Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна. В своїй заяві позивач вказав, що він перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 1997 року по 2013 рік, від якого мають сина [PERSON], 1997 року народження. За період спільного проживання, в 2002 р. вони придбали житловий будинок по [ADDRESS], а також в червні 2003 року відповідач отримала Державний акт на право власності на землю. Вони проживали як сім'я, а в січні 2013 року розірвали шлюб, тому на думку позивача, житловий будинок та земельна ділянка є такими, що набуті в період шлюбу, а тому він має право на ? частину вказаного майна. Прохав визнати житловий будинок та земельну ділянку спільною власністю подружжя та визнати за ним право приватної власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги і просить суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач та його представник позов не визнали, прохали в позові відмовити, пояснивши суду, що спірний будинок придбаний за власні кошти відповідача, а право на земельну ділянку набуте відповідачем до шлюбу, тому поділу земельна ділянка не підлягає. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 22.02.1997 року у Пархомівській сільській раді Краснокутського району Харківської області, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане відділом РАЦСу Краснокутського РУЮ Харківської області від 18.04.2007 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON], що підтверджує свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Пархомівською сільською радою 15.08.1997 року. Відповідно до рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 24.10.2000 року, шлюб між сторонами розірвано. 25 січня 2013 року сторони зареєстрували розірвання шлюбу у відділі державної реєстрації актів цивільного стану РС Краснокутського РУЮ Харківської області, що підтверджує свідоцтво про розірвання шлюбі серії [NUMBER] від 25.01.2013 року. Враховуючи, що рішення суду про розірвання шлюбу постановлено в 2000 році, а сама реєстрація розлучення в органах РАЦСу відбулася в січні 2013 р., тому шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації, так як відповідно до ст.44 КпШС України (в ред. 1969 року), шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадського стану. Розірванння шлюбу підлягає реєстрації в державних органах реєстрації актів громадянського стану, про що видається відповідне свідоцтво (ст.158 КпШС України). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] в період з 1997 року по 2013 рік перебували в зареєстрованому шлюбі і мали на праві спільної власності майно, яке підлягає поділу. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Краснокутською державною нотаріальною конторою, 11.09.2002 року за час спільного проживання сторонами був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], який був зареєстрований за відповідачем в Краснокутському БТ. Відповідач в 1994 році була прийнята в члени КСП «Україна» та мала право на земельну частку (пай). Відповідно до довідки відділу Держземагенства у Краснокутському районі відповідач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) у серпні 1996 року отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], який зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Україна». На підставі рішення Пархомівської сільської ради від 27.03.2000 року, [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку площею 4,6267 га на території Пархомівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 28.06.2003 року. Як свідчать довідки Пархомівської сільської ради, [PERSON] була зареєстрована разом з сином по [ADDRESS] з січня 2002 року по грудень 2013 року, а позивач з січня 2000 року по листопад 2013 року [ADDRESS], а з листопада 2013 року - [ADDRESS]. Враховуючи, що поділ майна відбувається на даний час, то слід застосовувати норми чинного законодавства. Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Відповідно до ст.69 ч.1 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Згідно роз'яснень, що містяться в п.п. 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Позов підтверджується наступними доказами, а саме актом обстеження від 18.06.2014 року, складений в присутності депутата Пархомівської сільської ради [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] з 2002 року по 2013 рік дійсно проживав та вів господарство по [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] та їх сином. Допитаний по справі свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що дійсно сторони спільно проживали, звертались до нього з проханням посприяти благоустрою біля їх будинку. Позивачем надані фотознімки, згідно яких вбачається, що сторони в різний період часу спільно проживають, ведуть спільний бюджет, господарство, спільно відпочивають. Відповідач стверджує, що спірний будинок був придбаний за її власні кошти, які їй дала бабуся [PERSON]. Однак, на думку суду надані відповідачем рішення по заяві [PERSON] про те, що їй призначена компенсаційна виплата за примусову працю та розписка про отримання коштів [PERSON] за продаж будинку, показання свідка [PERSON], в присутності якої складалася розписка про отримання коштів [PERSON], не підтверджують того, що спірний будинок придбаний не за власні кошти подружжя. Крім того, договір купівлі продажу спірного будинку укладений між [PERSON] та [PERSON] Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме ці кошти, а не спільні сумісні, були витрачені на придбання спірного будинку. Суд, приходить до висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, придбаний за спільні кошти сторін та їх частки є рівними. Щодо земельної ділянки, то суд зазначає наступне. Спірна земельна ділянка, яка належить відповідачу згідно Державного акту на право приватної власності на землю не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки [PERSON] безоплатно отримала її в приватну власність у 1995 році, використавши своє право громадянина на приватизацію. Оскільки, приватизована земельна ділянка є власністю відповідача [PERSON], не є спільним майном подружжя та поділу не підлягає. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.2 ст.59, ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial