Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

в Острозький районний суд звернулася [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та визнання права власності на частку у майні, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що 3 17 лютого 2001 року по 22 жовтня 2013 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON]. Шлюб між ними розірвано рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року. Вказує, що під час перебування у шлюбі 05 листопада 2004 року ними було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу,зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №2046, який було зареєстровано в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації за № 18-79-1502. Дана квартира складається з трьох жилих кімнат: 1 - площею 16, 1 кв. м., 2 - площею 11, 4 кв. м, 3 - площею 8, 5 кв. м. Житлова площа квартири складає 36 кв. м., а загальна - 59, 9 кв. м. право власності на неї зареєстровано одноособово завідповідачем. Договору про поділ спільного сумісного майна подружжя між ними з Відповідачем не укладалось і дане питання в добровільному порядку на даний час не вирішено. При вирішенні питання про розмір моєї частки у квартирі [ADDRESS], просила відступити від принципу рівності часток Зазначила, що від спільного шлюбу з Відповідачем в них є двоє малолітніх дітей: син - [PERSON], [INFO] (актовий запис № 11), що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 18 липня 2001 року, та дочка - [PERSON], [INFO] (актовий запис № 90), що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03 жовтня 2007 року. З часу фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, тобто з грудня 2010 року, діти залишились проживати разом з нею в квартирі [ADDRESS], а відповідач проживає окремо з іншою жінкою в м. Рівне. ----Згідно виконавчого листа, виданого Острозьким районним судом 17 серпня 2011 року № 2/1713/40641 з відповідача стягуються аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 липня 2011 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Вважає, що даний розмір аліментів є недостатнім для забезпечення належних умов для проживання та розвитку їх дітей із врахуванням їхнього віку та розвитку, оскільки на харчування, одяг та інші потреби витрачаються значні грошові кошти. Ніякої додаткової допомоги, крім аліментів, які примусово стягуються з відповідача згідно виконавчого провадження,відповідач не надає. З часу розірвання шлюбу відповідач не бере участі в утриманні спільної квартири, не сплачує комунальні послуги, не здійснює ремонт. Всі витрати по утриманню нашої спільної квартири вона несе одноособово. Загалом протягом 2013-2015 років було сплачено за комунальні послуги грошові кошти у розмірі 4889 грн. 40 кой., що підтверджується відповідними квитанціями. З метою забезпечення прав та інтересів малолітніх дітей просила виділити їй та визнати право власності на частку квартири [ADDRESS], у розмірі З\\4 В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали посилаючись на обставини викладені в заяві. Позивач зазначила, що з позовними вимогами про стягнення додаткових витрат на утримання дітей до відповідача вона не зверталася, борг по сплаті аліментів відсутній. Відповідач позов визнав частково подав заперечення на позов в якому вказував , що позовні вимоги [PERSON] в частині відступлення від рівності часток подружися та збільшення частини на користь позивача є безпідставними та таким, що суперечать чинному законодавству України Зазначає, що дійсно, він [PERSON] та [PERSON] з 17.02.2001 року перебували у шлюбі, який 22 жовтня 2013 року розірвали. Від спільного шлюбу мають 2 спільних дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 05 листопада 2004 року згідно з Договором купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS], яка зареєстрована на [PERSON] Таким чином, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Зазначає, що за ст.63 Сімейного кодексу України закріплено принцип рівності прав чоловіка та дружини на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважає, що оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Придбане подружжям в період шлюбу майно- квартиру [ADDRESS], є їхньою спільною сумісною власністю, враховуючи, що між сторонами не досягнуто жодних домовленостей стосовно поділу даного майна тому воно підлягає поділу між ними в рівних частках. Вважає, що підстав, щоб збільшити частку [PERSON] з урахуванням того, що з нею проживають двоє неповнолітніх дітей, і, розмір аліментів, які одержує позивачка, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини немає. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, вважає визначений перелік обставин, враховуючи які суд може збільшити частку майна дружини/чоловіка вичерпним. Вказує, що рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 29.07.