Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2020 року по 02.04.2021 року в розмірі 82748,77 грн., а також понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у трудових відносинах. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.12.2020 року стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь [PERSON] 8787,48 грн. заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів, за період з 01.04.2020 року по 16.04.2020 року, 93000,83 грн. з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів - середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 17.04.2020 року по 21.10.2020 року, із розрахунку 732 грн. 29 коп. за кожен день прострочки. 02.04.2021 року вказане рішення суду було виконано, а компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні позивачу було виплачено лише за період з 17.04.2020 року по 21.10.2020 року. Тому позивач вважає, що на підставі ст. 117 КЗпП України за період з 22.10.2020 року по 02.04.2021 року у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 82748,77 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно із ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Враховуючи, що дана справа є малозначною, тому суд розглянув її в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву (а.с. 76-81), просив позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник відповідача - адвокат Томляк Т.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в позові відмовити, пославшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. 48-53). Зазначила про відсутність в діях ВНАУ вини у затримці виплати позивачу належних при звільненні сум. Суду пояснила, що з огляду на існування спору між сторонами щодо розміру сум, належних позивачеві при звільненні, який було вирішено судом лише 11.02.2021 року (дата набрання чинності рішенням Вінницького міського суду Вінницької області) та очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі; характером цієї заборгованості - позивачу не була виплачена заробітна плата, оскільки останнім не виконувались його посадові обов`язки; відповідач вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 8787,48 грн. Також, вважає, що заявлена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 04.09.2001 року по 16.04.2020 року позивач [PERSON] працював у Вінницькому національному аграрному університеті викладачем, професором кафедри машин та обладнання сільськогосподарського виробництва інженерно-технологічного факультету. При звільненні з роботи за власним бажанням відповідач не нарахував і не виплатив позивачу заробітну плату за квітень 2020 року. По цивільній справі №127/15710/20 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.12.2020 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11.02.2021 року, стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь [PERSON] 8787,48 грн. заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів, за період з 01.04.2020 року по 16.04.2020 року, 93000,83 грн. з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів - середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 17.04.2020 року по 21.10.2020 року, із розрахунку 732 грн. 29 коп. за кожен день прострочки, а також стягнуто з Вінницького національного аграрного університету судовий збір в сумі 1017,88 грн. на користь держави (а.с. 8-14). 10.03.2021 року Вінницький міський суд Вінницької області видав позивачу виконавчий лист №127/15710/20 (а.с. 15), який він пред`явив до примусового виконання до Центрального ВДВС у місті Вінниці ЦЗМУ Міністерства юстиції та було відкрито виконавче провадження №64959808. Відповідно до постанови від 13.04.2021 року головного державного виконавця Центрального ВДВС у місті Вінниці ЦЗМУ Міністерства юстиції Микитюка М.О., виконавче провадження №64959808 з примусового виконання виконавчого листа №127/15710/20, виданого 10.03.2021 року Вінницьким міським судом Вінницької області закінчено, оскільки згідно платіжного доручення від 02.04.2021 року борг перераховано у повному обсязі (а.с. 56). Обставини виконання 02.04.2021 року відповідачем рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.12.2020 року підтверджуються також платіжними дорученнями №666 та №669 від 02.04.2021 року (а.с. 57, 59). Згідно довідки Вінницького національного аграрного університету №256 від 03.07.2020 року встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 732,29 грн. (а.с. 20). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.12.2020 року встановлено, що [PERSON] на день його звільнення з роботи не було виплачено заробітну плату в сумі 8787,48 грн. за період з 01.04.2020 року по 16.04.2020 року, тому судом було стягнуто дану заборгованість по зарплаті, а також на підставі ст. 117 КЗпП України середньомісячну зарплату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.04.2020 року по 21.10.2020 року в розмірі 93000,83 грн. Крім того, судом встановлено і не спростовано віповідачем належними доказами, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 732,29 грн. В судовому засіданні представник відповідача Томляк Т.С. вказувала на відсутність вини університету у затримці виплати позивачу належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, однак представник відповідача не спростувала належними доказами відсутність вини у невиплаті належних сум при звільненні з роботи. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звернувшись до суду з цим позовом, позивач [PERSON] вказував, що оскільки відповідач порушив строки розрахунку при звільненні і виплаті заборгованості по зарплаті в сумі 8787,48 грн. за період з 01.04.2020 року по 16.04.2020 року, тому на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 22.10.2020 року по 02.04.2021 року в розмірі 82748,77 грн. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що задовольняючи вимогу про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунок, з якого він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Проаналізувавши вказані вище норми права, встановлені фактичні обставини справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що права позивача було порушено відповідачем при звільненні позивача з роботи, а саме щодо невиплати йому заробітної плати в сумі 8787,48 грн. за період з 01.04.2020 року по 16.04.2020 року, тому на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 22.10.2020 року по 02.04.2021 року в розмірі 82748,77 грн. Суд вважає вірним і таким, що обрахований згідно із вимогами чинного законодавства, розрахунок позивача щодо середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 22.10.2020 року по 02.04.2021 року в розмірі 82748,77 грн. (а.с. 24) та бере його до уваги. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, тому суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Відповідач не надав суду належних доказів у спростування заявлених [PERSON] позовних вимог. Строк звернення до суду з цим позовом, який передбачений ст. 233 КЗпП України, позивачем [PERSON] не порушений. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved