Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

В липні 2012 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім’єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку в майні, набутому за час проживання подружжя однією сім’єю, після цього надала позов в новій редакції та заяву про зміну позовних вимог. Ухвалами суду від 23 жовтня 2012 року та від 13 листопада 2013 року до участі в справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача залучено [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Посилалась на те, що в квітні 2000 року за місцем своєї роботи в департаменті економіки Чернівецької міської ради познайомилась з відповідачем [PERSON], вони почали зустрічатись. В грудні 2002 року вирішили спільно проживати та переїхали до її матері в квартиру [ADDRESS], де проживали разом однією сім’єю як чоловік і дружина, вели спільне господарство до грудня 2005 року. 30 січня 2004 року шлюб між [PERSON] та його дружиною [PERSON] був розірваний, причиною цього було саме його постійне перебування та проживання з нею однією сім’єю. Колишня дружина [PERSON] неодноразово приходила за місцем їх проживання та на її роботу, де вчиняла скандали, у зв’язку з цим в грудні 2005 року вони були змушені змінити своє місце проживання та переїхати на квартиру по вулиці 28 Червня м. Чернівців, яку їм надали їх спільні знайомі. В листопаді 2006 року вони знову змінили своє місце проживання та переїхали в квартиру [ADDRESS], де проживали однією сім’єю до 01 червня 2007 року, після чого в черговий раз переїхали проживати в квартиру [INFO]. Після того як шлюб між [PERSON] та його дружиною [PERSON] було розірвано, вони почали планувати зачаття дитини, протягом року цього не сталося і вони звернулися за допомогою до лікаря-гінеколога, пройшли обстеження та лікування, яке тривало по травень 2006 року, коли вона завагітніла. 16 січня 2007 року був зареєстрований шлюб між нею та [PERSON] за його ініціативою, а 22 січня 2007 року у них народився син [PERSON]. За час їх спільного проживання однією сім’єю без реєстрації шлюбу ними було спільно набуте майно, а саме: нежитлове приміщення мийки по вулиці Дзержика Корнелія, № 53-А м. Чернівців, житловий будинок № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців та інше майно. 07 липня 2005 року рішенням Чернівецької міської ради № 767 було затверджено проект відведення земельної ділянки в оренду під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по провулку Дзержика Корнелія, № 2 м. Чернівців, 09 жовтня 2006 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю надано дозвіл на виконання будівельних робіт, пов’язаних з будівництвом житлового будинку, після чого ними розпочато будівництво житлового будинку, яке було завершено в листопаді 2011 року і вони вирішили переїхати з орендованої квартири у свій новозбудований житловий будинок. Однак відповідач [PERSON] повідомив, що хоче продати їх будинок, на що вона заперечувала, оскільки їх син [PERSON] хотів там жити. Після цієї розмови [PERSON] вчинив сварку, категорично заборонив їй та сину вселятися у їх спільний новозбудований будинок, заявляючи при цьому, що цей будинок є лише його особистою власністю, так як він ще 11 жовтня 2006 року зареєстрував на нього право власності в ЧКОБТІ. Таким чином, відповідачем вже через два дні після отримання дозволу на виконання будівельних робіт було зареєстроване право власності на житловий будинок № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців в ЧКОБТІ. На даний час вона разом з їх малолітнім сином [PERSON] змушена винаймати квартиру. Крім того, рішенням 26 сесії Чернівецької міської ради IV скликання № 571 від 04 листопада 2004 року [PERSON] погоджено місце розташування та надано дозвіл на підготовку матеріалів попереднього погодження і складання проекту відведення земельної ділянки по вулиці Дзержика Корнелія, № 53 м. Чернівців орієнтовною площею 0,04 га в оренду для будівництва мийки, яке також було розпочато і проводилося спільно подружжям. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 869/23 від 08 грудня 2009 року автомийці було присвоєно поштову адресу вулиця Дзержика Корнелія, № 53-А. Таким чином, на час будівництва мийки відповідач [PERSON] вже майже три роки перебував з нею в офіційно зареєстрованому шлюбі. Оскільки майно: житловий будинок № 2 по провулку Дзержика Корнелія та нежитлову будівлю і споруди – мийку автомобілів по вулиці Дзержика Корнелія, № 53-А м. Чернівців вони з відповідачем [PERSON] придбали за час спільного проживання однією сім’єю без реєстрації шлюбу та в період шлюбу, то у відповідності до вимог ст.ст.60, 62, 63, 74 СК України та ст.368 ч.3 ЦК України воно є їх спільною сумісною власністю, в якому їх частки рівні. Відповідач [PERSON] оспорює її право власності на дане спільне майно і чинить перешкоди в користуванні ним, оскільки 15 серпня 2012 року право власності на нежитлову будівлю і споруди – мийку автомобілів по вулиці Дзержика Корнелія, № 53-А м. Чернівців було перереєстровано на [PERSON] відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 31 липня 2012 року про затвердження мирової угоди, а 20 серпня 2012 року право власності на об’єкт незавершеного будівництва - житловий будинок № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців було перереєстровано на [PERSON] відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 серпня 2012 року про затвердження мирової угоди. З врахуванням уточнених та збільшених позовних вимог на підставі ст.ст. 60, 62, 63, 70, 74 Сімейного кодексу України просить встановити факт її проживання однією сім’єю без реєстрації шлюбу в період з 30 січня 2004 року по 16 січня 2007 року з відповідачем [PERSON], визнати за нею право власності на спільно набуте подружжям майно з врахуванням інтересів дитини, а саме: на 3/5 частки, що становить 60% об’єкту незавершеного будівництвом житлового будинку № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців загальною площею 447,1 кв.м, в тому числі житловою площею 156,7 кв.м, та на 3/5 часток, що становить 60% нежитлової будівлі та споруди (будівля літ.А – мийка автомобілів загальною площею 167,5 кв.м, вигрібна яма – І, очисні споруди – ІІ) по вулиці Дзержика Корнелія, № 53-А м. Чернівців. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник збільшені позовні вимоги підтримали повністю, просять встановити факт її проживання однією сім’єю без реєстрації шлюбу в період з 30 січня 2004 року по 16 січня 2007 року з [PERSON], визнати за нею право власності на спільно набуте подружжям майно, а саме: на 3/5 частки, що становить 60% об’єкту незавершеного будівництвом житлового будинку № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців загальною площею 447,1 кв.м, в тому числі житловою площею 156,7 кв.м, та на 3/5 часток, що становить 60% нежитлової будівлі та споруди (будівля літ.А – мийка автомобілів загальною площею 167,5 кв.м, вигрібна яма – І, очисні споруди – ІІ) по вулиці Дзержика Корнелія, № 53-А м. Чернівців з врахуванням інтересів малолітнього сина з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини, доповнили, що подружні стосунки з відповідачем були припинені в листопаді 2011 року, з того часу не ведуть спільного господарства і не проживають разом, рішенням суду від 21 листопада 2012 року їх шлюб було розірвано. Під час проживання з відповідачем однією сім’єю з лютого 2004 року до січня 2007 року ними були придбані предмети домашнього вжитку: меблі, килими, пральна машина, телевізор, посуд та інше майно. Відповідач в жовтні 2006 року почав будівництво житлового будинку і приміщення мийки автомобілів, вона для цього надавала йому свої кошти, зокрема, 60000 доларів США в жовтні 2008 року, які отримала від продажу земельної ділянки. Будівництво цих обох об’єктів було завершено лише в липні та в листопаді 2011 року, після чого здано в експлуатацію, фактично проводилось в період шлюбу з відповідачем, а тому є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і пояснили, що він дійсно познайомився з позивачкою в 2000 році, почали зустрічатись, однак не дуже часто, їздили за кордон відпочивати разом, ходили в гості на урочисті події до знайомих, однак разом однією сім’єю до реєстрації шлюбу в січні 2007 року і народження сина не проживали, не вели спільного господарства, у них не було спільного бюджету. Надані позивачкою фотознімки зроблені після 2007 року, коли вже шлюб між ними був зареєстрований. [PERSON] хотіла народити дитину від нього, однак не могла завагітніти, тому і звернулась за медичною допомогою, він їй в цьому допомагав, здавав аналізи, але це не може підтверджувати факт проживання однією сім’єю, так як