Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Торгово-промислової палати України (далі по тексту - відповідач, ТПП України), третя особа: [PERSON] про поновлення порушених трудових прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала в ТПП України з 1995 року, а з 27.05.2010 року на посаді віце-президента Палати згідно із рішенням Ради Палати від 27.05.2010 року. Позивач зазначала, що працюючи на різних посадах у ТПП України, вона брала активну участь в реалізації багатьох міжнародних програм і проектів, зазвичай у якості керівника проекту (програми) чи національного консультанта програми. Під керівництвом [PERSON] була успішно реалізована Програма розвитку системи регіональних ТПП України за напрямком - адаптація роботи до вимог Євросоюзу. 05 жовтня 2015 року [PERSON] ознайомили з наказом від 19 травня 2015 року № 50л про її звільнення з посади віце-президента ТПП України на підставі п. 2 ст. 36, п.2 ст.23 та ст. 118 КЗпП України та рішення Ради ТПП України № 1 (п.1) від 19.05.2015 року. У наказі № 50л зазначалось, що «у зв`язку із закінченням строку повноважень за виборною посадою та відсутністю у штатному розкладі ТПП України посади начальника Управління міжнародних програм та економічних досліджень, з якої було зроблено переведення на виборну посаду віце-президента та відсутністю іншої рівноцінної роботи (посади) [PERSON] було звільнено з посади віце-президента ТПП України 19 травня 2015 року. Звільнення та видача Наказу відбулось з грубим порушенням вимог трудового законодавства та із застосуванням обману. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.01.2019 року справі № 757/40835/15-ц було визнано незаконним наказ Торгово-промислової палати України від 19 травня 2015 року № 50-л, викладений в редакції наказу від 29 березня 2016 року № 33-л про звільнення [PERSON] з посади віце-президента Торгово-промислової палати України з 19 травня 2015 року. Судом відмовлено у поновлені на посаді віце-президента ТПП України у зв`язку із закінченням строку обрання на цю виборну посаду. Верховний Суд прийшов до висновку, що ця посада була виборною, а тому поновлення саме на цю посаду після закінчення строку є неможливим. Позивач вважала, що Верховний Суд зробив неправильний висновок щодо виборності її посади, а саме рішення не призвело до ефективного поновлення порушених трудових прав. Але рішення є остаточним, а тому його необхідно враховувати. Зазначала, що судом не змінено дату звільнення чи формулювання звільнення, а повністю визнано незаконним Наказ відповідача № 50-л. Також Верховним Судом не визнано необґрунтованими посилання позовної заяви на ст. 118 КЗпП і скасовано рішення попередніх інстанцій у т.ч. у частині, яка стосувалась визнання правомірними дій ТПП України при застосуванні цієї статті КЗпП. Суд вирішив, що не може поновити [PERSON] на іншій посаді, оскільки при звільненні їй не пропонувалась жодна інша посада, а посада, з якої вона була звільнена при обранні на посаду віце-президента відсутня у штаті. Очевидно, що суд не міг самостійно визначити таку посаду. Тому відмова у поновлені на роботі стосується виключно виборної, на думку Верховного Суду, посади віце-президента. Це значить, що після визнання Верховним Судом незаконним Наказу про звільнення ТПП України самостійно повинна відновити порушені права та належно здійснити процедуру припинення повноважень на виборній посаді з обов`язковим пропонуванням іншої рівноцінної посади. Таким чином, на даний момент, наказ про звільнення скасовано, а нового наказу не видано і судом не встановлено іншої дати звільнення. Вказане означає відсутність правової підстави для припинення трудових відносин [PERSON] з ТПП України. А отже вони продовжують тривати і Торгово-промислова палата повинна здійснювати позивачу усі виплати, передбачені трудовим законодавством. За таких обставин, позивач вважала, що ТПП України повинна належно оформити висновки суду про припинення повноважень віце-президента ТПП України та виконати вимоги ст. 118 КЗпП, що встановлює гарантії для працівників, чиї повноваження за виборною посадою були припинені. Відповідно до ст. 118 КЗпП працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації. Тобто відповідач повинен запропонувати позивачці попередню роботу, а при її відсутності - іншу рівноцінну роботу. Лише після виконання цього обов`язку та відмови [PERSON] від запропонованої роботи її може бути звільнено шляхом видачі нового Наказу про звільнення та внесення відповідного запису у трудову книжку. Однак відповідачем не вжито жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду та відновлення порушених прав позивачки. З огляду на це, представник позивачки надіслав ТПП України вимогу про виконання рішення суду, яка була отримана відповідачем 11.05.2019 року. Позивач вимагала належно врегулювати триваючі трудові відносини та здійснити виплати, що передбачені рішенням суду. Окрім того зазначила, про необхідність внесення відповідного запису у трудову книжку. 