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей, в розмірі однієї третьої частки заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.07.2011 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Згідно Довідок виданих відділом державної виконавчої служби Острозького районного управління юстиції заборгованість Відповідача перед позивачем, щодо сплати аліментів, відсутня. Тобто Відповідач добровільно та належним чином виконує покладений на нього обов'язок, щодо утримання своїх дітей. Просив визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Поділити майно подружжя, яке належить [PERSON] та [PERSON] припинивши їх право спільної сумісної власності. Визнати за [PERSON] право власності на1\\2 частину квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні предствавник відповідача позов визнала частково, посилаючись на обставини викладені в запереченні. З матеріалів справи встановлено наступне. Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвали.(а.с10) Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03 жовтня 2007 року у сторін по справі є дочка - [PERSON], [INFO] (актовий запис № 90), ( а.с11) Згідно з свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 18 липня 2001 року, у сторін по справі є син - [PERSON], [INFO] (актовий запис № 11)(а.с12). 05 листопада 2004 року згідно з Договором купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS], яка зареєстрована на [PERSON](.а.с.13). Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 29.07.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей, в розмірі однієї третьої частки заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.07.2011 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Згідно Довідок виданих відділом державної виконавчої служби Острозького районного управління юстиції заборгованість відповідача перед позивачем, щодо сплати аліментів, відсутня станом на 31.01.2015 року (а.с19-20). Згідно поданих квитанцій [PERSON] з 2012 року самостійно сплачцє комунальні послуги по утриманню квартири [ADDRESS](а.с.20-52). Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, рахує, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та визнання права власності на частку у майні, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, підлягає до часткового задоволення з таких підстав. У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поваленої причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм па праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч. З цієї статті за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Виходячи з вищевикладеного позивач підставно вважає, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дана норма цілком може бути поширена і на подружжя, адже в ній йдеться про спільне володіння та користування спільним сумісним майном. Іншими словами, за загальним правилом кожен з подружжя має одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном в натурі. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивачка посилається на те, що оскільки розмір аліментів є недостатнім для забезпечення належних умов для проживання та розвитку їх дітей із врахуванням їхнього віку та розвитку, на харчування, одяг та інші потреби витрачаються значні грошові коштиі ніякої додаткової допомоги, крім аліментів, відповідач не надає, з часу розірвання шлюбу відповідач не бере участі в утриманні спільної квартири, не сплачує комунальні послуги, не здійснює ремонт ,всі витрати по утриманню спільної квартири вона несе одноособово, то суд має право на відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Зазначені вимоги є необрунтовоними виходячи з наступного. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п.22 зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України, Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Жодних договорів сторонами не укладалось. У відповідності до п. ЗО Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках мо.же відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також' інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. В судовому засіданні встановлено, і вказаний факт не заперечується сторонами, що дійсно розмір аліментів є недостатнім для забезпечення належних умов для проживання та розвитку їх дітей із врахуванням їхнього віку та розвитку, на харчування, одяг та інші потреби ніякої додаткової допомоги, крім аліментів, відповідач не надає, з часу розірвання шлюбу відповідач не бере участі в утриманні спільної квартири, не сплачує комунальні послуги, не здійснює ремонт ,всі витрати по утриманню спільної квартири вона несе одноособово. Однак позивач не зверталася з позовм про стягнення з відповідача додаткових витрат на утиримання дітей , не зверталася з приводу стягнення половини витат на утримання житла і вазані обставине не можуть бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя. Крім того сторони, не надали доказів про те, що спірна квартира з технічної точки зору може бути розділена на дві квартири, з окремими входами. Відступити від рівності часток у спірній квартирі суд може лише вирішуючи вимогу про поділ такої квартири в натурі,оскільки вимог про встановлення порядку користування квартирою сторони не заявляли. Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим, Позивачка жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, зазначених у ч. 2, ч. З ст. 70 Сімейного кодексу України, які б давали суду право відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити її частку у майні подружжя. Враховуючи викладене,

Outcome: partial