Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

в липні 2013 р. [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та стягнення компенсації, при цьому пояснив наступне. 05.07.2008р. було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO]. За час шлюбу подружжям у спільну сумісну власність було придбано автомобіль марки Hyundai Accent, кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Вищезазначений автомобіль було зареєстровано за відповідачем згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 30.10.2008р. Разом з цим позивач зазначила, що у неї з відповідачем подружнє життя не склалося та вона подала позов про розірвання шлюбу. У зв'язку з вищевикладеним позивач просила: визначити частки позивача і відповідача у спільній сумісній власності по 1/2 частці за кожним та поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль [NUMBER] Hyundai Accent 1493 МКП 2R, стягнути із відповідача на користь позивача 39450,0 грн. компенсації половини вартості автомобіля [NUMBER] Hyundai Accent 1493 МКП 2R. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, зазначивши, що спірний автомобіль Hyundai Accent було придбано відповідачем за рахунок власних коштів у сумі 70000,0 грн., позичених останнім у свого батька [PERSON] згідно розписки від 24.10.2008р., в наслідок чого спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя. Врахувавши надані сторонами пояснення, з'ясувавши обставини, на які вони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити позов повністю, у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 05.07.2008р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб згідно свідоцтва про одруження від 05.07.2008р. серії [NUMBER] Вбачається, що від шлюбу позивач і відповідач мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження від 24.11.2009р. серії [NUMBER]. Разом з цим, за час шлюбу відповідачем було придбано за Договором купівлі-продажу № 24/10/2008-6252 автомобіль марки Hyundai Accent, об'єм двигуна 1493 см. куб., кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]., вартістю 78900,0 грн. Відповідно до квитанції від 24.10.2008р. за № 33-1397К було сплачено за автомобіль кошти у сумі 8000,0 грн. Відповідно до квитанції від 27.10.2008р. було сплачено за автомобіль кошти у сумі 70900,0 грн. Вищезазначений автомобіль було зареєстровано за відповідачем згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 30.10.2008р. Судом встановлено, що станом на день розгляду справи автомобілем користується відповідач. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Разом з цим у положеннях п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11 роз'яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином згідно визначеної законом презумпції автомобіль марки Hyundai Accent, об'єм двигуна 1493 см. куб., кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], набутий за час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю позивача і відповідача, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя зазначене майно було придбано, зареєстровано чи ким внесено грошові кошти. Разом з цим суд зазначає, що надана відповідачем розписка від 24.10.2008р. про взяття останнім в свого батька [PERSON] у позику коштів в сумі 70000,0 грн. не є належним доказом для підтвердження обставини щодо внесення позичених коштів відповідачем в якості оплати вартості автомобіля марки Hyundai Accent, об'єм двигуна 1493 см. куб., кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. При цьому наявність розписки від 24.10.2008р. не виключає та не спростовує презумпцію, що вартість автомобіля було оплачено за рахунок спільних коштів подружжя відповідно до положень ч. 2 ст. 61 СК України. Судом встановлено, що наявність правовідносин позики із третьою не перебуває у причиново-наслідковому зв'язку із придбанням автомобіля відповідачем, оскільки таккий причиново-наслідковий зв'язок не доведено належними доказами. В той час як в силу правил ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Більш того суд звертає увагу, що згідно наведеної розписки відповідач отримав кошти у сумі 70000,0 грн. станом на 24.10.2008 р., проте згідно квитанції від 24.10.2008р.за № 33-1397К було оплачено за автомобіль лише 80000,0 грн., тобто відповідачем не було використано отримані за розпискою кошти для оплати вартості автомобіля. До того ж згідно квитанції від 27.10.2008р. вартість автомобіля було оплачено пізніше. Разом з цим положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Крім того суд зазначає, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.03.2014р. по справі № 752/17331/13-ц не встановлено факт використання відповідачем отриманих за розпискою від 24.10.2008р. коштів для оплати вартості автомобіля марки Hyundai Accent, об'єм двигуна 1493 см. куб., кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Таким чином, обставини встановлені даним судовим рішенням не мають преюдиціного значення для розгляду даної справи, оскільки не стосуються предмету доказування у даній конкретній цивільній справі. У зв'язку із наведеним та враховуючи презумпцію визначену ст. 60 і ч. 2 ст. 61 СК України, суд приходить до висновку, що є спільною сумісною власністю позивача і відповідача як подружжя спірний автомобіль марки Hyundai Accent, об'єм двигуна 1493 см. куб., кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Разом з цим відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що ідеальні частки позивача і відповідача становлять по 1/2 частки у належному їм на праві сумісної власності автомобілі марки Hyundai Accent, об'єм двигуна 1493 см. куб., кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 70 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 70 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Таким чином положеннями ст. 70 СК України визначено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода того з подружжя, якому наведена грошова компенсація призначається, і не передбачається обов'язковість згоди іншого з подружжя. При цьому Верховним Судом України у листі від 01.07.2013 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» роз'яснено, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим у силу неподільності речі (автомобіль, музичний інструмент тощо), співвласник у такому випадку має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Причому компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Не можна вважати усталеною практику вирішення справ зазначеної категорії з питання, чи є підставою для відмови в позові неможливість співвласників (наприклад, у зв'язку з їх матеріальним становищем) виплатити компенсацію, чи не призведе покладення на них такого обов'язку до звернення стягнення на квартиру і її примусового продажу. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про необхідність присудити позивачу за її згоди компенсацію у сумі 39450,0 грн. в рахунок належної їй 1/2 частки в автомобілі марки Hyundai Accent, кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Крім того, згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку із наведеним суд приходить до висновку, про необхідність стягнути із відповідача на користь позивача кошти у сумі 394,0 грн. в якості компенсації понесених судових витрат на оплату судового збору згідно квитанції від 27.06.2013. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позов.

Outcome: approved