11.06.2019 року на поточний рахунок [PERSON] від ТПП України надійшли кошти, які дорівнюють сумам, визначеним рішенням суду. Однак жодних інших дій на відновлення прав позивачки палата не здійснила. Зокрема її не допущено до роботи, не запропоновано іншої посади, не видано відповідного наказу, не внесено запису до трудової книжки, саму книжку не видано, не проведено інших виплат, передбачених трудовим законодавством. Відповіді на звернення також не надано. 11.07.2019 року представник позивача повторно надіслав ТПП України вимогу до 16.07.2019 року виконати рішення суду в частині належного оформлення наслідків скасування наказу про звільнення. У відповідь на ці звернення відповідач надав лист від 17.07.2019 року № 1797/05-7.3, у якому в задоволенні вимог позивача було відмовлено і повідомлено, що окрім виплат, які були здійснені 11.06.2019 року ТПП України нічого не зобов`язана робити, а вимоги про виплату належних позивачці сум названо «вимаганням». Окрім того, позивач зазначала, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ст. 47 КЗпП). Згідно зі статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації (п. 4 вказаної Постанови). Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі за текстом - Інструкція), встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу [пункт 2.4 Інструкції]. Відповідно до п. 4.1 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Незважаючи на ці прямі та однозначні норми, ТПП України до дня звернення позивача із позовом не видала [PERSON] трудову книжку з відповідними записами та не вживала жодних заходів для її видачі. При розгляді справи № 757/40835/15-ц ТПП України надала до суду документи, які, начебто, пояснюють причину порушення цього обов`язку роботодавця, а саме: службова записка від 22.05.2015 року начальника відділу кадрів [PERSON] та провідного інженера відділу кадрів [PERSON] на ім`я першого віце-президента ТПП України [PERSON] та Акт № 2-ЛС від 22.05.2015 року начальника відділу кадрів [PERSON] та провідного інженера відділу кадрів [PERSON] Саме на ці обставини посилається відповідач і у листі від 17.07.2019 року № 1797/05-7.3. У зазначених документах вказується, що [PERSON] 18 травня 2015 року, зловживаючи своїм службовим становищем, обманним шляхом заволоділа своєю трудовою книжкою, а саме вихопила її у керівника відділу кадрів [PERSON] і не повернула, незважаючи на неодноразові нагадування [PERSON] . Однак дані документи повністю не відповідають дійсності і містять очевидну неправду. Позивачка не отримувала, а тим більше не «вихоплювала» трудову книжку у працівника відділу кадрів. Її трудова книжка знаходилась і, як сподівається позивач, продовжує знаходитись у володінні ТПП України. Про ці документи позивачка вперше дізналась з матеріалів справи № 757/40835/15-ц за її позовом про визнання звільнення незаконним. Вважала, що такі недостовірні документи були складені з метою уникнення відповідальності за очевидне порушення вимог законодавства у зв`язку із невручення [PERSON] трудової книжки при незаконному звільненні. Позивач усвідомлює, що надати докази, які б спростовували недостовірну інформацію з цих документів їй буде важко, а особи, які підписали цей документ знаходяться у прямій залежності він керівництва ТПП України і могли піддаватися впливу та надавати недостовірну інформацію з метою збереження посади. Однак дані документи є сумнівними тому, що у [PERSON] не було жодної причини для таких дій і потреби у них. Навіть, якщо припустити, що такі дії пов`язані з наступним незаконним звільненням, то таке припущення не матиме підстав, бо саме звільнення відбулось 20.05.2015 року. До цього і 18 травня 2015 жодних конфліктів з керівництвом ТПП України у [PERSON] не було. Більше того, у них була домовленість про її перехід на посаду почесного віце-президента, яку [PERSON] озвучив на Раді ТПП України 19.05.2015 року, що її повністю влаштовувало. Вона щиро вірила керівництву і жодних причин для таких неадекватних дій у неї не було і не могло бути. Та і який зміст вихоплювати і втікати з трудовою книжкою, якщо на той момент вона мала право і