Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлої [INFO] року на житловий будинок літ. «А-1», прибудову літ. «а», що складається з приміщень: 1 - коридор, 2 - комора, 3 - кімната, 4 - кімната, загальною площею 32,8 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., літню кухню літ. «Б», прибудову літ. «б», погріб літ. «В», сарай літ. «Д», літній душ літ. «З», вбиральню 1, колодязь літ. «К», колонку літ. «К1», які розташовані в [ADDRESS]; визнати за ним, [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на незавершений будівництвом житловий будинок літ. «Ж-2» та надати йому право продовжити та завершити будівництво житлового будинку літ. «Ж-2», збудованого згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради № 164 від 27.04.1979 року, та зареєструвати в установленому законом порядку. Позивач надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області надав суду заяву в якій просив розглянути справу без участі представника. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується актовим записом № 127 від 30 жовтня 2000 року Виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] виданому 30 жовтня 2000 року (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS]. Заповіту спадкодавець не складала. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем за законом є [PERSON], який 28 квітня 2001 року звернувся з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Але, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, а саме на домоволодіння [ADDRESS], [PERSON] було відмовлено, оскільки не підтверджується факт належності померлій спадкового майна: житлового будинку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 червня 2014 року (а.с.9). Встановлено, що рішенням № 164 від 27 квітня 1979 року виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради батьку позивача [PERSON] було надано право будівництва нового будинку на земельній ділянці [ADDRESS] (а.с.19). З 1979 року у користуванні [PERSON] перебувала земельна ділянка площею 0,2716 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства (а.с.16). На вищевказаній, земельній ділянці батьки позивача [PERSON] та [PERSON] збудували будинок літ. «А-1», що підтверджується актом обстеження складеним бюро технічної інвентаризації для встановлення прав володіння від 03 січня 1972 року, з якого вбачається, що домоволодіння по [ADDRESS] належить [PERSON], який побудував будинок на земельній ділянці, що виділена Кіровською селищною радою Дніпропетровського району. Будинок літ. «Ж-2» побудований на протязі 1979-1980 роках на підставі вищевказаного дозволу в зв'язку з фінансовими труднощами та станом здоров'я батьки позивача [PERSON] та [PERSON] не мали можливості завершити будівництво. [INFO] року [PERSON] помер (а.с.11),після його смерті відкрилася спадщина на вищевказане домоволодіння. На момент смерті спадкоємцем за законом була дружина померлого [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, однак до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталася. Встановлено, що відповідно до інвентаризаційної справи станом на 04 грудня 2004 року правова документація на будинок [ADDRESS] - не виготовлялася , право власності не оформлене (а.с.14). Окрім цього, як вбачається з листа КП Дніпропетровського району «БТІ» № 992/01-12 від 11 жовтня 2012 року, за архівними даними БТІ та даними електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 10 жовтня 2012 року інформація щодо оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] - відсутня (а.с.15). З роз'яснень наданих державною архітектурно-будівельною інспекцією України в Листі № 40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року» вбачається, що 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва Постановою КМУ від 05.08.1992 року № 449, тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Крім того, з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-5376 від 30.07.2012 року «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» видно, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На теперішній час є чинним Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, в редакції від 13.06.2012 року. Згідно з п.1.1, п.3.1 Порядку передбачається прийняття в експлуатацію усіх закінчених будівництвом об'єктів, збудованих до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт, заяви про прийняття в експлуатацію яких подано до 31.12.2012 року, за винятком закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них. За приписами абзацу 2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, на час будівництва та завершення будівництва житлового будинку (1952 року побудови), що є предметом спору, реєстрація права власності на нього не вимагалась. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: «Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Зібрані по справі докази вказують, що фактично, померлій [INFO] року [PERSON], належав житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями і спорудами, однак за життя спадкодавець не зареєструвала належне їй право власності на спадкове домоволодіння, зв'язку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Не зважаючи на те, що ніхто не оспорює спадкове право позивача, він не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки спадкодавцем [PERSON] за життя не оформлено правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями та спорудами після смерті чоловіка [PERSON]. Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва на право власності не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а згідно із ст. 16 ЦК України способом захисту свого права є визнання права. За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги, оскільки судом встановлені всі обставини, які дають позивачу право на визнання його права власності на спадкове майно в порядку спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: approved