коштів за даний автомобіль. Оскільки, не знала які ризики криються за таким способом оформлення угоди, а ціна автомобіля її влаштовувала, та й уся родина спонукала її швидше реалізувати їхню колективну мрію, вона все ж погодилася замаскувати реально укладений договір купівлі продажу оформленням генеральної довіреності з написанням розписки продавцем. Таким чином, 16 червня 2010 року [PERSON] було сплачено [PERSON] попередньо обумовлену суму за легковий автомобіль «AUDI 100», 1992 року випуску, про що продавець відразу ж написав відповідну розписку, оригінал якої знаходиться в позивачки, а копія якої долучена до позовної заяви. Після цього [PERSON] було оформлено довіреність на право керувати на території та за межами України належним йому легковим автомобілем «AUDI 100», 1992 року випуску; кузов № [NUMBER], реєстраційний номер: ВК4485АТ. У вказаній довіреності позивачці надавалося право продавати, обміняти чи здати згаданий автомобіль в оренду на власний розсуд. Відповідна довіреність була виписана не лише на [PERSON], але й на інших близьких покупцеві осіб, яким покупець планувала надавати в майбутньому можливість користування автомобілем. Ця довіреність була видана з терміном дії до 16.06.2020 року з правом передоручення повноважень третім особам. При цьому, відповідач обіцяв при виникненні потреби продовжити термін дії даної довіреності. Довіреність відповідача була посвідчена нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 3359 . Отже, між позивачем та відповідачем у 2010 році було досягнуто згоди щодо предмету договору - конкретної моделі автомобіля, щодо ціни транспортного засобу, яка складала тоді 23 730 грн, щодо порядку розрахунку та порядку передання автомобіля покупцю. Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В дійсності сторонами було укладену договір купівлі- продажу транспортного засобу, однак даний правочин ними було приховано шляхом видачі довіреності та написання розписки. Про реальне відчуження транспортного засобу відповідачем свідчить зміст повноважень, які передбачалися в довіреності: крім вже згаданих прав, позивачка отримала право підписувати та отримувати всі належні документи, в тому числі нові реєстраційні, вчиняти відповідні цивільні правочини, знімати з обліку даний транспортний засіб, оплачувати та одержувати відповідні кошти, здійснювати необхідні переобладнання і ремонт автомобіля тощо. Було передано не лише право користування чи керування автомобілем, а фактично надані всі повноваження, які властиві власнику транспортного засобу. Після оформлення довіреності відповідач передав позивачці свідоцтво про реєстрацію згаданого транспортного засобу та ключі від автомобіля. В подальшому [PERSON] та члени її родини вільно і безперешкодно володіли транспортним засобом у своїх особистих потребах. Однак, через деякий час [PERSON] приїхав до [PERSON] і повідомив їй, що автомобіль перебуває в арешті, так як офіційним власником юридично вважається він, а оскільки він заборгував певним особам значну суму коштів, то в рахунок наявних у нього боргів арештували зареєстрований на нього автомобіль «AUDI 100», 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (як і у цьому випадку). При цьому, в даному позові вказується який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. При удаваному правочині розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. За удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. В цьому випадку обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. При цьому, закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, довіреність та розписка була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. Насправді, між сторонами фактично виникли правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу. Повноваження, які були надані позивачу в довіреності відповідача, насправді згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України становлять собою зміст права власності. А можливість розпоряджатися майном на власний розсуд також характерна для процедури здійснення саме права власності (ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На даний час фактично ніхто не визнає права позивачки на згаданий у позові транспортний засіб. Даний автомобіль офіційно вважається майном відповідача і через це перебуває в арешті. Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабміну від 07.09.1998 № 1388 покупець має право і навіть зобов'язана зареєструвати на себе транспортний засіб, але без належних документів, які свідчать про перехід права власності, цього зробити неможливо. Пунктом 8 даного Порядку передбачено, що документами, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, є, в тому числі, рішення суду, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Тому, належним способом захисту власного права в даному випадку є визнання за нею права власності на конкретний транспортний засіб, що дасть змогу їй в подальшому здійснити перереєстрацію транспортного засобу, і бути не лише фактичним, а і офіційним (юридичним) власником даного автомобіля. Крім того, в подальшому це надасть право вирішувати питання щодо зняття арешту з належного їй автомобіля і таким чином забезпечить їй можливість безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися придбаним майном. Представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та дали аналогічні пояснення. Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, підтвердив обставини викладені у позовній заяві в судовому засіданні. Треті особи в зал судового засідання не зявились, подали суду заяви згідно яких просять розгляд справи провести у їх відсутність, не заперечують проти задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 16 червня 2010 року [PERSON] було сплачено [PERSON] 3\~000 (три тисячі) дол. США за легковий автомобіль «AUDI 100», 1992 року випуску, згідно наданої розписки (а.с.10), 16 червня 2010 року відповідачем [PERSON] було оформлено довіреність на право керувати на території та за межами України належним йому легковим автомобілем «AUDI 100», 1992 року випуску; кузов № [NUMBER], реєстраційний номер: ВК4485АТ. У вказаній довіреності позивачці [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надавалося право продавати, обміняти чи здати згаданий автомобіль в оренду на власний розсуд, з терміном дії до 16.06.2020 року з правом передоручення повноважень третім особам, дана довіреність посвідчена нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 3359 (а.с.11). Як зазначає позивач, вона не має можливості безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися придбаним майном, оскільки на вказаний транспортний засіб накладено обтяження у вигляді арешту (а.с.24). Згідно зі ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договір доручення опосередковує відносини представництва. Видача довіреності на здійснення певних юридичних дій, як в даному випадку, є одностороннім правочином. Відповідно до положень статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за №9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Суд вважає, що оскільки вчинений правочин є одностороннім то, в даному випадку, не підлягають застосуванню норми ст. 235 ЦК України, а отже, даний правочин не може бути визнаним вдаваним відповідно до чинного законодавства.

Outcome: dismissed