Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст.\~268\~ЦПК України 20.02.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.02.2020 року. Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ № 9-к від 23.04.2018 року начальника Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради Малик Юлії Леонідівни «Про звільнення [PERSON] Л.»; поновити [PERSON] на посаді начальника юридичного відділу Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» з подальшим переведенням на посаду начальника відділу документально-правового та організаційно-технічного забезпечення Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради; стягнути з Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 24.04.2018; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [PERSON] з 11.05.2017 року по 23.04.2018 року обіймала посаду начальника юридичного відділу Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» (код ЄДРПОУ 33165909), яке за рішенням сесії Закарпатської обласної ради від 30.11.2017 року № 985 реорганізовано в Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради. Трудові відносини з Комунальним підприємством «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» оформлені були укладенням безстрокового трудового договору від 11.05.2017 року. Рішенням обласної ради від 30.11.2017 року № 985 Комунальне підприємство «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» реорганізоване в Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради код ЄДРПОУ 33165909. Цим же рішенням Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради визнана правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради». На виконання даного рішення обласної ради Головою Закарпатської обласної ради видано Розпорядження № 47/01-48 від 07.12.2017 року «Про комісію з реорганізації Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» було створено комісію з реорганізації Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради». 23.01.2018 року секретар комісії з реорганізації Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» - Малик Ю.Л. надала позивачу під розписку попередження б/д та б/н, у якому зазначалося, що у зв`язку з прийняття Закарпатською обласною радою рішення від 30.11.2017року № 985, яким передбачено припинення Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» в порядку реорганізації шляхом його перетворення в Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, та наказу Голови комісії з реорганізації Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» від 22.01.2018 року № 18 «Про зміни в організації виробництва та праці, у зв`язку з реорганізацією Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради», [PERSON] попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за п.1 ст. 40 КЗпП України після закінчення трьохмісячного строку з дня отримання даного повідомлення. Одночасно, враховуючи рішення Закарпатської обласної ради від 21.12.2017 року № 1035 «Про структуру і чисельність Комунальної установи» «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради на 2018 рік» [PERSON] повідомлено про можливість переведення на посаду заступника начальника відділу документально-правового та організаційно-технічного забезпечення Комунальної установи» «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради з посадовим окладом 6175,0 грн. на місяць та надбавкою за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50% від посадового окладу. Згідно штатного розпису Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради», затвердженого наказом Голови комісії з реорганізації Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» від 04.01.2018 року № 11, заробітна плата начальника юридичного відділу становила 9840,0 грн., в т.ч. посадовий оклад - 8200,0 грн. та премія у розмірі 20% посадового окладу. Згідно даним державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради була зареєстрована 28.03.2018 року. Тобто, на момент попередження про майбутнє вивільнення [PERSON] . Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради ще не була зареєстрована, що випливає, що рівноцінна посада, а саме посада начальника відділу документально-правового та організаційно-технічного забезпечення Комунальної установи» «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради була вакантною. Виходячи з досвіду, освітньо-кваліфікаційного рівня, займаної посади в Комунальному підприємстві «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» та додаткове здобуття в лютому 2018 року освітнього рівня - магістра державного управління, [PERSON] мала повне право обійняти цю посаду. Позивачу не надано роз`яснення щодо конкретного змісту змін істотних умов праці, не повідомлено з якого саме часу вони настануть, коло посадових обов`язків, у разі настання таких змін, про можливі обмеження щодо роботи за сумісництвом, а також не запропоновано розірвати діючий Трудовий договір від 11.05.2017 року. Згідно згадуваного рішенням сесії Закарпатської обласної ради від 21.12.2017 року № 1035, затверджено штатний розпис Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради із кількістю працюючих - 84 особи. Згідно наказу № 11 від 04.01.2018 року голови комісії з реорганізації Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» затверджено штатний розпис Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської власної ради» на 2018 рік з кількістю штатних одиниць 65 осіб. При цьому жодного рішення про скорочення штату та чисельності працівників Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» в установленому порядку, тобто рішенням сесії Закарпатської обласної ради, яка є власником Комунального підприємства не приймалося, штатна чисельність працівників навпаки збільшилася на 19 одиниць. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2018 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.06.