Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

В квітні 2019 року заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування заяви зазначила, що [INFO] померла її матір [PERSON] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Місцем реєстрації заявника [PERSON] є: [ADDRESS] . Заявник посилається на те, що, хоча вона та її матір були зареєстровані за різними адресами, фактично проживали постійно на час відкриття спадщини разом однією родиною за місцем реєстрації матері. Заявник здійснювала необхідний догляд за матір`ю, та хворіла, потребувала ліків, у зв`язку зі своїм похилим віком та незадовільненим станом здоров`я самостійно мати не мала можливості обслуговувати себе як людина. Заявник як донька виконувала свій обов`язок по відношенню до матері, та знаходилась на її утриманні, вони вели з нею спільний побут та господарство, вона здійснила її поховання за власні кошти. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді грошових коштів. Оскільки мати [PERSON] померла на окупованій території України, заявнику був потрібен додатковий час для встановлення факту смерті у судовому порядку згідно чинного законодавства України, а тому свідоцтво про смерть державного зразка було отримано поза межами шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини. Крім того, виїзд на територію України, де органи державної влади здійснюють свої повноваження потребує значних часових та фінансових затрат, а також тягне за собою ризик для життя та здоров`я, що є небезпечним взагалі для життєдіяльності заявника. [PERSON] не мала можливості звернутися до нотаріальних органів за місцем відкриття спадщини, оскільки м. Хрустальне (Красний Луч) є окупованою територією України, на якій не діють державні органи і закони України, а тому це також виявилось перешкодою для звернення до нотаріуса у шестимісячний строк. 08.12.2018 року заявник [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Сєвєродонецького нотаріального округу Малахова С.О. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги після смерті матері, проте у вчинені нотаріальної дії було відмовлено відповідною постановою, та рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Посилаючись на вказані обставини, заявник просила суд встановити факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 26.04.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 24.05.2019 року. У зв`язку з перебуванням головуючого по справі у відрядженні, судовий розгляд перенесений на 24.06.2019 року. Ухвалою суду від 24.06.2019 року постановлено ухвалу про виклик свідків. Розгляд справи відкладений до 24.07.2019 року. Ухвалою суду від 24.07.2019 року явку заявника [PERSON] в судове засідання визнано обов`язковою та повторно викликано свідків, у зв`язку з чим розгляд справи відкладений до 23.09.2019 року. 20.09.2019 року задоволено клопотання представника заявника про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з робочим навантаженням. Розгляд справи відкладений до 24.10.2019 року. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 24.10.2019 року заяву [PERSON] про встановлення факту постійного проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини залишено без руху на підставі ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 02.12.2019 року продовжено розгляд справи, судове засідання призначено на 26.12.2019 року. Заявник та її представник в судове засідання не з`явилисьпро дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник заявника надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Заінтересована особа - приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малахов С.О. в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, підтримує заявлені вимоги. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 05.10.2018 року Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. Згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 21.03.2001 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заявник [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 04.08.1954 року Вахрушівською с/р Івановського району Ворошиловградської області, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 01.09.1973 року Перевальським райЗАГС Ворошиловградської області. Згідно копії паспорту серії [NUMBER] , виданого 10.01.2001 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, місцем реєстрації заявника [PERSON] є: [ADDRESS] . [PERSON] зазначає, що є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим звернулась до органів нотаріату з заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахова С.О. від 29.11.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні докази факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду за захистом своїх прав. Статтею 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною першою статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В обґрунтування своїх вимог заявником надана довідка №2620 від 09.10.2018 року, в якій зазначено, що [PERSON] , проживала разом з померлою [PERSON] по день її смерті - [INFO] за адресою: [ADDRESS] , а також акт про фактичне проживання з померлою особою №2620 від 09.10.2018 року, який містить аналогічні відомості. Вказані документи видані на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в довідці та акті, виданих на тимчасово окупованій Україні території. Разом з тим, в обґрунтування своїх вимог заявник надає письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] . За змістом ст. 76 ЦПК України показання свідків є одним із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно зі ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Порядок допиту свідків встановлений ст. 230 ЦПК України, відповідно до якої вбачається, що свідок надає показання безпосередньо суду під час судового засідання. Таким чином, письмові показання свідків [PERSON] та [PERSON] , суд не може визнати допустимими доказами, оскільки вони надані з порушенням принципу безпосередності та вимог ст. ст. 90, 91, 230 ЦПК України, без допиту вказаних осіб в судовому засіданні, без попередження судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та за відмову від давання показань та без приведення до присяги останніх, без надання можливості ставити свідкам питання по суті вимог. Крім того, ухвалами суду від 24.06.2019 року та від 24.07.2019 року заявлені свідки викликались у судове засідання, явка заявника була визнана судом обов`язковою. Проте, заявник вимоги ухвали суду не виконала, в судове засідання не з`явились ані свідки, ані заявник. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Досліджені в судовому засіданні матеріали справи в достатній мірі не підтверджують факт постійного проживання заявника [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, а тому суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed