Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Меланчук І.В., звернувся до суду з позовом до відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (далі Фонд) про відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позову вказує, що позивач перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», та займала посаду геолога дільниці, 09.09.2003 року під час виконання своїх трудових обов`язків, з вини роботодавця, внаслідок нещасного випадку, отримала тілесні ушкодження у виді «відкритої черепно-мозкової травми, здавлювання мозку з епідуральної гематомою праворуч тім`яно-потиличної області, забій стовбура мозку, субарахноїдальний крововилив, в/п зводу черепа, імпрігнація дрібних частин сторонніх тіл обличчя, грудної клітки, кінцівок». Зазначив, що внаслідок даного трудового каліцтва 18.11.2003 року позивач пройшла огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено стійку втрату працездатності в ступені 80 %, визначено ІІ групу інвалідності та необхідність забезпечення медикаментозним лікуванням, встановлена необхідність проведення оперативного лікування. 11.01.2005 року позивач повторно пройшла огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу визначено 70% втрати професійної працездатності, встановлено ІІ групу інвалідності, необхідність забезпечення медикаментозним лікуванням, до аналогічного висновку щодо стану здоров`я позивача дійшла медико-соціальна експертна комісія за результатами проходження позивачем повторного переогляду 12.01.2006 року. За результатами переоглядів МСЕК 11.01.2007 року, 03.01.2008 року позивачу призначено ІІІ групу інвалідності, встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва 60 %, визначена необхідність забезпечення медикаментозним лікуванням, лікуванням в стаціонарних умовах, амбулаторно, забезпечення виробами медичного призначення. 17.12.2009 року за результатами переогляду МСЕК позивачу встановлено безстрокову втрату професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, призначено ІІІ групу інвалідності, визначено безстрокову необхідність у забезпеченні медикаментозним лікуванням, лікуванням в стаціонарних умовах, амбулаторно, забезпечення виробами медичного призначення Вказав, що ушкодженням здоров`я, безстроковою втратою працездатності, позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у перенесенні больових відчуттів, необхідності нераціонально витрачати час та залучати додаткові зусилля для організації свого життя, необхідності проходити лікування, огляди лікарськими комісіями, обумовлена втратою позивачем можливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, відсутністю у позивача можливості повною мірою реалізовувати свої звички та бажання. Зазначає, що у позивача постійно спостерігаються головний біль, запаморочення при ході, постійна слабкість, оніміння в правих кінцівках, порушення пам`яті, шум у вухах, порушення сну, роздратованість, дані негативні наслідки є безстроковими, постійно завдавали та будуть завдавати позивачу фізичних та душевних страждань, зменшуючи якість життя позивача. Вважає, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду покладається на Фонд, а тому просить стягнути із Фонду в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 377\~840 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та платежів. 22 липня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 27.11.2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовні вимоги, в якому представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що на теперішній час відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача оскільки на момент подання позову положення законодавства, що передбачали таку можливість втратили чинність. Вказує, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, то відсутні підстави покладення на Відповідача обов`язку здійснювати таку виплату. Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме відповідачем, а тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності доч. 2\~ст. 247 ЦПК Українифіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що станом на 09.09.2003 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах із ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 09 вересня 2003 року о 9 год. 30 хв. з позивачем, яка виконувала свої трудові обов`язки, перебуваючи на робочому місці стався нещасний випадок, внаслідок якого позивач отримала тілесні ушкодження у виді «відкритої черепно-мозкової травми, здавлювання мозку з епідуральної гематомою праворуч тім`яно-потиличної області, забій стовбура мозку, субарахноїдальний крововилив, в/п зводу черепа, імпрігнація дрібних частин сторонніх тіл обличчя, грудної клітки, кінцівок». Вказаний нещасний випадок визнано компетентною комісією таким, що пов`язаний з виробництвом. Зазначені обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача, а також актом (форми Н-1) про нещасний випадок на виробництві та актом (форми Н-5) розслідування нещасного випадку. Відповідно до виписки з акту огляду ВТЕК від 18.11.2003 позивачу первинно встановлено втрата професійної працездатності в ступені 80 %, призначено ІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, визначено потребу у забезпеченні медикаментозним лікуванням оперативним лікуванням. 11.01.2005 року позивач повторно пройшов огляд лікарською експертною комісією, за результатами якого позивачу визначено втрату професійної працездатності в ступені 70%, призначено ІІ групу інвалідності, визначена необхідність у забезпеченні медикаментозним лікуванням, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії МСЕ-ДНА-01 №438502. 12.10.2006 року за результатами повторного огляду медико-соціальною експертною комісією, позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності - 70%, призначено ІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, визначена необхідність у забезпеченні медикаментозним лікування, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби додаткових видах допомоги» серії ДНА-02 №08243. 11.01.2007 року позивач повторно пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та призначено ІІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, визачено необхідність у забезпеченні медикаментозним лікуванням, лікуванням в умовах стаціонару та амбулаторно, виробами медичного призначення, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби додаткових видах допомоги» серії ДНА-02 №015087. 03.01.2008 року позивач повторно пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та призначено ІІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, визачено необхідність у забезпеченні медикаментозним лікуванням, лікуванням в умовах стаціонару та амбулаторно, виробами медичного призначення, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби додаткових видах допомоги» серії ДНА-02 №015215. 17.12.2009 року позивач повторно пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% безстроково та призначено ІІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, визачено бестрокову необхідність у забезпеченні медикаментозним лікуванням, лікуванням в умовах стаціонару та амбулаторно, виробами медичного призначення, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії ДНА-02 №030574. Відповідно до медичної документації виданої на ім`я позивача та наявної в матеріалах справи, позивач неодноразово лікувалась внаслідок отриманого трудового каліцтва, однак курси лікування не надавали належного терапевтичного ефекту, при зверненнях до медичних закладів неодноразово знаходили своє підтвердження скарги позивача на перенесення фізичного болю, загальну слабкість, порушення функцій організму. Згідно ст.ст.15,\~16 ЦК\~кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~статті 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з частиною першою\~статті 1168 Цивільного кодексу\~(далі\~ЦК) України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої\~статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~(далі Закон №1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку\~своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні\~грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у\~статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга\~статті 13 Закону№1105-XIV\~у вказаній редакції). Ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом первинно встановлено позивачу з 18 листопада 2003 року. Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я,\~Закон № 1105-XIV\~пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі\~Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої\~статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I\~Закону № 717-V\~скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 ЦК України\~та\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Посилання відповідача на те, що зазначене рішення Конституційного Суду України слід розуміти як таке, яким встановлено, що з дня набрання чинності\~Законом № 717-V\~відповідальність за заподіяння моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку покладена на роботодавця як за ті нещасні випадки на виробництві, які можуть трапитися після набрання чинності вказаним\~Законом, так і за ті, які трапилися до набрання ним чинності. Тобто, відповідач стверджував, що\~Закон № 717-V\~має зворотну дію, встановлюючи цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя\~статті 5 ЦК України). З огляду на вказане\~Закон № 717-V\~не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий\~закон\~застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати\~ Закон № 1105-XIV\~у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої\~статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої\~статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої\~статті 23 ЦК України). Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя\~статті 23 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Однакове застосування\~закону\~забезпечує загальнообов`язковість\~закону, рівність перед\~законом\~та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд установив, що позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності 18.11.2003 року, а тому з урахуванням, положень статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Отже, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності та ушкодженням здоров`я йому спричинена моральна шкода, Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, приймає до уваги ступінь втрати професійної працездатності позивачем внаслідок трудового каліцтва - 80 %, що встановлено первинно та \~60 % - повторно і безстроково, тяжкість наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотність таких наслідків, враховує ступінь втрати працездатності, постійний характер страждань позивача, який відчуває постійний фізичний біль, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять у зв`язку з суттєвим погіршенням функцій організму, що вносить істотні вимушені зміни у спосіб життя позивача, виходячи із засад розумності та справедливості, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 180000,00 грн. без урахування утримання податку з доходу фізичних осіб, інших зборів та платежів. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі по 1800 грн.

Outcome: partial