Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ( далі по тексту Жовтневий ВДВС ЗМУЮ) , Державної казначейської служби України, в якому просив витребувати у Жовтневого ВДВС ЗМУЮ на користь [PERSON] залишок грошей від продажу квартири [ADDRESS] в сумі 71\~366, 13 грн., шляхом списання [PERSON] казначейською службою України з рахунку Державного бюджету України у встановленому законом порядку грошових коштів в розмірі 71\~366, 13 грн. на користь [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що на виконанні Жовтневого ВДВС ЗМУЮ знаходився виконавчий лист № 1-75/2008 про стягнення з [PERSON] 72\~531, 40 грн. В рамках виконавчого провадження державним виконавцем було складено акт опису і арешту належного [PERSON] на праві приватної власності майна , а саме квартири [ADDRESS]. 24.05.2012 р. вказана квартира була продана з прилюдних торгів. Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2012 р., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13.11.2012 р., у справі № 2/0808/1543/2012, йому було відмовлено у визнанні прилюдних торгів недійсними. 02.07.2015 р. Жовтневий ВДВС ЗМУЮ листом № 18934/7 повідомив його про те, що державна виконавча служба протягом 2012 2013 років повідомляла його про необхідність надати номер рахунку, на який можливо було перерахувати залишок коштів від реалізації квартири. Проте, вказаних листів він не отримував. Одночасно цим листом державна виконавча служба повідомила його про те, що на теперішній час немає правових підстав повернення йому цього залишку коштів від реалізації квартири. З листа також він дізнався про відмову у повернені йому належних грошових коштів у сумі 71\~366, 13 грн. Як на правову підставу відмови вчинити певні дії державна виконавча служба послалася на ч.7 ст. 45 Закону України « Про виконавче провадження». Він також не отримував будь-яких повідомлень від державної виконавчої служби про те, коли, з якого рахунку орган виконавчої служби та на який рахунок Державного бюджету України перераховані належні йому кошт у сумі 71\~366, 13 грн. Вважає відмову у поверненні належних йому коштів протиправною та такою, що порушує його право власності. Так, посилання державної виконавчої служби на ст. 45 Закону України « Про виконавче провадження» є недоречним, оскільки повернення грошових коштів боржнику регулюється ст. 43 Закону України « Про виконавче провадження». Відповідно до наведеної норми права не передбачено безповоротне зарахування і передання у власність держави належних йому на праві власності коштів. За діючим законодавством гроші, які залишились від продажу належної йому квартири, належали та належать йому на праві власності. [PERSON] не набуває права власності на них. Перерахування грошових коштів з рахунку органу державної виконавчої служби на рахунок Державного бюджету України, як на думку позивача, не є переданням їх у власність держави, а є способом зберігання грошей у певні проміжки часу. Вважає, що відповідачі зобов»язані повернути йому належні на праві власності грошові кошти в сумі 71\~366, 13 грн., оскільки володіють ними без достатньої правової підстави Ухвалою суду від 09 листопада 2015 року у справі замінено первісного відповідача [PERSON] казначейство України на належного [PERSON] казначейську службу України ( а.с.53-54). В подальшому, позивач неодноразово уточнював та доповнював позов. Так, 17 листопада 2015 р., позивач залучив до участі в справі в якості співвідповідача головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, та просив суд витребувати у Жовтневого ВДВС ЗМУЮ та у Державної казначейської служби України на користь [PERSON] залишок грошей від продажу квартири [ADDRESS] в сумі 71\~366, 13 грн., безпідставно набутих державою ; зобов»язати головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області повернути [PERSON] з Державного бюджету України безпідставно отримані державою грошові кошти у розмірі 71\~366, 13 грн. шляхом їх безспірного списання з рахунків Державного бюджету України у встановленому законом порядку та зарахування на розрахунковий рахунок [PERSON], відкритий ним у банківській установі ( а.с. 64-66). 01 грудня 2015 р. позивач залучив до участі в справі в якості співвідповідача управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Запоріжжя Запорізької області, та просив суд витребувати у Жовтневого ВДВС ЗМУЮ , Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України у Запорізькій області, управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Запоріжжя Запорізької області на користь [PERSON] залишок грошей від продажу квартири [ADDRESS] в сумі 71\~366, 13 грн., помилково зарахованих до Державного бюджету України; стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] безпідставно отримані державою грошові кошти у розмірі 71\~366, 13 грн. шляхом їх безспірного списання з рахунків Державного бюджету України у встановленому законом порядку та зарахування на розрахунковий рахунок [PERSON], відкритий ним у банківській установі ( а.с. 99-100). 21 грудня 2015 р. позивач уточнив позов та остаточно просив суд витребувати у Жовтневого ВДВС ЗМУЮ , Державної казначейської служби України, головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Запоріжжя Запорізької області на користь [PERSON], а також з бюджету, залишок грошей від продажу квартири [ADDRESS] в сумі 71\~366, 13 грн., зарахованих через управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Запоріжжя до бюджету на підставі платіжного доручення № 2603 від 28 травня 2013 року, складеного Жовтневим ВДВС ЗМУЮ; стягнути на користь [PERSON] безпідставно зараховані до бюджету грошові кошти у розмірі 71\~366, 13 грн. за рахунок Державного бюджету України чи місцевого бюджету, в залежності від місцезнаходження коштів, шляхом їх безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у встановленому законом порядку та зарахування на розрахунковий рахунок [PERSON], відкритий ним у банківській установі ( а.с.153-154). В суді позивач остаточно уточнений позов в редакції від 21.12.2015 року підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених по тексту позову. Представник позивача в суді позицію свого довірителя підтримала у повному обсязі та просила позов [PERSON] задовольнити. Представник відповідача Жовтневого ВДВС ЗМУЮ в суді проти позову заперечує та просить в задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав. На виконання виконавчого листа № 1-75/08 від 16.04.2008 р., виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь УДК « Украгротехсервіс» боргу на суму 72 531, 40 грн., було реалізовано арештоване майно боржника, а саме квартира [ADDRESS]. Від реалізації майна боржника на депозитний рахунок ДВС від покупця 25.05.2012 року надійшли кошти у сумі, які були розподілені відповідно до ст. 43 Закону України « Про виконавче провадження» та залишок коштів, який потрібно повернути боржнику [PERSON] складав 71\~366, 13 грн. Листами : від 10.06.2012 р., за вих.№ 11429, від 10.07.2012 р. за вих. № 14965, від 26.10.2012 р. за вих. № 22905 ДВС повідомляв боржника про надання інформації про рахунок, на який потрібно перерахувати вказаний залишок коштів. У лютому 2013 року [PERSON] особисто ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження з використанням технічних засобів, про що на заяві від 11.02.2013 р. є особистий запис позивача про отримання документів та зроблені фотокопії 19.02.2013 р. [PERSON] того, 14.03.2013 р. [PERSON] особисто отримав лист ДВС за вих. №4017, в якому йому було запропоновано у 3-денний строк з моменту отримання листа повідомити банківські реквізити рахунку, на який необхідно перерахувати залишок коштів, які залишилися після реалізації майна. Таким чином, позивач про необхідність надання до ДВС рахунку, на який потрібно перерахувати кошти, які залишилися після реалізації арештованого майна, тобто, отримати власні кошти, був повідомлений належним чином. Відповідно до п.12.23 Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що кошти, які внесені на депозитний рахунок ДВС та які не витребувані сторонами виконавчого провадження протягом року з дня їх зарахування на депозитний рахунок, зараховуються до Державного бюджету України. Оскільки [PERSON], як сторона виконавчого провадження боржник, протягом року з дня зарахування вищезазначеної суми грошових коштів на депозитний рахунок, з вимогою про перерахування коштів до ДВС не звертався, кошти у сумі 71\~366, 13 грн. були перераховані платіжним дорученням 2603 від 28.05.2013 року до Державного бюджету України в порядку, встановленому [PERSON] казначейством України. На підставі викладеного зазначає, що державним виконавцем дотримано всі вимоги чинного законодавства щодо процедури перерахування надлишково стягнутих коштів. Представник відповідачів - Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області в суді проти позову заперечує з наступних підстав. По-перше, [PERSON] казначейська служба України є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки, відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011 « Про