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Закарпатську обласну раду. 23.07.2018 представником третьої особи подано пояснення, у яких останній зауважив, що при звільненні [PERSON] трудове законодавство було дотримане в повному обсязі і відсутні правові підстави для визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.07.2018 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 04.09.2018 представником Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради подано заперечення проти позову, у якому останній зазначив, що при звільненні [PERSON] трудового законодавства порушено не було, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 06.11.2019 представником Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради подано письмові пояснення, у якому останній зазначив, що позовну заяву вважає необґрунтованою, безпідставною і такою, що має бути залишена без задоволення. 13.11.2019 позивачем подано відповідь на пояснення відповідача, відповідно змісту якого просить відхилити письмові пояснення Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради по справі, яке датоване 05.11.2019 та вручене позивачу за присутності головуючого судді 06.11.2019 на засіданні суду, оскільки такі подані з порушенням визначеного ЦПК порядку. 19.12.2019 представником Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради подано клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, у якому просив приєднати до матеріалів справи список всіх вакантних посад станом на 23.04.2018 з доказом надсилання позивачу та акт відмови позивача від підписання списку вакантних посад. 14.01.2020 позивачем [PERSON] подано клопотання про визнання поважними причин неподання додаткових доказів по справі в строки, встановлені процесуальним законодавством та доручення до матеріалів справи додаткових доказів. У вказаному клопотанні позивач зазначила, що 12.12.2019 року винесено Закарпатським апеляційним судом постанову по справі № 308/5864/18, повний текст якої було виготовлено 21 грудня 2019 року, яку на судове засідання [PERSON] не мала змоги надати. В рамках справи № 308/5864/18 розглядалася позовна заява [PERSON] , яка наразі є клієнткою [PERSON] з 16.12.2019 року та надала їй дане рішення суду, яке має преюдиційне значення для розгляду по суті судової справи № 308/5580/18. В рамках справи № 308/5864/18 позивач обіймала посаду директора Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради, однак її не було переведено в ході реорганізації підприємства до комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019 року по справі № 308/5864/18, повний текст якої було виготовлено 21 грудня 2019 року, яка набула законної сили з дня її прийняття. Позивач у судовому засіданні просила суд позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Позивач посилалась на обставини, викладені в позовній заяві щодо обґрунтування позовних вимог, вважає звільнення незаконним, додатково підтримала позицію щодо того, що в процесі реорганізації підприємства не відбулось змін в організації виробництва та праці, розірвання контракту достроково відбулось з грубим порушенням, без укладення додаткової угоди про зміну умов контракту, та без внесення змін щодо строку його дії, просить задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради у судовому засіданні просив суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивача з підстав необґрунтованості позову, вважає, що процедуру звільнення було проведено з дотриманням норм КЗпП, крім того, послався і на ту обставину, що в процесі реорганізації відбулось перетворення підприємства, і фактично утворено нову установу, де функції попереднього підприємства, покладено на окремий відділ. Зауважує, що при звільненні [PERSON] отримала усі відповідні нарахування, вихідну допомогу та компенсації, в загальному підсумку які становили дуже значну суму, вона ними скористалася свідомо того, що ці виплати законні, як і її звільнення. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Відзив на позовну заяву не подав. Представник Закарпатської обласної ради у судове засіданні не зявився, повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явилась повторно, про день, час та місце розгляду справи її повідомлено належним чином. ЇЇ неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Відзив на позовну заяву від [PERSON] на адресу суду не надходив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці. Таким чином, у разі пред`явлення позову про поновлення на роботі працівника, звільненого з ініціативи роботодавця, саме на останнього покладається тягар доведення законності такого звільнення. Будь-які сумніви в законності такого звільнення повинні тлумачитися в користь працівника. Згідно приписів \~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так судом встановлено, що [PERSON] з 11.05.2017 року по 23.04.2018 року обіймала посаду начальника юридичного відділу Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» (код ЄДРПОУ 33165909), яке за рішенням сесії Закарпатської обласної ради від 30.11.2017 року № 985 реорганізовано в Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради. Трудові відносини з Комунальним підприємством «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» оформлені були укладенням безстрокового трудового договору від 11.05.2017 року. 30.11.2017 року рішенням 9 сесії VII кликання Закарпатської обласної ради № 985 було врегульовано окремі питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області. Вказаним рішенням припинено діяльність КП «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради», шляхом перетворення його в Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради і створено юридичну особу публічного права. Цим же рішенням затверджено Положення нової юридичної особи та надані відповідні розпорядчі вказівки щодо подальшого виконання цього рішення. 07.12.2017 року розпорядженням голови Закарпатської обласної ради № 47/01-48 створено комісію з реорганізації, затверджено її склад та положення новоствореної юридичної особи. 21.12.2017 року рішенням 9 сесії VII кликання Закарпатської обласної ради № 1035 було затверджено структуру і чисельність Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, а також штатний розпис. 04.01.2018 року наказом голови комісії з реорганізації КП «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» № 11 було затверджено штатний розпис Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» на 2018 рік і цим же наказом визнано таким, що втратив чинність наказ директора Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» № 14 від 01.09.2017. 22.01.2018 року наказом голови комісії з реорганізації КП «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» № 18 «Про зміни в організації виробництва та праці у зв`язку із реорганізацією Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради», а саме пунктом 3 встановлено: Визнати штатний розпис Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» на 2018 рік, затверджений наказом голови комісії з реорганізації від 04.01.2018 № 11 таким, що продовжує діяти до завершення відповідних організаційно-правових заходів, пов`язаних із реорганізацією Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» та вивільненням працівників. Цим же наказом було вирішено направити інформацію про заплановане вивільнення працівників до Ужгородського міського центру зайнятості і повідомлено про наступне вивільнення працівників Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради». Відповідно наказу начальника Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради №9-к від 23.04.2018 [PERSON] , начальника юридичного відділу Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, звільнено із займаної посади 23 квітня 2018 у зв`язку з реорганізацією, згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти\~- це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Пленум Верховного суду України у п. 7\~постанови N 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі»\~\~зазначає, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Таким чином, обставини, встановлені під час розгляду справи №308/5864/18, на які посилається [PERSON] , не мають преюдиційного значення для вирішення даного спору, оскільки встановлені щодо іншої особи, позивача в іншій справі. У відповідність до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з пунктом 1 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як роз`яснено в п.19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1\~ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 4\~ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1\~ст. 40 КЗпП\~може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Відповідно до частини третьої\~статті 32 КЗпП України\~у зв`язку із змінами\~\~в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Із аналізу частини третьої\~статті 32 КЗпП України\~слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів\~\~або найменування посад він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці\~у попереджені дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем. Частиною четвертою\~статті 32 КЗпП України\~передбачено, що у випадку, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6\~статті 36 цього Кодексу. Згідно з пунктом 6 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. У пункті 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~(зі змінами\~\~ \~і доповненнями) судам роз`яснено, що припинення трудового договору за пунктом 6\~статті 36 КЗпП України\~при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників. Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. У тому ж разі, коли такі зміни в організації виробництва і праці супроводжуються скороченням чисельності або штату працівників, змінами\~\~\~\~\~\~\~\~в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями може мати місце звільнення працівників за пунктом 1\~статті 40 КЗпП України. Під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~у зв`язку зі змінами в організації праці, у тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених\~статтею 49-2 КЗпП України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15. При зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад без зміни трудової функції, тощо, тобто змін, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується. Зміна істотних умов праці не передбачає ліквідації трудової функції працівника та виведення посади зі штату. Водночас, зміна в організації виробництва і праці, наслідком яких є скорочення штату або чисельності працівників, означає, що посада, яку раніше обіймав працівник, виводиться із штатного розпису. При цьому, [PERSON] повідомлено про можливість переведення на посаду заступника начальника відділу документально-правового та організаційно-технічного забезпечення Комунальної установи» «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради з посадовим окладом 6175,0 грн. на місяць та надбавкою за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50% від посадового окладу. Згідно штатного розпису Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради», затвердженого наказом Голови комісії з реорганізації Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» від 04.01.2018 року № 11, заробітна плата начальника юридичного відділу становила 9840,0 грн., в т.ч. посадовий оклад - 8200,0 грн. та премія у розмірі 20% посадового окладу. Положеннями частини другої\~статті 40 КЗпП України\~визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до\~статті 49-2 КЗпП України\~про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті\~40, частини третьої статті\~49-2 КЗпП України\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. У справах про поновлення на роботі обов`язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця. Оскільки в даному випадку мала місце саме реорганізація установи роботодавця, на момент реорганізації трудовий договір з [PERSON] був чинним і не припиненим, то в силу приписів ч.4\~ст. 36 КЗпП України\~дія трудового договору з [PERSON] підлягала автоматичному продовженню. Звільнення її з посади допускалося лише у випадку якщо б це супроводжувалося скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. На момент затвердження структури і чисельності Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради 21.12.2017, до штатного розпису такої установи входила посада начальника відділу документально-правового та організаційно-технічного забезпечення Комунальної установи» «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, яка з своїми функціональними та посадовими обов`язками повністю відповідає посаді позивача начальника юридичного відділу КП «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради», яку обіймала позивач [PERSON] , та протилежного відповідачами не доведено. Отже, саме на такій посаді беззаперечно підлягав продовженню трудовий договір з [PERSON] і саме ця посада повинна була бути їй запропонованою. Призначення будь-якої іншої особи на таку посаду, за відсутності відмови [PERSON] від неї, є таким, що суперечить приписам ч.4 ст.