Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

В лютому 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] 12247 грн. 61 коп. заборгованості по кредиту та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. В обґрунтування вимог представник позивача зазначав, що відповідач 06.02.2014 року уклав з Банком договір б/н, згідно якого отримав кредит у розмірі 6500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] не виконав свій обов`язок щодо своєчасного повернення кредиту, тому з нього підлягають стягненню тіло кредиту, проценти за користування кредитом та штрафи, а також судові витрати. 09 квітня 2020 року судом ухвалено заочне рішення по справі, копію якого відповідач отримав 18 квітня 2020 року. [PERSON] 25 червня 2020 року надіслав до суду заяву про перегляд заочного рішення, яке ухвалою цього ж суду 04 серпня 2020 року скасовано та призначено судове засідання з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Представник відповідача адвокат Казарець А.Г. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропущеним банком строком позовної давності, а також зазначив, що [PERSON] не ознайомлений з відсотками, штрафами та пенею, тому що відсутній його підпис на тарифах банку. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що між Банком та [PERSON] 06.02.2014 року шляхом підписання анкети-заяви укладено договір про надання банківських послуг, за яким для позичальника надано кредит у розмірі 6500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору відповідач належним чином не виконував, оскільки не повернув отриманої в Банку суми. Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 13.01.2020 року, за позицією позивача, складає 12247 грн. 61 коп., а саме: 5828 грн. 69 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 5359 грн. 51 коп. - проценти за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 559 грн. 41 коп. - штраф (процентна складова). Вирішуючи законність позовних вимог суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Частиною 1 статті 634 вказаного Кодексу встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із анкети-заяви, підписаної Банком та [PERSON] вбачається, що в ній відсутні правила надання банківських послуг, тарифи обслуговування кредитних карт, а саме строк дії договору, процентна ставка, сума комісії, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми тощо. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (далі Постанова) передбачено, якщо Правила надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт не містять підпису боржника, то з огляду на їх мінливий характер, їх не можна вважати складовою кредитного договору, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо ним підписана, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові вказує, що оскільки підписана лише заява-анкета, яка не містить детальних умов договору, а Правила надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт не містять підпису боржника, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками та штрафами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06.02.2014 року, посилався на Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору, положеннями яких передбачені процентна ставка за користування коштами, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання [PERSON] кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. При цьому вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] . Банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З огляду на зазначене, відсутні правові підстави для стягнення на користь АТ КБ «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів, оскільки в матеріалах справи не містяться дані щодо прийняття боржником умов і тарифів кредитування, а тому з [PERSON] підлягає до стягнення лише тіло кредиту у сумі 5828 грн. 69 коп. Суд не приймає до уваги позицію представника відповідача адвоката Казарця А.Г. щодо необхідності відмови у позові із підстав пропуску Банком строку позовної давності. Відповідно до статті 256ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Як вбачається із даних розрахунку заборгованості по кредиту, погашення якої здійснювалося періодично та востаннє проплата здійснена 24.10.2019 року, відтак такі заперечення не заслуговують на увагу та відсутні підстави вважати про пропуск Банком строку позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (47.59 %) в сумі 1000 грн. 34 коп.

Outcome: partial