цього не було. В 2005 році він почав будівництво житлового будинку по провулку Дзержика Корнелія, № 2 на власні кошти і станом на жовтень 2006 року було збудовано 63% його готовності. Потім в 2006 році він взяв кредит в банку і на ці кредитні кошти продовжував будівництво, в липні 2007 року було вже 90% готовності будинку, з того часу більше нічого не було побудовано. Мийку автомобілів по вулиці Дзержика Корнелія, № 53-А він побудував на власні та кредитні кошти ще до початку будівництва будинку, а здана вона була в експлуатацію тільки в 2011 році. Кредитні кошти за кредитними договорами погашав банку не він, за мийку автомобілів погасив [PERSON], а за будинок [PERSON], у зв’язку з чим в погашення їм цієї своєї заборгованості він і передав приміщення автомийки та будинок, тому власниками цього майна є вони. Позивачка до будівництва будинку та мийки автомобілів немає ніякого відношення, тому її позовні вимоги є необґрунтованими і в їх задоволенні просять відмовити за безпідставністю. Третя особа [PERSON], який також за дорученням представляє інтереси третьої особи [PERSON], в судовому засіданні вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, повністю підтвердив пояснення відповідача [PERSON] в судовому засіданні. Також пояснив, що позивачкою не надано жодних належних і допустимих доказів про те, що вона підтримувала фактичні шлюбні стосунки з його братом [PERSON] з 2004 року. За дане майно, на яке позивачка просить визнати право власності, він та [PERSON] виплачували кредитні кошти замість [PERSON], тому дане майно не є спільним майном подружжя, воно не було набуто позивачкою та відповідачем за спільні кошти, доказів таких нею не надано. Тим більше, що і житловий будинок, і приміщення мийки автомобілів ще до звернення позивачки з даним позовом до суду були здані в експлуатацію, власником будинку є він, а власником мийки автомобілів є [PERSON] Він як власник будинку розпорядився своїми правами, будинок продав і тепер власником будинку є [PERSON] З цих підстав позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 3/5 частки незавершеного будівництвом житлового будинку та мийки автомобілів є необґрунтованими. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги вважає необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, оскільки [PERSON] правомірно набула у власність житловий будинок № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців за договором купівлі-продажу і не може бути позбавлена своїх прав власності на цей будинок. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню. Згідно ст.ст. 60, 62, 63, 70 ч.ч.1,3, 74 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку і лікування. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім’єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об’єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 січня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т.1, а.с.7). Подружні стосунки між ними і ведення спільного господарства були припинені в листопаді 2011 року, а рішенням суду від 21 листопада 2012 року їх шлюб було розірвано, що визнали сторони в судовому засіданні. 22 січня 2007 року у позивачки і відповідача народився син [PERSON] (копія свідоцтва про народження в т.1, на а.с.8), який після розірвання шлюбу проживає з позивачкою [PERSON] До реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] познайомились в 2000 році, коли він ще перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], розірвання шлюбу з якою зареєстровано в Чернівецькому міському відділі РАЦС 30 січня 2004 року за актовим записом № 77 (копія свідоцтва про розірвання шлюбу в т.1, а.с.9). Вони зустрічались, разом відпочивали, в тому числі за кордоном, ходили в гості до друзів і знайомих на торжества. Однак однією сім’єю з січня 2004 року до реєстрації шлюбу в січні 2007 року не проживали постійно, не вели спільного господарства і не мали спільного бюджету. У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України позивачкою не надано доказів, які б з достовірністю підтверджували те, що з січня 2004 року вона постійно проживала з відповідачем [PERSON] однією сім’єю, вела з ним спільне господарство і мала спільний бюджет. Так, свідок [PERSON] показала суду, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] познайомились в 2000 році, з того часу вони разом відпочивали, проводили час, в тому числі і в сауні, яка знаходилась на вулиці К.