Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

В лютому 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до відповідача [PERSON] із позовом до суду про звільнення від раніше присуджених періодичних платежів. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 червня 2013 року, з неї на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 14 січня 2013 року і до закінчення його навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років. Оскільки їх син [PERSON] 01 червня 2013 року закінчив навчання та отримав атестат про повну загальну середню освіту та з цього часу знаходиться на її утриманні, просила суд із посиланням на ч. 3 ст. 223 ЦК України та ст. 199 СК України звільнити її від раніше присуджених рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2013 року періодичних платежів. У травні 2014 року позивачка уточнила свої вимоги та просила звільнити її від раніше присуджених періодичних платежів з 01 червня 2013 року в зв'язку із закінченням навчання повнолітньої дитини. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 серпня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Звільнено [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 600 грн., призначених рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2013 року, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. В свої апеляційній скарзі позивачка [PERSON] просить рішення суду змінити та звільнити її від присуджених судом аліментів починаючи з 01 червня 2013 року, а не з дня набрання рішенням законної сили, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Відповідач [PERSON] також не погодився з ухваленим судом першої інстанції рішенням та в своїй апеляційній скарзі просив його скасувати та в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Позивачка [PERSON], треті особі [PERSON] та представник міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином судовими повістками (а.с. 116, 117, 118, 119), тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача [PERSON], який просив задовольнити свою скаргу, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] необхідно відхилити, а апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково і рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що після набрання законної сили рішенням про стягнення періодичних платежів, змінилися обставини, які впливають на їх тривалість чи припинення, оскільки [PERSON], на утримання якого з позивачки були стягнуті аліменти, на теперішній час фактично проживає з нею. Між тим погодитися з таким висновком суду не можна. Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 червня 2013 року, з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 14 січня 2013 року і до закінчення його навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років (а.с. 6-8, 9-11). 01 червня 2013 року [PERSON] закінчив навчання, отримавши атестат про повну загальну середню освіту (а.с. 15). Відповідно до ч. 2 ст. 199 СК України повнолітні дочка, син втрачають право на утримання від батьків у разі припинення навчання. Таким чином, оскільки вищевказана обставина: стягнення аліментів до закінчення навчання [PERSON], була зазначена у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2013 року, вона не може бути підставою для звільнення позивачки від сплати аліментів. Також не має правового значення для справи і факт проживання повнолітнього [PERSON] разом із позивачкою, оскільки із змісту позовних вимог вбачається, що [PERSON] переїхав до матері та перебуває на утриманні останньої після закінчення навчання, тобто після закінчення встановленого судом терміну сплати аліментів. Враховуючи наведене, підстави для продовження сплати аліментів, стягнутих рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2013 року, у [PERSON] відсутні, починаючи з 01 червня 2014 року, а відтак відсутні і підстави для її звільнення від сплати аліментів з указаної дати і в зв'язку з перебуванням на її утриманні сина [PERSON] З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В обґрунтування понесених витрат на оплату правової допомоги відповідачем суду наданий договір від 05 червня 2012 року та довідка про вартість послуг з надання правової допомоги (а.с. 36, 37). Проте з цієї довідки не можна визначити які саме послуги надавалися адвокатом та протягом якого часу, що унеможливлює розрахунок граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу. З урахуванням зазначеного апеляційний суд вважає, що судові витрати відповідача на оплату правової допомоги відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial