Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13.08.2007 року у розмірі 30812 грн. 95 коп., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 13.08.2007 року відповідач 13.08.2007 року отримав кредит у розмірі 4000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з тим, що відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 30.05.2014 року має заборгованість за кредитом в сумі 30812 грн. 95 коп., яка складається з наступного: 8752 грн. 09 коп. - заборгованість за кредитом; 13090 грн. 86 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7264 грн. 62 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 1455 грн. 38 коп. - штраф (процентна складова), у звязку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. У судове засідання представник позивача не зявився, що відповідно до вимог ч.2 ст.169 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду справи.\~В попередньому судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення позовних вимог. Представники відповідача, кожний окремо, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що заборгованість у сумі 8752 грн. 09 коп. набула статусу простроченої 29 квітня 2011 року, тобто з цього часу позивач дізнався про порушення умов кредитування, однак позовну заяву зареєстровано судом 23 липня 2014 року, а тому, просили застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши представників відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що 13 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримав кредит у розмірі 4000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою\~22,8% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складає між ним та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (арк.с.9). Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачу кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у сумі 4000 грн. 00 коп., який (ліміт) пізніше був збільшений до 8752 грн. 09 коп., [PERSON] отримав та використав кредитні кошти у своїх цілях. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30.05.2014 року є заборгованість за кредитом в сумі 30812 грн. 95 коп., яка складається з наступного: 8752 грн. 09 коп. - заборгованість за кредитом; 13090 грн. 86 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7264 грн. 62 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 1455 грн. 38 коп. - штраф (процентна складова). Відповідно до частини першої\~статті 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі\~статтею 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента. Встановлено, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки; зясовано, що продовжувалась дія кредитної картки; проте, представники відповідача заперечували про те, що відповідач [PERSON] продовжував користуватись кредитною карткою та отримував в ПАТ КБ «ПриватБанк» нову кредитну картку, а позивачем не надано суду доказів того, що відповідач продовжував користуватися кредитною карткою, а також, що [PERSON] отримував у ПАТ КБ «ПриватБанк» нову кредитну картку, чим не виконав вимоги ст.ст.10,11 ЦПК України, згідно яких, саме позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини, таких доказів останній не надав. Посилання позивача на те, що згідно з п.9.12 Умов дія зазначеного договору лонгується щорічно на 12 місяців, оскільки відповідач не звертався із відповідною заявою про припинення договірних правовідносин - безпідставні, оскільки автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості, значення немає. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність\~\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності\~ загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки\~(ст.257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)\~ п.1\~ч.2\~ст.258 ЦК України. Нормою\~ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення\~ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми\~ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 13.08.2007 року з 29 квітня 2011 року заборгованість у сумі 8752 грн. 09 коп. набула статусу простроченої. Приймаючи до уваги те, що позивач дізнався про порушення умов кредитування 29 квітня 2011 року, а позовну заяву зареєстровано судом 23 липня 2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, встановленої\~ст.257 ЦК України, суд вважає, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності за кредитним договором підлягає задоволенню. Отже, строк\~позовної давності, передбачений\~ст.257 ЦК України, сплив, а поважних причин такого пропуску позивачем не наведено. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed