Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

В листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначалось, що відповідно до укладеного договору б/н від 08.08.2012року відповідач отримав кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. В порушення норм чинного законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 17.07.2019 виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 25503 грн.48 коп., яка складається із: 11305,44 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11610,82грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 896,58 грн. проценти, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина), 1190,64 грн. процентна складова. У зв`язку з наведеним вище, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати у справі. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Разом з поданням 06.11.2019 року позовної заяви позивач подав також клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача і відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. Ухвалою Полонського районного суду від 04.12.2019 року справу призначено до судового розгляду. 10.01.2020 року до суду надійшов відзив в якому [PERSON] позов не визнав, посилався на те, що кредитного договору не укладав та не користувався кредитними коштами, а підпис в анкеті заяві не його, тому просив у позові відмовити. 03.02.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому просили позовні вимоги банку задовольнити, оскільки відповідачем не надано жодного доказу, що підпис на анкеті заяві йому не належить. 21.02.2020 року ухвалою Полонського районного суду справу призначено до розгляду з викликом сторін. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] не заперечував отримання [PERSON] кредитних коштів у сумі 5500грн., однак просив відмовити у позові, посилаючись на те, що кредитний договір було укладено у 2012 році, тобто банк звернувся із пропущеним строком позовної давності. А також зіслався на те, що відповідач не підписував та не був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами. Заслухавши представника відповідача, дослідивши докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких мотивів. Встановлено, що 08.08.2012 року відповідач звернувся до позивача з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, виявивши бажання укласти з банком кредитний договір в національній валюті з кредитним лімітом на картковий рахунок. В матеріалах справи наявний наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором б/н від 08.08.2012 року, укладеним між АТ «ПРИВАТБАНК» і відповідачем, станом на 17.07.2019 року, в якому зазначено, що на вказану дату заборгованість відповідача перед позивачем становить 25503 грн.48 коп., з них 11305,44 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11610,82грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 896,58 грн. проценти, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина), 1190,64 грн. процентна складова. Як вбачається з довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти № [NUMBER] , відповідно до наявної у справі виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по картковому рахунку відповідача, за укладеним між сторонами кредитним договором відповідачу було встановлено кредитний ліміт лише 01.08.2017 року в розмірі 5500,0 грн., видано кредитну картку № [NUMBER] строком дії до вересня 2020 року. Як видно із наданої банком виписки, з 01.08.2017 року відповідач користувався виданою йому позивачем карткою, використовував кошти позивача, вносив позивачеві кошти на погашення кредитної заборгованості через Приват 24 в розмірі 500грн. та шляхом списання їх позивачем з бонусного рахунку в сумі 35,07грн. Вказані обставини підтверджуються випискою по особовому рахунку позичальника. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Із заяви позичальника [PERSON] від 08.08.2012року вбачається, що в ній процентна ставка не зазначена, відсутні правила надання банківських послуг, не визначено зміну умов кредитування, строки повернення кредиту, відповідальність позичальника у вигляді сплати штрафів. Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім тіла кредиту, складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами та штрафи. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг і Тарифи, як невід`ємні частини укладеного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і Банку, відповідальність сторін. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифи розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, штрафів, зокрема саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані [PERSON] . Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків та штрафів за користування кредитними коштами, надані Банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який наявний в матеріалах справи, не містить зазначення строку їх дії, підпису відповідача. Відсутній також документ, яким вони затверджені. З огляду на мінливий характер Умов та правил надання банківських послуг, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів та штрафів за користування кредитними коштами. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Спірні договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною 2 статті 9 цього Закону про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими Банк. \~ \~ \~ \~При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Вимоги про стягнення відсотків за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем, в порушення вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] було фактично отримано у банку кредитні кошти саме в розмірі 22\~916,26? (11305,44 грн. нарахована банком заборгованість за тілом кредиту + 11610,82 грн., як нарахована заборгованість за простроченим тілом кредиту), а тому приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по тілу та простроченому тілу, що перевищує кредитний ліміт. Враховуючи те, що позивач дійсно надав відповідачеві кошти за кредитним договором на умовах строковості і платності, однак такі кошти були не повністю повернуті відповідачем, тому тіло кредиту на загальну суму 5500 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності виходячи з наступного. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В силу ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами було укладено 08.08.2012 року, кредитний ліміт на картку «Універсальна» № [NUMBER] строк дії якої до 09/20 в розмірі 5500грн. було встановлено з 01.08.2017 року, і в цей же день [PERSON] ці кошти було знято. Останній раз внесено кошти на погашення заборгованості за кредитом 01.02.2018року. З указаної дати перебіг позовної давності почався заново, тому на час пред`явлення банком позову до суду (18.11.2019 року) цей строк не сплив. Судові витрати у справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду, в сумі 1921 грн. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: 1921 грн. сплаченого судового збору х 5500 грн. присуджених коштів : 25503,48грн. заявлених до стягнення коштів = 422,62 грн. судових витрат до стягнення.

Outcome: partial