Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку також зареєстроване місце проживання брата позивача, [PERSON] . Однак, останній близько десяти років фактично не проживає в даному будинку, не бере участі у витратах по утриманню житла, не сплачує комунальних послуг, оскільки добровільно визначив інше місце проживання. Факт такої реєстрації порушує право позивача на розпорядження та користування майном, позбавляє можливості оформлення субсидії. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним будинком. Позивач в судове засідання не з`явився, 29.09.2021 року електронною поштою надіслав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в його відсутності (а. с. 42). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 17.07.2019 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Сахро Г.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 421, [PERSON] подарувала позивачу житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір як підстава виникнення права власності вказане у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174546053 від 19.07.2019 року (а. с. 8-13). Даними довідки № 1493, виданої 01.07.2021 року виконкомом Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області стверджується, що [PERSON] , [INFO] входить до складу сім`ї [PERSON] (а. с. 8). Актом обстеження матеріально-побутових умов Отинійської селищної ради №625/04-10 від 01.07.2021 року, підтверджено, що відповідач (син [PERSON] ) у вказаному будинку не проживає більше десяти років (а.с. 6). Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України. Згідно з вимогами ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст. ст. 72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до Закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду дійти висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк судом не встановлено, що між сторонами існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність за місцем реєстрації відповідача більше одного року, а тому вимоги позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 321, 405 ЦК України, та,

Outcome: approved