Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування нежитлового приміщення, офісу, загальною площею 41,9 кв.м., що знаходиться за адресою м.Миргород Полтавської області, вулиця Гоголя, 115 приміщення 1, від 11 жовтня 2016 року укладеного між сторонами і посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] удаваним, визнання що [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу цього нежитлового приміщення та стягнення з відповідача на користь позивача 25800 гривень заборгованості за несплачену вартість по договору купівлі-продажу. В позові посилався на те, що на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2013 року позивачу належало нежитлове приміщення, офіс, загальною площею 41,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Миргород Полтавської області, вулиця Гоголя, 115 приміщення. 1. 11 жовтня 2016 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір дарування приміщення, за умовами якого позивач подарував, а відповідач прийняв в дар нежитлове приміщення, офіс, загальною площею 41,9 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Миргород Полтавської області, вулиця Гоголя, 115, приміщення 1. В цей же день позивачем від відповідача було отримано 91311 гривень в часткову оплату за приміщення офісу, про що він надав розписку, тобто фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу цього приміщення. Залишок суми продажу в розмірі 25800 гривень відповідач зобовязувався сплатити в строк до 01 квітня 2017 року, про що надав позивачу розписку. У звязку з тим, що зазначений термін минув, а звернення позивача до відповідача з приводу погашення заборгованості не дали результатів, останній змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права з вказаним позовом. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (Закон України від 3 жовтня 2017 року №2147-УІІІ) і відповідно до п.п.9 п. 1 розділу 13 Перехідних положень цього Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ухвалою суду від 23 січня 2018 року справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що 11 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування нежитлового приміщення, офіс загальною площею 41,9 кв.м., що знаходиться за адресою м.Миргород Полтавської області, вулиця Гоголя, 115 приміщення 1. Зазначений договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] за реєстровим за № 1287 (а.с. 5-6). Відповідно до п. 13 Договору дарування, право власності на приміщення виникає в Обдарованого з моменту державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 11 жовтня 2016 року позивач [PERSON] надав відповідачу письмову розписку про отримання грошових коштів в розмірі 91311 гривень в рахунок часткової оплати з продажу офісу за адресою м.Миргород, вул.Гоголя, 115 приміщення 1 (а.с.8). 11 жовтня 2016 року відповідач [PERSON] надав позивачу [PERSON] розписку, в якій він зобовязався у строк до 01 квітня 2017 року здійснити остаточний розрахунок шляхом сплатити боргу в сумі 25800 гривень за продане приміщення офісу № 1 за адресою м.Миргород, вулиця Гоголя, 115 (а.с.7). Відповідач на даний час зобов'язання щодо здійснення остаточного розрахунку шляхом сплатити суми в розмірі 25800 гривень за передану йому у власність приміщення офісу № 1 за адресою м.Миргород, вул. Гоголя, 155 не виконав, що не заперечувалось ним в судовому засіданні. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Приймаючи до уваги, що відповідач сплатив позивачу майже всю вартість нежитлового приміщення, суд вважає, що при укладені спірного договору дарування була відсутня його головна ознака - безоплатність передачі майна у власність набувача, і такі дії сторін свідчать про укладення ними 11 жовтня 2016 року в дійсності не договору дарування, а договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 235 ЦПК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Вказані положення містяться в роз'ясненнях Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року. Враховуючи зазначене, а також те, що під час укладання 11 жовтня 2016 року договору дарування у позивача було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу нежитлового приміщення, офісу № 1 у власність відповідача, передача майна була здійснена за умови оплати її вартості, що суперечить вимогам ст. 717 ЦК України, з метою захисту майнових прав позивача, суд дійшов висновку, що спірний договір дарування є удаваним правочином, укладеним сторонами для приховування договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. В результаті сплати відповідачем 91311 гривень частки вартості нежитлового приміщення, офіс № 1, 11 жовтня 2016 року позивачем було передано у власність відповідача зазначене нежитлове приміщення, офіс № 1. При цьому 25800 гривень залишкової вартості майна, яку відповідач зобов'язався сплатити в строк до 01 квітня 2017 року, на даний час не сплачено. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Враховуючи, що відповідач у добровільному порядку взяті на себе зобов'язання щодо здійснення остаточного розрахунку за придбане майно шляхом сплати позивачу залишку його вартості в розмірі 25800 грн. не виконує, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену за договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2016 року вартість 25800 гривень нежитлової будівлі, офісу 1. Суд вважає, що позивач підтвердив належними доказами обставини, викладені у позові. На підставі викладеного,

Outcome: approved