Дзержика м. Чернівців. Вони проживали разом з 2001 року на різних квартирах, однак їй невідомо, чи мали вони спільний бюджет і чи придбавали спільно якесь майно. [PERSON] хотіла народити дитину, однак не могла завагітніти, тому вони з відповідачем звертались до лікарів, обстежувались, лікувались. В січні 2007 року [PERSON] запропонував [PERSON], яка вже була вагітною, вийти за нього заміж, тому вони зареєстрували шлюб перед народженням дитини. Свідок [PERSON] показала суду, що знайома з відповідачем [PERSON] з 2000 року, а з позивачкою [PERSON] з 2003 року. Вони жили разом до народження їх дитини на різних квартирах, куди вона зі своїм чоловіком приходили в гості, всі разом відпочивали на природі, в ресторанах, кафе, за кордоном. Позивачка з відповідачем придбавали разом продукти харчування, побутову хімію. Влітку 2004 чи 2005 року була придбана пральна машина в кредит позивачкою, також був придбаний холодильник, однак на чиї кошти, їй невідомо, але вважає, що холодильник був придбаний ними разом, так як там вони зберігали продукти. Чи придбавалось ними на спільні кошти інше майно, їй невідомо. Також їй невідомо, чи мали сторони спільний бюджет. До зачаття дитини [PERSON] і [PERSON] готувались серйозно, лікувались, проходили обстеження. Вона була хрещеною матір’ю їх сина. Свідок [PERSON] показала суду, що вона з 1999 року працює разом з [PERSON], з [PERSON] познайомилась в 2003 році. Про їх стосунки вона дізналась від позивачки, яка не скривала цього, іноді до них на роботу заходив відповідач. Зі слів [PERSON] їй відомо, що вони з [PERSON] їздили разом відпочивати в різні місця, показувала фотознімки з їх відпочинку. [PERSON] забирав [PERSON] після закінчення корпоративних вечірок. Однак вона ніколи не була у них вдома і про їх сімейні стосунки та ведення спільного господарства їй нічого невідомо. Позивачка [PERSON] хотіла народити дитину від відповідача [PERSON], однак не могла завагітніти, у зв’язку з чим в 2005 та в 2006 роках вони проходили обстеження, здавали аналізи в лікувальних закладах, що вони визнали в судовому засіданні, а також підтверджується копіями довідок про аналізи та обстеження (т.1, а.с.19-23), після чого вона завагітніла і 22 січня 2007 року у них народився син [PERSON]. Однак ці докази не підтверджують тих обставин, що вони проживали однією сім’єю, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. З оглянутих фотознімків (т.2, а.с.21-26, а також а.с.25-29 справи № 2-1375 за 2012 рік за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім’єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, який ухвалою суду від 14 червня 2012 року залишений без розгляду) вбачається, що на них зображено позивачку та відповідача в місцях відпочинку на природі, в кафе і ресторанах при застіллі, а також в іншій обстановці (за столом і на дивані), однак на них не зазначено дати зйомки і що саме ці фотознімки зроблені до 2007 року в квартирах, де сторони проживали. Як пояснив відповідач [PERSON] фотознімки, які знаходяться в т.2 на а.с.21-22, зроблені в 2008 році в квартирі по вулиці Котляревського м. Чернівців та вдома у [PERSON], а решта на відпочинку та на торжествах. Таким чином, оцінюючи наведені докази, суд вважає, що підстав для встановлення факту проживання позивачки [PERSON] з відповідачем [PERSON] однією сім’єю без реєстрації шлюбу в період з 30 січня 2004 року по 16 січня 2007 року немає, оскільки ці докази з достовірністю не підтверджують ті обставини, що сторони в цей період проживали постійно однією сім’єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет і на спільні кошти придбавали майно, що є характерним для сімейних стосунків, інших доказів, які б з достовірністю підтверджували ці обставини, позивачкою не надано, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними і задоволенню не підлягають. Згідно ст.57 ч.1 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу або за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй, йому особисто. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що рішенням 34 сесії ІV скликання Чернівецької міської ради від 07 липня 2005 року № 767 «Про надання в оренду та користування земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками, відміну та внесення змін в раніше прийняті рішення» відповідачу [PERSON] надано в оренду земельну ділянку площею 0,09 га по провулку Дзержика Корнелія, № 2 м. Чернівців для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд строком до 01 листопада 2007 року (копія в т.1, на а.с.13). На підставі цього рішення між Чернівецькою міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди землі № 2066 від 25 серпня 2005 року на строк до 01 листопада 2007 року, який продовжено терміном до 25 лютого 2022 року на підставі додаткового договору № 3/2066 від 19 березня 2012 року, копія якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи № 29928 Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації, дослідженої в судовому засіданні (а.с.22-23, 61). Після отримання в оренду земельної ділянки відповідач [PERSON] в 2005 році почав будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці без отримання дозволу на виконання будівельних робіт в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, який він отримав тільки 09 жовтня 2006 року (копія в т.1, а.с.14). До жовтня 2006 року відповідачем [PERSON] було збудовано житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами на 63% готовності, після чого 11 жовтня 2006 року за ним визнано право власності на даний об’єкт незавершеного будівництвом житлового будинку, що зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 16349594, що підтверджується витягом з Реєстру, який знаходиться на а.с.31 інвентаризаційної справи № 29928 та копія в т.1 на а.с.15. Відповідач [PERSON] для продовження будівельних робіт по будівництву будинку уклав з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» іпотечний кредитний договір № 2599 від 13 жовтня 2006 року, отримавши кредитні кошти в розмірі 99000 доларів США, що підтверджується повідомленням банку від 11 листопада 2010 року, який частково погашав (копія в т.1 на а.с.193). Ці кредитні кошти він використав також частково на будівництво нежитлової будівлі мийки автомобілів по вулиці Дзержика Корнелія, № 53-А м. Чернівців. На погашення кредиту він позичив кошти у [PERSON] в сумі 2500000 грн. та [PERSON] в сумі 650000 грн., які вони за рішеннями Шевченківського районного суду м. Чернівців відповідно від 02 липня 2012 року (справа № 2-382/2012) та від 02 квітня 2012 року (справа № 2-632/2012) стягнули на свою користь з [PERSON], що підтверджується копіями ухвал Шевченківського районного суду м. Чернівців від 31 липня і 10 серпня 2012 року та Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада і 12 грудня 2012 року (т.1, а.с.45, 49, 125, 156-158). [PERSON] продовжив будівництво будинку, довівши його до 90% готовності і 20 квітня 2007 року за ним визнано право власності на даний об’єкт незавершеного будівництвом житлового будинку – 90% готовності, що зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 16349594, що підтверджується витягом з Реєстру, який знаходиться на а.с.41 інвентаризаційної справи № 29928. Після цього відповідачем не проводились ніякі будівельні роботи по завершенню будівництва житлового будинку до 2012 року, в тому числі і згідно декларації про початок виконання будівельних робіт від 14 грудня 2011 року (копія на а.с.64-69 інвентаризаційної справи), оскільки на ці ж 90% готовності незавершеного будівництвом житлового будинку № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців право власності 20 серпня 2012 року було зареєстровано на третю особу [PERSON] (витяг про державну реєстрацію прав на а.с.84 інвентаризаційної справи). Вже [PERSON] здавав в експлуатацію даний житловий будинок і рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 740/22 від 13 листопада 2012 року на нього оформлено право власності на цей будинок, на підставі якого 16 листопада 2012 року йому видано свідоцтво про право власності на це нерухоме майно (а.с.89-90, 98-99 інвентаризаційної справи). Ці ж обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 грудня 2012 року, виданою Чернівецьким КОБТІ (т.1, а.с.143-145). Після цього [PERSON] як власник будинку відповідно до договору купівлі-продажу від 22 січня 2013 року продав його третій особі [PERSON] і на даний час власником будинку є вона, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2, а.