Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

В лютому 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про захист авторського права на знак для товарів та послуг. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що він є власником торгової марки «[INFO]» на підставі свідоцтва на знак для товарів і послуг № [NUMBER] від 18.12.2015 року. Йому стало відомо, що відповідачі в своїй господарській діяльності незаконно використовують знак для товарів і послуг без отримання його згоди, а саме рекламують цю продукцію та реалізовують її, в тому числі і за кордон. Просить встановити факт незаконного користування відповідачами знака для товарів і послуг «[INFO] », власником якого є він, заборонити відповідачам використовувати цей знак, у тому числі у електронних та печатних засобах масової інформації, заборонити відповідачам пропуск через митний кордон України з його знаком, імпорт яких здійснюється з порушенням права його інтелектуальної власності. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Антонець П.Д. підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідачів адвокат Лисакова О.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що жодним належним та допустимим доказом позивач не довів, що саме підприємства відповідачів незаконно використовують його авторський знак для товарів та послуг. В якості доказів додані роздруківки з невідомих сайтів, які відповідачам не належать і на яких вони не розміщували будь-якої інформації. Просить відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником торгової марки «[INFO]», що підтверджується свідоцтвом на знак для товарів і послуг № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів та послуг 11 вересня 2017 року, дата подання заявки 18 грудня 2015 року, дата закінчення строку дії свідоцтва 18 грудня 2025 року (а.с. 5, 6). Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з нормами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в цивільному процесі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК). Відповідно до положень ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано роздруківки з сайтів, які, на його думку, використовуються відповідачами. Між тим, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України веб-сторінкою ТОВ БП «Азовмашпром» є www. azovmashprom.itcom.net .ua , що не відповідає відомостям, наданим позивачем. Представник відповідачів не визнав, а позивач не підтвердив, що сайти, роздруківки з яких додані до позову в якості доказів, належать відповідачам. Позивач не підтвердив, що комерційна пропозиція, яка мала місце у липні 2015 році між відповідачем та ВАТ «Аксуський феросплавний завод», актуальна на теперішній час. (а.с. 7, 8). До того ж суд звертає увагу на те, що вказане листування мало місце до звернення позивача 18 грудня 2015 року із заявкою на отримання свідоцтва на знак для товарів та послуг. Позивач не підтвердив, що відповідачі здійснюють виробництво «[INFO] », його рекламу та продаж, в тому числі і за кордон. Висуваючи вимогу в позовній заяві про заборону відповідачам пропуску через митний кордон України «[INFO]», позивач та його представник не підтвердили жодним належним та допустимим доказом, що ці факти мали місце. Крім того, не скористались вони і своїм правом звернення до суду із заявою про забезпечення таких доказів. Роздруківки з порталу закупок про створення комерційної пропозиції, наданих позивачем, також не свідчать про протиправну діяльність відповідачів, оскільки : 1) мають статус «чернетка»; 2) графа «постачальник» - не заповнена.(а.с. 13, 14,71,72) До того ж сам позивач в судовому засіданні підтвердив, що будь-яких договорів, однією із сторін в яких були відповідачі, предметом якого є «[INFO] », після отримання ним свідоцтва, тобто після 18 грудня 2015 року, не укладались. Таким чином, суд, оцінюючи надані докази з точки зору їх належності та допустимості, відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed