Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся з позовом, в якому просив зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності нежитловим приміщенням загальною площею 632 м2, що розташоване за адресою: вул. Комсомольська, 40-а, смт. Козелець Козелецького району Чернігівської області, шляхом звільнення відповідачем вказаного займаного нежитлового приміщення. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено. Зобовязано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні належним на праві приватної власності [PERSON] нежитловим приміщенням загальною площею 632 м2, розташованим за адресою: вул. Комсомольська, 40-а смт. Козелець Козелецького району Чернігівської області, шляхом звільнення [PERSON] займаного нежитлового приміщення, загальною площею 632 м2, розташованого за адресою: вул. Комсомольська, 40 а смт. Козелець Козелецького району Чернігівської області. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 551 гривню 20 копійок судового збору. Не погоджуючись із рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2017 року, [PERSON] звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права. Рішення суду не відповідає нормам Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, ЦПК України. Так, апелянт зазначає, що строк дії договору на даний час не вичерпано, рішення про розподіл майна не прийнято. Договір про передачу у безоплатне користування для здійснення господарської діяльності не припинив свою дію, крім того його судом не визнано недійсним. Дане приміщення є обєктом сумісного майна подружжя, незалежно від того хто зазначений власником у правовстановлюючому документі. Крім того, позивачем не наведено жодного доказу того, що апелянт незаконно продовжує користуватись належним йому майном, бо договір є дійсним і підписаним самим позивачем, що підтверджено висновком почеркознавчої експертизи в іншій цивільній справі. В судовому засіданні відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Позивач та його представник послалися на безпідставність апеляційної скарги, просили в її задоволенні відмовити, надавши усні та письмові заперечення (а.с.62). Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до вимог ст.213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у [PERSON] немає законних підстав для користування спірним нежилим приміщенням. Проте з таким висновком колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, через те, що ці висновки не відповідають обставинам справи . [PERSON] встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5140556 від 20.06.2013 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 632 м2, що знаходиться по вул. Комсомольська, 40-а в смт. Козелець Козелецького району Чернігівської області (а.с.7,8). Відповідно до договору від 04.09.2014, укладеного між ФОП [PERSON] (Сторона 1) та ФО [PERSON] (Сторона 2), «Сторона 1 зобовязується передати Стороні 2 в безоплатне користування нежитлове приміщення загальною площею 632 кв.м. (обєкт) на підставі того, що обєкт збудовано в шлюбі на кошти Сторони 2, що буде користуватись обєктом за адресою вул. Комсомольська,40а, смт. Козелець Козелецького району Чернігівської області». Договір набув чинності з моменту підписання. Сторони визначили час дії договору до 31.12.2018, «або до визначення судом права власності щодо можливого розподілу майна на підставі позову про розподіл майна. Якщо рішення суду не буде до дати закінчення договору він автоматично продовжується». Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 14.09.2016, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12.10.2016, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] 04.09.2014 на обєкт за адресою: смт. Козелець, вул. Комсомольська, 40а . Посилання суду першої інстанції на те, що «апеляційний суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі цього договору регулюються нормами ст.ст. 793-795 ЦК та нормами ст. 827 та ст. 828 ЦК України частина 3 якої відсилає до ст.793 ЦК» не відповідають дійсності. Такі обставини апеляційним судом при розгляді вказаної справи не встановлювалися. Посилання в ухвалі Апеляційного суду Чернігівської області від 12.10.2016 на вказані вище статті повязано лише з викладенням судом у описовій частині судового рішення позиції апелянта [PERSON] (а.с.67). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції невірно визначився з характером спірних правовідносин і застосував норми ЦК України, замість норм СК України. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 2003 по 2014 роки, в період якого придбали спірне нежитлове приміщення за адресою вул. Комсомольска, 40 а, смт. Козелець Козелецького району Чернігівської області. Дані обставини сторонами визнаються і не оспорюються. В даний час в провадженні Козелецького районного суду Чернігівської області розглядається цивільна справа про розподіл спільного майна між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON]. До обєктів розподілу входить і спірне нежитлове приміщення за адресою вул. Комсомольська, 40 а в смт. Козелець. Провадження відкрито 22.07.2015. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи дані норми Закону та обставини справи, підстави для задоволення позову [PERSON] в обраний ним спосіб «зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності нежитловим приміщенням загальною площею 632 м2, розташованого за адресою: вул. Комсомольська, 40-а, смт. Козелець Козелецького району Чернігівської області, шляхом звільнення відповідачем вказаного займаного нежитлового приміщення» не можуть бути задоволені. Можливість зміни способу захисту на стадії апеляційного перегляду справи цивільним процесуальним законодавством не передбачена. Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, з [PERSON] на користь [PERSON] відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України слід стягнути судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 704 грн (а.с. 49а).

Outcome: approved