Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 24 вересня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 04 жовтня 2019 року. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить: 1.) позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] ; 2.) призначити опікунами [PERSON] , [INFO] її бабусю - [PERSON] ( [INFO] ) та дідуся - [PERSON] ( [INFO] ); 3.) стягнути з [PERSON] ( ідентифікаційний номер - [NUMBER] , місце проживання : [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( ідентифікаційний номер - [NUMBER] , місце проживання : [ADDRESS] ) аліменти на утримання дитини [PERSON] ( [INFO] ) щомісячно до досягнення нею повноліття в твердій грошовій сумі у наступних розмірах: за грудень 2018 року в розмірі = 2027 ( дві тисячі двадцять сім) грн./місяць з 01 січня 2019 по 30 червня 2019 року = 2027 ( дві тисячі двадцять сім) грн./ місяць, с 01 липня по 30 листопада 2019 року - 2118 ( дві тисячі сто вісімнадцять) грн./місяць, з 01 грудня 2019 року = 2218 ( дві тисячі двісті вісімнадцять) грн../ місяць, з березня 2019 і до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку вважає за необхідне стягувати по 2200 грн. щомісячно; 4.) стягнути з [PERSON] ( ідентифікаційний номер - [NUMBER] , місце проживання : [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] , місце проживання : [ADDRESS] ) понесені останньою судові витрати, які на день подання позовної заяви складають розмір судового збору в сумі 704 ( сімсот чотири) грн.80 копійок та очікувані судові витрати в розмірі 10 000 грн. на послуги адвоката, які будуть понесені під час судового розгляду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 жовтня 2007 року між сином позивача [PERSON] ( [INFO] ) та громадянкою [PERSON] ( [INFO] ) укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] взяла прізвище чоловіка « [PERSON] ». Від шлюбу [INFO] народилася дитина - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] невістка - [PERSON] перестала піклуватися про їх спільну дитину - онучку позивача, не займалася вихованням, та, зі слів сусідів, почала вести аморальний спосіб життя. У зв`язку із тим, що дитиною ніхто не займався, а забезпечити нормальні умови проживання мати дитини не може, [PERSON] , з дозволу матері, переїхала жити до позивача за адресою : [ADDRESS] . Останні чотири роки і по даний час [PERSON] мешкає разом позивачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON] ( [INFO] ). Зі слів матері дитини [PERSON] , на даний час вона ніде не працює, що стало причиною неможливості утримання [PERSON] , проте, на думку позивача, це не позбавляє матір дитини [PERSON] такого обов`язку. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.03.2019 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.08.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Подала через канцелярію суду заяву, в якій просила розглянути справу на основі наявних матеріалів справи, зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки про виклик рекомендованим поштовим відправленням, відзиву на позовну заяву не подав, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Окрім того, інформацію щодо часу та місця розгляду зазначеної справи розміщено на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за посиланням: https://court.gov.ua/fair/sud0712. Представник органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав через канцелярію суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в межах поданих ним висновків. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки позивач не заперечує щодо такого розгляду справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Верховний Суд України в ч. 2 п.16 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини за нормами ст.141,150,157 СК України, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. Право звернення до суду з даним позовом та правові наслідки позбавлення батьківських прав врегульовані нормами ст.165-166 СК України. Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 25.08.2016). Згідно копії свідоцтва про смерть виданного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області серії [NUMBER] від 22.03.2014 року, [PERSON] віці 34 років помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис за №300. Згідно з висновком Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 13.11.2018 № 556/34-34 є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її доньки [PERSON] , оскільки мати дитини - відповідач по справі, свідомо ухиляється від виховання своєї дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує її матеріально. Відповідно висновку Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 13.11.2018 557/34-34 громадяни [PERSON] та [PERSON] , на переконання органу опіки та піклування, відповідають вимогам щодо можливості бути опікунами, піклувальниками. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. У відповідності до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, а батьки в свою чергу несуть відповідальність для створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини У відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі п. 6 частини першої статті 3 ЦК, а саме справедливості, добросовісності та розумності, статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню [PERSON] , а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до її внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дитини до самостійного життя. Отже, суд знаходить зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як матері від виховання дитини та її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками, доводи позивача відповідачем не спростовані. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином своїх батьківських обов`язків. Враховуючи наведене, суд знаходить, що позовна вимога в частині позбавлення батьківських прав є обґрунтованою і підставною до задоволення відповідно до правил п. 2 частини першої статті 164 СК. При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. За таких обставин, проаналізувавши фактичні взаємини сторін та ставлення відповідача до своєї малолітньої дитини, враховуючи факт доведеності позивачем винної поведінки відповідача щодо свідомого нехтування своїми обов`язками з приводу виховання дитини, що також стверджується правовою позицією, яка висвітлена у висновку органу опіки та піклування, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання, що відповідача [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Відповідно до ст. 58 цього Кодексу опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно ч. 3 ст. 60 СК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України. Згідно ст.63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника; фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Відповідно до ст.244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. У судовому засіданні встановлено, що дитина [PERSON] проживає у сім`ї дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] , які у свою чергу створили належні умови для проживання та виховання дитини, що підтверджується довідкою ТОВ «Хаус Менеджмент Гурпп» від 20.11.2018 року за №364 та висновком Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 13.11.2018 557/34-34. Відповідно висновку Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 13.11.2018 557/34-34 громадяни [PERSON] та [PERSON] , на переконання органу опіки та піклування, відповідають вимогам щодо можливості бути опікунами, піклувальниками. Обмеження для опікуна чи піклувальника, які визначені ст. 64 ЦК України, відносно позивача відсутні. За таких обставин, проаналізувавши фактичні взаємини сторін та ставлення відповідача до своєї малолітньої дитини, враховуючи факт доведеності позивачем винної поведінки відповідача щодо свідомого нехтування своїми обов`язками з приводу виховання дитини, що також стверджується правовою позицією, яка висвітлена у висновку органу опіки та піклування, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання, що відповідача [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно її доньки [PERSON] та призначити [PERSON] опікуна [PERSON] . В частині позовних вимог про призначення опікуном відносно дитини [PERSON] , [INFO] дідуся [PERSON] , зважаючи, що такий з позовними вимогами до суду не звертався, то задоволенню такі не підлягають. Що не перешкоджає такому звернутись до суду. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 цього Кодексу передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вимог ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», станом на 2019 рік установлено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 грн. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком від 6 до 18 років. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Системний аналіз ч.3 ст. 181, ч.1 ст. 191, 192 СК України дає підстави для висновку, що зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін під час судового розгляду у спорі про стягнення аліментів є обставинами, які враховуються при визначенні за рішенням суду розміру аліментів. При цьому присудження за рішенням суду аліментів на дитину різного розміру у певні періоди чинним законодавством не передбачено. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, суд знаходить підстави для часткового задоволення позовних вимог в цій частині та, вважає за можливе, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти у розмірі 2000 гривень щомісячно, з дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. При визначені розміру аліментів, суд враховує, що нормами діючого законодавства обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, а також матеріальне становище дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність відомостей про наявність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, а також те, що обов`язок щодо утримання дітей покладено на батьків, доходить висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до змісту ч. 2 цієї ж норми, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Станом на день розгляду справи позивачем документально підтверджено витрати на оплату судового збору, будь-яких інших доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу не надано та до матеріалів позову не долучено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial