Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги мотивувала тим, що 15 серпня 2014 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В позовній заяві вказує, що подружнє життя не склалося через відсутність взаєморозуміння між нею та відповідачем, внаслідок чого між ними виникли неприязні стосунки. Більше двох років вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина проживає разом з нею. Відповідач у добровільному порядку не приймає участі в матеріальному утриманні дитини. Просить суд розірвати шлюб, зареєстрований 15 серпня 2014 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 499, між нею та [PERSON], після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Коробченко», стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць та стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила суду, що 15 серпня 2014 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина. Більше двох з половиною років вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Син проживає разом з нею та фактично перебуває на її утриманні, відповідач дитиною не цікавиться. Вказала, що відповідач надає кошти на утримання дитини, але в недостатньому обсязі та нерегулярно, а з лютого 2017 року взагалі перестав надавати матеріальну допомогу. Зазначила, що примирення між ними не можливе, спілкуватись з відповідачем вона не бажає. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Підтвердив, що знаходиться у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], який проживає з позивачем. Пояснив, що надавав матеріальну допомогу позивачу на утримання дитини, але з дня звернення [PERSON] з позовом до суду, перестав допомагати дитині. Зазначив, що позивач не дозволяє йому зустрічатися з сином. Не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки вони разом не проживають більше двох років. Заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, оскільки вже сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку згідно виконавчого листа. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, причину неявки суду не повідомила. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних в ній доказів, суд прийшовдо висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як видно із свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15 серпня 2014 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції за актовим записом № 499 (а.с. 7). Згідно до свідоцтва про народження сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Відповідно до довідки Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області № 403 від 05.04.2017 року позивач зареєстрована та проживає в [INFO] разом із сином [PERSON] (а.с. 10). В судовому засіданні як позивач, так і відповідач підтвердили, що проживають окремо вже тривалий час, за час спільного проживання в них виникали конфлікти, спільного господарства не ведуть, про збереження сімї не дбають. Позивач запевнила суд, що на примирення з відповідачем категорично не згодна. Відповідачу було розяснено право просити суд про надання терміну на примирення, яким останній не скористався, відповідного клопотання суду не заявив. З огляду на таке, суд переконаний, що сторони про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги не піклуються, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, внаслідок чого їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобовязані спільно дбати про матеріальне забезпечення сімї. Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання, мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, враховуючи відносини між позивачем та відповідачем, відсутність бажання досягти примирення, суд вважає, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення. Шлюб між сторонами, відповідно до вимог ч.3 ст. 105, ст. 112 СК України підлягає розірванню. Що стосується вимоги позивача про залишення їй після розірвання шлюбу прізвища «Коробченко», то суд зважає на таке. Статтею 113 СК України передбачено право особи, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Право на зміну імені встановлюють і норми статті 295 ЦК України. Однак на даний час суд позбавлений можливості визначити прізвище позивача своїм рішенням, виходячи з такого. Відповідно до абз. 2 ч.3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, своїм рішенням суд лише засвідчує факт розірвання шлюбу. В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація зміни імені проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою фізичної особи, яка досягла віку, встановленого законом, за місцем її проживання за наявності в архівах відділів державної реєстрації актів цивільного стану відповідних актових записів цивільного стану та відомостей у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. За ч 1. ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 1 статті 3 ЦПК України надає кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В свою чергу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За такого, у порядку позовного провадження суд розглядає ті правовідносини, щодо який у сторін виник спір. Водночас, суд констатує, що спору щодо права позивача на відновлення дошлюбного прізвища між сторонами не виникло, відповідач будь-яких заперечень щодо даної вимоги не висував. З огляду на системний аналіз вищенаведених норм права, та, окрім цього, на положення ст.ст. 14, 214, 215 ЦПК України, ст. 124 Конституції України, суд позбавлений повноважень визначити прізвище позивача своїм рішенням про розірвання шлюбу, а позивач, в свою чергу, не позбавлена можливості реалізації свого права на зміну прізвища у встановленому законом порядку. Враховуючи викладене, вимога позивача про залишення прізвища «Коробченко» не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання цього обов'язку визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. У ч. 3\~ст. 181 СК України\~визначено, що аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Як зазначено у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~статтею 184\~цього Кодексу. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що їх спільний син проживає з позивачем, відповідач кошти на утримання сина надавав до лютого 2017 року, однак нерегулярно. При цьому відповідач надав суду квитанції про перерахування коштів на банківську карту позивача, з яких, як підтвердили сторони в судовому засіданні, 9\~000,00 грн. це борг, який відповідач був винен позивачу, а інші кошти надавались відповідачем на утримання дитини. Згідно довідки Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» (а.с. 19), [PERSON] працює в даній установі на посаді заступника чергового помічника начальника СІЗО та щомісячно сплачує аліменти на користь [PERSON] в розмірі 25% від грошового утримання згідно постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 25 лютого 2013 року (а.с. 23), що також підтверджується копією виконавчого листа, виданого Скадовським районним судом Херсонської області від 25 травня 2007 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с. 21). Відповідно до довідки Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор», наданої відповідачем в судовому засіданні, [PERSON] нарахована заробітна плата за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року у розмірі 55\~355 грн. 37 коп., з якої здійснювалося утримання аліментів. В судовому засіданні, окрім іншого, позивач пояснила, що стан здоровя дитини нормальний, хронічних захворювань дитина не має. Відповідач пояснив суду, що стан його здоровя задовільний, будь-яких підтверджуючих документів щодо стану свого здоровя суду не надав. Інших осіб, окрім неповнолітньої доньки, на яку вже сплачує аліменти, відповідач на утриманні не має. За такого, врахувавши стан здоровя і матеріальне становище дитини, відповідача, наявність у відповідача неповнолітньої дитини, на яку він сплачує аліменти згідно виконавчого листа, відсутність на його утриманні інших непрацездатних осіб, а також те, що відповідач є працездатним і має роботу, суд вважає, що він має змогу сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/5 частини усіх видів його заробітку (доходу). З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, підлягають частковому задоволенню, а саме суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на утримання дитини аліменти у розмірі 1/5 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 квітня 2017 року і до повноліття дитини. При прийнятті такого рішення, суд керується інтересами дитини та, окрім вищенаведених норм права, керується положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № \~2402-III, відповідно до яких кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., який позивач сплатила при подачі позову до суду в частині вимог про розірвання шлюбу, Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. в дохід держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору в силу п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позову про стягнення аліментів.

Outcome: partial