Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

В квітні 2018 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку, компенсації, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 17.05.2004 р. по 15.08.2017 р. працював у відповідача на посаді провідного інженера з автоматизації. В день звільнення відповідач, в порушення ст. 47,116 КЗпП України, не провів з ним повний розрахунок по заробітній платі за період з лютого по серпень 2017 р. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 25489,56. В період часу з жовтня 2017 р. по лютий 2018 р. відповідач сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 26791,92 грн. Оскільки відповідач виплатив заборгованість з порушенням встановлених законом строків, просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 32381,11 грн., разом з компенсацією втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 2160,67 грн. Крім того, вказані дії відповідача завдають позивачу моральних страждань, які він оцінює у 5000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві; представник відповідача Пікуш І.Д., заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки у відповідача перед позивачем відсутня заборгованість, а заявлений розмір моральної шкоди позивачем нічим не обґрунтований і не підтверджений жодним доказом. Вислухавши в поясненнях учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON], він з 17.05.2004 р. по 15.08.2017 р. працював в ТОВ «Укргазніїпроект» на посаді провідного інженера з автоматизації. (а.с. 15-20). Згідно наказу № К/тр-40 від 15.08.2017 р. [PERSON] звільнено з посади провідного інженера з автоматизації відділу автоматизації та механізації з 15.08.2017 р. за власним бажанням (ст. 38 КЗпП Україна). Виплатити грошову компенсацію за 36 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. [PERSON], згідно копій видаткових касових ордерів № 235 від 05.10.2017 р., № 265 від 08.11.2017 р., №2, 3, 4, 5, 6, 7 від 27.02.2018 р., отримав від відповідача заробітну плату за лютий - липень 2017 р. та заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку за серпень 2017 р. на загальну суму 26791,92 (а.с. 35-42). Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пункт 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 визначає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Пункт 21 вищезазначеної постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Ч. 3 п. 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 визначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно індивідуальної відомості про застраховану особу розмір нарахованої заробітної плати позивачу за останні 2 календарні місяці роботи - червень та липень 2017 р. складає: червень (20 робочих днів) - 4899,36 грн., липень (21 робочий день) - 4935,22 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 239,86 грн., виходячи із розрахунку (4899,36 грн. + 4935,22 грн.) / (20 дн. (червень) + 21 дн. (липень)) = 239,86 грн. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить (за період з 16 серпня 2017 року по 20 лютого 2018 року) 135 робочих днів х 239,86 грн = 32381,10 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Поскільки відповідачем своєчасно не проведено повний розрахунок з позивачем, він має компенсувати втрати частини доходів позивача, які складають, згідно розрахунку позивача, з яким погодився суд, 2160,67 грн. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу заподіяних позивачу фізичних та моральних страждань, вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди 500,00 грн., що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, в решті стягнення суми в розмірі 4500,00 грн. моральної шкоди відмовити.

Outcome: partial