Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення коштів за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.05.2019 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в борг кошти в сумі 2300,00 доларів США та 270,00 Євро та зобов`язався їх повернути до 06.05.2019 року. Разом із тим, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором та не повернув надані у борг кошти, зв`язку із позивачем уникає. Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з відповідача 2300,00 доларів США та три проценти річних від вказаної суми з 07.05.2019 року по день ухвалення судового рішення, а також 270,00 євро і три проценти річних від вказаної суми з 07.05.2019 року по день ухвалення судового рішення. Ухвалою суду від 07.10..2019 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті на 13.11.2019 року. В судовому засіданні 13.11.2019 року судом було відкладено розгляд справи на 06.12.2019 року у зв`язку із необхідністю належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання. В судовому засіданні 06.12.2019 року позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судове засідання 06.12.2019 року відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Відзиву або заперечень на позов не надавав. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 02 травня 2019року між сторонами було укладено договір позики, за якими позивач надав відповідачу позику у сумі 2300,00 доларів США та 270,00 Євро. Факт укладення договору позики між позивачем та відповідачем, отримання останнім від позивача вищезазначених сум, а також волевиявлення відповідача повернути отримані в борг грошові кошти не пізніше 06 травня 2019 року підтверджується відповідною розпискою, підписаною відповідачем. Проте, у зазначений в розписці строк відповідач борг не повернув, доказів зворотного суду не надано. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має права вимагати його виконання у будь який час. При цьому, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Згідно із Постановою Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження 14-134цс18), суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у національній валюті України з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і у резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики від 02.05.2019 року щодо повернення позивачеві суми позики, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача суми заборгованості в 2300,00 доларів США та 270,00 Євро є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просив суд стягнути три проценти річних з 07.05.2019 року по день ухвалення судового рішення. Виходячи із документально підтвердженої суми в розмірі 2300,00 доларів США та 270,00 Євро та в межах заявлених позовних вимог, судом визнаються обґрунтованими вимоги позивача про стягнення 40,45 доларів США та 4,75 Євро трьох процентів річних, за розрахунком, здійсненим судом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн., оскільки позивач звільнений від сплату судового збору як інвалід 2 групи.

Outcome: approved