с.48). На час прийняття судом рішення не надано доказів про визнання нечинним рішення Чернівецького міськвиконкому № 740/22 від 13 листопада 2012 року, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірний будинок [PERSON] та договору купівлі-продажу від 22 січня 2013 року, а також про визнання недійсними свідоцтв про право власності на незавершений будівництвом житловий будинок № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців на ім’я [PERSON] Суд не приймає як належний і допустимий доказ покази свідка [PERSON] про те, що будівництво житлового будинку № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців проводилось з 2007 по 2009 рік в період шлюбу позивачки з відповідачем, що в 2007 році був виритий тільки котлован під будинок, а в 2008 році розпочали будівництво, яке закінчили в 2009 році, тоді на кухні в будинку вже були меблі; покази свідка [PERSON] про те, що в 2006 році вона бачила лише місце під фундамент будинку, а в січні 2007 року вже був фундамент, в серпні 2010 року вже були стіни і будинок фактично був збудований, оскільки вони суперечать зазначеним раніше доказам, наявним в інвентаризаційній справі № 29928 на житловий будинок, а також поясненням позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON] в судовому засіданні. Крім того, рішенням 26 сесії ІV скликання Чернівецької міської ради від 04 листопада 2004 року № 571 «Про погодження місця розташування об’єктів містобудування, надання дозволу забудовникам на підготовку матеріалів попереднього погодження, складання проектів відведення земельних ділянок, внесення змін і доповнень в раніше прийняті рішення» відповідачу [PERSON] як фізичній особі - підприємцю погоджено за рахунок орендованої на підставі договору оренди від 29 червня 2004 року № 1304 земельної ділянки площею 0,04 га по вулиці Дзержика Корнелія, № 53 м. Чернівців будівництво мийки автомобілів (копія рішення в матеріалах інвентаризаційної справи № 29268 Чернівецького КОБТІ, дослідженої в судовому засіданні). Після отримання цього погодження відповідач [PERSON] згідно розробленої в 2005 році проектної документації ПП [PERSON] (т.1, а.с.16) почав будівництво нежитлового приміщення будівлі мийки автомобілів та вигрібної ями на цій земельній ділянці. До квітня 2006 року відповідачем [PERSON] було збудовано приміщення мийки на 92% готовності на власні кошти, що підтверджується довідкою Чернівецького КОБТІ № 937 від 18 квітня 2006 року (копія в т.1 на а.с.59). Здано збудоване приміщення мийки автомобілів в експлуатацію відповідачем тільки в 2011 році, після чого рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 380/10 від 29 червня 2011 року на нього оформлено право власності на ці будівлі, а також присвоєно поштову адресу: вулиця Дзержика Корнелія, № 53-А, на підставі якого 04 липня 2011 року йому видано свідоцтво про право власності на це нерухоме майно (копія рішення і свідоцтво в інвентаризаційній справі № 29268, копія свідоцтва про право власності в т.1 на а.с.44). Ці ж обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 серпня 2012 року та від 13 грудня 2012 року, виданою Чернівецьким КОБТІ (т.1, а.с.40-41, 146-147). Таким чином, оцінюючи зазначені докази, суд вважає достовірно встановленим, що 60% нежитлової будівлі та споруди мийки автомобілів по вулиці Дзержика Корнелія, № 53-А м. Чернівців та 60% об’єкту незавершеного будівництва житлового будинку № 2 по провулку Дзержика Корнелія м. Чернівців, на які позивачка [PERSON] просить визнати право власності на 3/5 частки, були збудовані на власні кошти відповідача [PERSON] відповідно до квітня та до жовтня 2006 року до шлюбу з позивачкою в той час, коли вони не проживали з нею однією сім’єю і нею не надано жодних доказів в підтвердження надання її особистих коштів для будівництва цього нерухомого майна, а тому воно є його особистою приватною власністю відповідача [PERSON] відповідно до ст.57 СК України, яке не підлягає поділу, у зв’язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними і в їх задоволенні належить відмовити. Оскільки позивачка [PERSON] при подачі позову до суду була звільнена від сплати судового збору і в задоволенні позовних вимог відмовлено, то ці судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного, ст.ст.57, 60, 62, 63, 70 ч.ч.1,3, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 355, 368, 392 ЦК України,

Outcome: dismissed