Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України, в якому просила зобов`язати відповідача укласти з [PERSON] договір найму жилого приміщення за [ADDRESS], стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, витрати на банківську операцію по перерахуванню судового збору, а також поштові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач з 1996 року проживає у квартирі [ADDRESS], однак тільки 19.01.2004 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2003 року Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України уклало з позивачем договір найму зазначеного вище жилого приміщення та було оформлено особовий рахунок на ім`я [PERSON] Дане підприємство по грудень 2015 року включно надавало рахунки за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які оплачувались позивачем. З січня 2016 року позивач почала отримувати рахунки на оплату за утримання будинку та прибудинкової території вже від відповідача. Позивач неодноразово зверталась до Державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України з пропозицією внести зміни до договору найму жилого приміщення, однак відповідач повідомив, що не є правонаступником Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України, а тому вносити зміни відмовився. У з`язку з тим, що відповідач відмовляється вносити зміни до існуючого договору або укладати новий, аби відносини між позивачем та відповідачем щодо житлового-комунальних послуг були урегульованими, [PERSON] звернулась до суду із вказаними вимогами. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Заслухавши позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] з 23.12.1996 року зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою Форми №3 (а.с.11). Частиною 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2003 року, яке не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили, встановлено, що квартира [ADDRESS] 01.09.1995 року була надана [PERSON], депутату верховної Ради України 13 скликання, на сім`ю із 3-х чоловік з переліком майна та обладнання, яким комплектується службове жиле приміщення. Однак, відповідно до вимог законодавства, надане [PERSON] на період депутатських повноважень житло, не було віднесено до числа службових приміщень, та було передано у постійне користування. Крім того, даним рішенням зобов`язано управління житловими будинками управління справами Верховної Ради України укласти з [PERSON] договір найму жилого приміщення на квартиру [ADDRESS],відкрити на не особовий рахунок та видати абонентські розрахункові книжки за користування квартирою та комунальними послугами. 19.01.2004 року між управлінням житловими будинками управління справами Верховної Ради України та [PERSON] було укладено договір житлового приміщення, за яким [PERSON] та членам її родини у безстрокове користування було надано житло - трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.5-6). Як пояснила позивач та її представник в судовому засіданні, по грудень 2015 року включно управлінням житловими будинками управління справами Верховної Ради України надавало [PERSON] рахунки за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а [PERSON] їх оплачувала. З січня 2016 року позивач почала отримувати рахунки за утримання будинку та прибудинкової території вже від іншої особи - Державного підприємства «Управління житловими будинками Управління справами апарату Верховної Ради України». 08.08.2016 року [PERSON] звернулась до відповідача з письмовою заявою щодо внесення змін до договору найму жилого приміщення (а.с.7), та отримала відповідь №15-1/27-711 від 08.09.2016 року, з якої вбачається, що ДП «Управління житловими будинками» не являється правонаступником попередньої установи Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України та не відповідає за її зобов`язаннями (а.с.8). 21.09.2016 року [PERSON] вдруге звернулась до відповідача письмово з пропозицією внесення змін до діючого договору найму жилого приміщення чи укладення нового договору найму жилого приміщення [ADDRESS] (а.с.9), але у своїй відповіді №15-1/27-796 від 21.10.2016 року повідомляє, що у попередньої установи, управління житловими будинками управління справами Верховної Ради України, правонаступників немає, а з 31.12.2016 року ДП «Управління житловими будинками» управління справами Апарату Верховної Ради України» являється балансоутримувачем 1 під`їзду будинку [ADDRESS] та надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Крім того, відповідач вказує, що так як [PERSON] являється споживачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, то зобов`язана своєчасно оплачувати за такі послуги, за які в свою чергу Підприємство оплатило підрядним організаціям та здійснило виплату заробітної плати обслуговуючому персоналу будинку (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Як передбачено п.3 ч.1 ст.24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач має право укладати договори на надання житлово-комунальних послуг. За приписами ч.1 ст.23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник має право тримати на балансі та управляти належним йому майном. Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частина 1 ст.811, ч. 1 ст.812 ЦК України передбачають, що договір найму житла укладається у письмовій формі, предметом договору можуть бути помешкання, зокрема квартира або ї частина, житловий будинок або його частина. Як встановлено ст.814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Відповідно до ч.1, 2 ст.61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Оскільки з 31.12.2016 року ДП «Управління житловими будинками» управління справами Апарату Верховної Ради України» являється балансоутримувачем 1 під`їзду будинку [ADDRESS] та надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, направляє відповідні рахунки проживаючим, зокрема позивачу, не уклавши при цьому відповідного договору найму жилого приміщення з [PERSON] в порушення вимог ст.61 ЖК Української РСР, тому суд вважає вимоги позивача щодо зобов`язання укласти відповідача договір найму жилого приміщення обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, суд вважає необхідним з відповідача на користь позивача стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. За приписами ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки позивачем чи її представником не надано платіжного документу, який би підтверджував оплату отриманої правової допомоги, тому вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 48 000 грн. витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню. Крім того, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь 7 грн. витрат на банківську операцію по перерахунку судового збору та 10 грн. 40 коп. поштових витрат, оскільки дані витрати не є а ні судовими витратами, а ні матеріальною шкодою, які підлягають відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 810, 811,812, 814 ЦК України, ч.1, 2 ст.61 ЖК Української РСР, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та

Outcome: partial