Положення про [PERSON] казначейську службу України», є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов»язаннями. Згідно з платіжним дорученням № 2603 від 28.05.2013 р. кошти надійшли на рахунок, який обслуговується УДКСУ у Жовтневому районі м. Запоріжжя. [PERSON] казначейська служба України не володіє будь-якими фактичними даними стосовно зарахування коштів в розмірі 71\~366, 31 грн. до бюджету, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення даного спору. По-друге, підставою для зарахування коштів було платіжне доручення № 2603 від 28.05.2013 Жовтневого ВДВС ЗМУЮ, яке діяло на підставі ст. 45 Закону України « Про виконавче провадження» та пункту 12.23 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що доводить існування законних підстав для зарахування коштів до державного бюджету і відсутність підстав у позивача витребування цих коштів як безпідставно отриманих державою. Надалі, відповідно до Наказу Державної казначейської служби України від 21.11.2011 № 124 « Про затвердження Положень» Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов»язаннями та не володіє будь-якими фактичними даними стосовно зарахування коштів в розмірі 71\~366, 31 грн. до бюджету, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення даного спору. Представник відповідача Управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Запоріжжя Запорізької області ( далі по тексту Управління, Казначейство) в суді проти позовних вимог заперечує та просить у їх задоволенні відмовити з наступних підстав. Між Управлінням та Жовтневим ВДВС ЗМУЮ укладено договір про здійснення розрахунково касового обслуговування від 06.01.2015 р. №46 ( далі по тексту Договор), яким передбачено права та обов»язки Управління в процесі обслуговування Жовтневого ВДВС ЗМУЮ. Згідно з п.2.3.2 Договору Казначейство зобов»язано своєчасно здійснювати розрахунково- касові операції за дорученням Клієнта в межах наявних коштів на субрахунку єдиного казначейського рахунку органу Казначейства. Процес казначейського обслуговування депозитного рахунку Жовтневого ВДВС ЗМУЮ регламентований нормами Порядку казначейського обслуговування не бюджетних рахунків клієнтів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.07.2014 № 770 ( далі по тексту Порядок). Пунктом 9 зазначеного Порядку встановлено, що за правильність оформлення та достовірність інформації, зазначеної у платіжних дорученнях, відповідають клієнти. Органи Казначейства не відповідають за недостовірність змісту платіжного доручення, оформленого клієнтом, а також за порушення порядку нарахування і несвоєчасність сплати клієнтом податків і зборів ( обов»язкових платежів). Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 р. № 787. Згідно вказаного Порядку заявнику необхідно було звернутись до контролюючого органу за поданням та надати до Управління необхідні документи для повернення коштів. Однак заявник не скористався своїм правом досудового врегулювання питання повернення коштів. Стосовно безспірного списання коштів державного бюджету за судовим рішенням про стягнення надходжень бюджету зазначив наступне. Згідно з п.1 ст. 25 Бюджетного кодексу України органи Державної казначейської служби України здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду. Відповідно до п. 19 Порядку безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету або у заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунку, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. Суд, вислухавши доводи позивача та його представника стосовно заявлених позовних вимог, доводи представників відповідачів, кожного в окремості, взявши до уваги письмові заперечення проти позову, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 травня 2008 року на виконання до Жовтневого ВДВС ЗМУЮ надійшов виконавчий лист № 1-75/08 від 16 квітня 2008 року, виданий Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь Українського державного концерну « Украгротехсервіс» боргу на суму 72\~531, 40 грн. 14 травня 2008 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Оскільки боржником рішення в добровільний строк не виконано, 22 травня 2008 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника. Згідно відповіді ОП ЗМБТІ [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. У зв»язку з тим, що боржником за період з 14 травня 2008 р. по 19 квітня 2011 р. не сплачено в рахунок боргу жодної суми, державним виконавцем були проведені виконавчі дії по реалізації нерухомого майна, а саме вищезазначеної квартири. 