\~36, ст. 49-2 КЗпП України, та порушує її трудові права. Окрім того, до наявного в матеріалах справи попередження про можливе звільнення позивача не долучено доказів того, які саме вакантні посади їй пропонувалися. Водночас очевидним є те, що посада начальника відділу документально-правового та організаційно-технічного забезпечення Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради їй запропонована не була, що свідчить про порушення приписів ч.4 ст.\~36, ст.49-2 КЗпП України. Згідно Акту засвідчення відмови працівника від переведення на запропоновані всі вакантні посади від 23.04.2018р., підписаному [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , склали акт про те, що [PERSON] в усній формі пропонувалось зайняти будь-яку вакантну посаду, вона відмовилась від переведення її на запропоновані вакантні посади. Разом з тим, жодного документу, за підписом [PERSON] , який би свідчив про її відмову від переведення на посаду начальника відділу\~документально-правового\~та організаційно-технічного\~забезпечення Комунальної\~установи» «Управління\~спільною власністю\~територіальних громад»\~Закарпатської обласної\~ради,\~яка з\~своїми функціональними\~та посадовими\~обов`язками\~повністю відповідає\~посаді позивача\~ начальника\~юридичного відділу\~КП «Будинкоуправління\~адмінбудівель Закарпатської\~обласної ради»,\~ в матеріалах справи не міститься, тому суд критично оцінює докази, на які посилається Відповідач на підтвердження відмови Позивача від переведення на вказану посаду. При цьому, досліджений в судовому засіданні оригінал наявної копії в матеріалах справи акта про повідомлення в усній формі про перелік вакантних посад [PERSON] не затверджений Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради. Вказаний акт в сукупності з іншими вище проаналізованими письмовими доказами, не обґрунтовують правомірність звільнення позивачки із займаної посади. Водночас, Позивач зауважив, що жодної відмови ані усної, ані письмової від переведення на посаду начальника відділу\~документально-правового\~та організаційно-технічного\~забезпечення Комунальної\~установи» «Управління\~спільною власністю\~територіальних громад»\~Закарпатської обласної\~ради,\~яка з\~своїми функціональними\~та посадовими\~обов`язками\~повністю відповідає\~посаді позивача\~ начальника\~юридичного відділу\~КП «Будинкоуправління\~адмінбудівель Закарпатської\~обласної ради»,\~ Позивач не висловлювала, вказаний Акт складався за її відсутності, тому відповідний акт не може бути прийнятий як належний та допустимий доказ на підтвердження відмови від переведення на відповідну посаду. Суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача з його згоди на іншу роботу за рівнозначною посадою та/або доказів відсутності роботи за такою посадою до дня звільнення позивача. Крім того, суд не може прийняти як належний доказ, наданий представником відповідача чек про повідомлення [PERSON] поштовим відправленням про список вакантних посад станом на 23.04.2018 року, оскільки такий лист було направлено взагалі після звільнення позивача та відсутнє повідомлення про вручення такого [PERSON] .. За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням ст.ст.\~40,\~42, 42-9,\~43 КЗпП України, оскільки відповідачем Комунальною установою\~«Управління спільною\~власністю територіальних\~громад» Закарпатської\~обласної ради не було виконано свого обов`язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі, не запропоновано всі наявні інші рівнозначні вакантні посади одночасно з попередженням про звільнення. Отже, судом встановлено, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства (ч.4 ст.\~36, ст.49-2 КЗпП України), а тому наказ №9-к від 23.04.2018 начальника Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради слід визнати незаконним та скасувати. Відповідно до ч.1\~ст. 235 КзПП України\~у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно даних Безкоштовного пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (доступний за посиланням https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) КП «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» є припиненою з 28.03.2018. Відповідно до Положення про Комунальну установу «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, зокрема п.1.7, дана установа є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків Комунального підприємства «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради». З врахуванням наведеного позивач підлягає поновленню саме в Комунальній установі «Управління спільною власністю територіальних громад» на посаді, яка відповідає її функціональним та посадовим обов`язкам до звільнення. І саме таким чином слід задовольнити вимоги [PERSON] про поновлення на роботі. Такий спосіб захисту порушеного права позивача відповідає вищевказаним вимогам закону, є ефективним і відповідає завданням і основним засадам цивільного судочинства, визначеним в\~ст. 2 ЦПК України. У відповідності до приписів ч.2\~ст.235 КзПП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100\~(далі по тексту - Постанова КМ). Відповідно до п.2 Постанови КМ в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно п.5 Постанови КМ нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 7 Постанови КМ передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата [PERSON] за останні два повні місяці роботи (лютий, березень 2018) становила\~\~18145,38 грн. (8305,38 грн. + 9840,00 грн.), а кількість робочих днів за два дані місяці становить 41. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] \~\~за два останні повні місяці роботи становить 442,57 грн./день (18145,38 /41 = 442,57 грн.). Кількість робочих днів за період з 24.04.2018 по 20.02.2020 становить 667, а відтак на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 295\~194,19 грн. (667* 442,57 грн. = 295\~194,19 грн.). Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст. 81\~ЦПК України). Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124\~Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про задоволення позову в повному обсязі. На основі викладеного та

Outcome: approved