можливість отримати її цілком офіційно і без потреби застосовувати обман чи такі безглузді та неадекватні дії, які перекреслюють її багаторічну бездоганну репутацію. По-друге, протиправне заволодіння трудовою книжкою, начебто, трапилось 18 травня 2015 року, але службову записку та Акт складено лише 22 травня 2015 року, тобто через 4 дні. Якби такий факт мав місце, то це фактично було б надзвичайною подією (у ТПП України ще ніколи не було таких випадків). Досвідчений керівник відділу кадрів за жодних обставин не чекав би 4 дні для того, щоб повідомити керівництво про таку надзвичайну подію. Окрім того, керівник відділу кадрів достовірно знав, що при звільненні потрібно вручити трудову книжку і начебто ознайомлював [PERSON] з наказом про звільнення 20.05.2015 року. Але при цьому жодної згадки про неможливість вручити їй трудову книжку немає. На думку позивача, такі документи з`явились лише після подачі [PERSON] позову до суду. По-третє, ТПП України жодного разу не зверталось до позивачки щодо трудової книжки ні письмово, ні усно. Хоча за таких обставин та при наявності обов`язку роботодавця внести відповідний запис у трудову книжку та вручити її у день звільнення ТПП України мало би письмово звернутись до неї з вимогою повернути трудову книжку для внесення запису. Але цього не було зроблено, що може бути пояснено лише одним - версія ТПП України не відповідає дійсності і виникла лише на стадії судового розгляду з метою виправдання незаконних дій при моєму незаконному звільненні. По-четверте, описані у службовій записці дії мають ознаки злочину з боку [PERSON] , однак ТПП України не зверталась ні до правоохоронних органів, ні до суду з метою забезпечити можливість виконати свій обов`язок роботодавця внести запис у трудову книжку. По-п`яте, якби [PERSON] дійсно заволоділа трудовою книжкою, то очевидно, що за 4 роки вже би нею скористалась. Проте вона вже 4 роки несе матеріальні втрати у зв`язку із реальною відсутністю у неї трудової, що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 15.05.2019 року № 101147/03 та лист Українського національного комітету Міжнародної Торгової Палати від 17.07.2019 року № 247. У зв`язку з наведеним, твердження відповідача, що позивачка неправомірно заволоділа трудовою книжкою не відповідає дійсності. Усі ці пояснення надавались під час розгляду справи № 757/40835/15-ц, але це не було предметом позовних вимог, а тому суд не давав оцінку цим документам та поясненням сторін. Частиною 4 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у Постанові від 28 березня 2019 року у справі № 243/9539/2017 стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк трудової книжки. Позивач зазначала, що трудова книжка не видана з вини ТПП України, оскільки вона знаходиться у неї і відповідно до законодавства саме роботодавець веде трудові книжки і несе відповідальність за їх належне збереження, оформлення та видачу у разі звільнення. У зв`язку із відсутністю трудової книжки [PERSON] не може працевлаштуватись за наймом. З моменту звільнення вона не працевлаштована і працює виключно на громадських засадах. Окрім того, з огляду на відсутність у позивачки трудової книжки порушені її права на отримання належного розміру пенсії. Про це свідчить лист Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 15.05.2019 року № 101147/03 про відмову перевести [PERSON] у категорію непрацюючих пенсіонерів у зв`язку із тим, що вона не надала у Фонд трудову книжку із записом про звільнення з роботи. Таким чином є усі підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 4 статті 235 КЗпП України і стягнути середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки. Відповідно до законодавства трудова книжка мала би бути видана позивачці 19.05.2015 року, однак не видана до сьогодні. Таким чином строк порушення видачі трудової книжки по дату позову (17.07.2019 року) складає 1520 днів. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.01.2019 справі № 757/40835/15-ц встановлено, що мій середньоденний заробіток для розрахунку плати за вимушений прогул складає 707,38 грн. Таким чином за прострочення видачі трудової книжки станом на день позову відповідач має виплатити позивачці 1075217,6 грн. (707, 38 грн. х 1520 днів). Також відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.01.2019 року справі № 757/40835/15-ц відповідача зобов`язано виплатити позивачці середній заробіток за вимушений прогул за період з 19 по 27 травня 2015 року у розмірі 4244,28 грн. Відповідач сплатив цю суму лише 11.06.2019 року.

Outcome: partial