24 травня 2012 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого майна, належного на праві власності боржнику [PERSON], а саме : квартири [ADDRESS]. В подальшому, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Жовтневого ВДВС ЗМУЮ, треті особи : ПП « Спеціалізоване підприємство « Юстиція» в особі Запорізької філії, ОП ЗМБТІ, про визнання прилюдних торгів недійсними. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2012 року , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 2012 року, у задоволенні позову [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними відмовлено ( а.с. 68-72, 73-77). Надалі, від реалізації майна боржника на депозитний рахунок ВДВС від покупця 25 травня 2012 року надійшли кошти у сумі, які були розподілені відповідно до ст. 43 Закону України « Про виконавче провадження» та залишок коштів, який потрібно було повернути боржнику складав 71\~366, 13 грн. У подальшому, після розподілу коштів, який регулюється вимогами ст. 43 Закону України « Про виконавче провадження» , державний виконавець здійснює заходи щодо виплати стягнутих грошових коштів, які регулюються положеннями ст. 45 Закону України « Про виконавче провадження». Як на думку позивача, вимоги ч.7 ст. 45 Закону України « Про виконавче провадження», на яку посилається представник відповідача Жовтневого ВДВС ЗМУЮ, не розповсюджуються на випадок, коли орган ДВС після стягнення з боржника на користь стягувача повної суми борги, зобов»язаний повернути боржнику решту суми, яка залишилася після реалізації його майна. В свою чергу, представник відповідача Жовтневого ВДВС в суді пояснив, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець керується вимогами Закону України « Про виконавче провадження» та іншими нормативно- правовими актами. Оскільки дана конкретна спірна ситуація не врегульована нормами Закону України « Про виконавче провадження», то державний виконавець діяв у відповідності до вимог п. 12.23 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за № 489/20802 ( далі по тексту Інструкція).. Перевіривши доводи сторін, суд прийшов до наступного. Порядок виплати стягнутих грошових сум врегульований статтею 45 Закону України « Про виконавче провадження». Так, згідно ч.7 ст. 45 Закону України « Про виконавче провадження», у разі, якщо стягнуті з боржника грошові суми не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на відповідний рахунок органу ДВС, ці суми зараховуються до Державного бюджету України в порядку, встановленому [PERSON] казначейством України ( в редакції Закону, яка діяла у спірний період часу з 28.05.2012 р. по 28.05.2013 р.). Стаття 45 Закону України « Про виконавче провадження» не врегульовує дії державного виконавця щодо процедури повернення боржнику грошових сум, які залишилися після перерахування стягувачеві у повному обсязі суми боргу. Проте, пунктом 12.23 Інструкції передбачено, що кошти, які внесені на депозитний рахунок органу ДВС та які не витребувані сторонами виконавчого провадження протягом року з дня їх зарахування на депозитний рахунок, зараховуються до Державного бюджету України. Відповідно до ч.1 ст. Закону України « Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. В даному випадку позивач [PERSON] був боржником вищезазначеного виконавчого провадження, а тому посилання відповідача Жовтневого ВДВС на застосування ним п. 12.23 Інструкції щодо процедури повернення боржнику залишку суми від реалізації нерухомого майна, є законним та обґрунтованим. Виходячи із наведеного пункту Інструкції, державний виконавець зобов»язаний був з моменту зарахування коштів на відповідний рахунок органу ДВС , а саме з 25 травня 2012 року здійснити заходити щодо повідомлення боржника ( [PERSON]А.) про необхідність протягом одного року з дня зарахування на депозитний рахунок органу ДВС витребувати решту грошових коштів. В суді представник відповідача - Жовтневого ВДВС пояснив, що органом ДВС вимоги Інструкції виконані у повному обсязі, оскільки на адресу боржника неодноразово надсилалися листи з проханням надати реквізити рахунку, на який потрібно перерахувати залишок коштів від реалізації. [PERSON] того, 14.03.2013 року [PERSON] особисто в Жовтневому ВДВС отримав відповідного листа, проте його не виконав, у зв»язку з чим у відповідності до норм чинного законодавства кошти в сумі 71\~366, 13 грн. були перераховані платіжним дорученням 2603 від 28 травня 2013 р. до Державного бюджету України в порядку, встановленому [PERSON] казначейством України. В суді позивач заперечує факт отримання ним будь-яких листів, повідомлень, на які посилається представник Жовтневого ВДВС. Надані відповідачем в якості доказів копії листів повідомлень від 11.06.2012 р. за № 11429 ( а.с.24), від 10.07.2012 р. за № 14965 ( а.с.26), від 26.10.2012 р. за № 22905 ( а.с.27) суд не приймає до уваги, оскільки зазначені документи підтверджують факти повідомлення боржника про необхідність виконати певну дію, але не підтверджують фактів отримання [PERSON] вищезазначених листів та його обізнаність щодо необхідності надати органу ДВС у триденний строк реквізитів рахунку, на який необхідно перерахувати йому залишок коштів. Проте, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] на ім.»я начальника Жовтневого ВДВС від 11 лютого 2013 р. про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, із застосуванням технічних засобів, із відміткою про те, що 19 лютого 2013 р. ним отримані документи, фотокопії ( а.с.35). Даний документ свідчить про ознайомлення [PERSON] з листами повідомленнями органу ДВС від 11.06.2012 р. за № 11429 , від 10.07.2012 р. за № 14965 , від 26.10.2012 р. за № 22905 про необхідність надати реквізити рахунку, на який потрібно перерахувати залишок коштів від реалізації, які містяться у виконавчому провадженні ( а.с.35), а отже приймається судом до уваги як належний та допустимий доказ по справі. Доводи [PERSON] про те, що він з такою заявою до органу ДВС не звертався, судом до уваги не приймаються, оскільки на їх підтвердження суду не надані будь-які докази. Надалі, листом від 14 березня 2013 року за № 4017 начальником ВДВС [PERSON] в черговий раз повідомлено про необхідність у 3-денний строк з моменту отримання запиту повідомити банківські реквізити рахунку, на який необхідно перерахувати залишок коштів, які залишилися після розподілу коштів. На листі міститься запис [PERSON] про те, що зазначений лист їм отримано 14 березня 2013 року ( а.с.36). Даний документ свідчить про належне повідомлення [PERSON] про необхідність виконати певну дію задля отримання ним залишку коштів, і приймається до уваги судом як належний та допустимий доказ по справі. Доводи [PERSON] про те, що зазначеного листа він не отримував, судом до уваги не приймаються, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами. В результаті невиконання [PERSON] законних вимог державного виконавця, та у відповідності до вимог ст. 45 та п. 12.23 Інструкції, кошти у сумі 71\~366, 13 грн. були перераховані платіжним дорученням № 2603 від 28 травня 2013 року до Державного бюджету України в порядку, встановленому [PERSON] казначейством України ( а.с. 37) Як на правову підставу заявлених вимог позивач посилається на ст. 1212 ЦК України, стверджуючи, що кошти були перераховані органом виконавчої служби до державного бюджету безпідставно. Виходячи з положень ст. 1212 ЦК України, слід зазначити, що для виникнення зобов»язання з безпідставного збагачення необхідна наявність хоча б двох умов : перша збільшення або збереження майна однією стороною ( набувачем), з одночасним зменшенням його у іншій сторони ( потерпілого) ; друга відсутність правової підстави ( юридичного факту) для збагачення або збагачення за підставою, яка згодом відпала. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Як зазначалось вище, підставою для зарахування коштів до державного бюджету було платіжне доручення № 2603 від 28 травня 2013 року Жовтневого ВДВС ЗМУЮ, яке в свою чергу діяло на підставі вимог ст. 45 Закону України « Про виконавче провадження» та п. 12.23 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що доводить існування законних підстав для зарахування коштів до державного бюджету і відсутність підстав у [PERSON] витребування цих коштів як безпідставно отриманих державою. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Під час розгляду справи в суді позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що грошові кошти в розмірі 71\~366, 13 грн. були перераховані органом виконавчої служби до Державного бюджету України без достатньої правової підстави. [PERSON] того, слід зазначити, що позивачем не було реалізовано його право , передбачене як ЦПК України, так і Законом України « Про виконавче провадження» , на звернення до суду із скаргою, якщо він вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, порушено його права чи свободи, відповідно до чого і не надано в цьому процесі відповідного судового рішення, як належного та допустимого доказу у цій справі. На підставі викладеного, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed