Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення помилково перерахованих коштів, який уточнила 31.03.2016 року та з урахуванням уточнень позовних вимого, остаточно просила стягнути з [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти у сумі 10\~050 грн. 25 коп., інфляційні витрати 5\~771 грн. 86 коп., 3% річних 559 грн. 99 коп., суму витрат на правову допомогу 3000 грн., а всього до стягнення 19\~382 грн. 10 коп. В обґрунтування позову зазначила, що 23.07.2014 року нею за допомогою банківської системи інтернет-банкінгу Приват24 Приват Банку було зроблено помилковий грошовий переказ на суму 10\~050 грн. 25 коп. Отримувачем даного переказу стала відповідачка по справі. Після сплину певного часу позивачка виявила помилку та звернулася на телефонну лінію банку, де їй повідомили про необхідність звязатися з отримувачем та вирішити проблему, що виникла шляхом переговорів, оскільки з боку процедури банку порушення відсутні. Відповідачка добровільно кошти не повернула, тому позивачка вимушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивачка була допитана в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові. Також суду пояснила, що зазначену грошову суму вона намагалася сплатити у звязку з купівлею нею дитячої коляски через мережу Інтернет, але сплутала реквізити. На якому сайті вона замовляла коляску та на які реквізити повинна була переказати грошові кошти, вона не памятає. Будь-яких договірних відносин між нею, її чоловіком та відповідачкою, повязаних зі встановленням вікон або ролетів не існувало. Що стосується посилань відповідача на встановлення вказаних виробів за адресою м. Нікополь, вул. Каштанова 58, то а ні вона, а ні її чоловік жодного відношення до цієї адреси не мають взагалі та не мали. Тривалість часу між переказом та зверненням з вимогою до відповідача про повернення коштів пов'язаний з тим, що вона спочатку через тиждень зрозуміла, що їй не доставили товар. Потім поки її адвокат дізнався анкетні дані відповідачки куди до неї звертатися. Далі вона звернулася з листом вимогою до відповідачки про повернення помилково перерахованих коштів. А потім звернулася до суду. Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позов та просив його задовольнити. Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали. Просили відмовити в їх задоволенні. Суду пояснили, що позивач займається підприємницькою діяльністю повязаною з виробництвом металевих дверей та вікон. 10 січня 2014 року нею було укладено дилерський договір №10/01-2014 з приватним підприємцем [PERSON] на виготовлення та поставку віконних систем із полівінілхлорідних профілів, захисних ролет, жалюзі, на загальну суму 10 050 грн. 25 коп. відповідно до Додатку №2 до договору, а саме Замовлення № 2 від 11 лютого 2014 року, безпосереднім замовником та отримувачем вищезазначених виробів був [PERSON], м. Нікополь, вул. Каштанова 58, тел. 098-001-00-94, який є чоловіком позивача. Відповідно до квитанції №Р24А861073317665700 від 23.07.2014 року ПАТ КБ ПриватБанк позивач перерахувала їй на банківську карту через банківську систему Приват24 10\~050 грн. 25 коп., в якості оплати за виготовлення та встановлення віконних систем в офісі свого чоловіка за адресою м. Нікополь, вул. Каштанова 58. Після отримання оплати відповідачем було повністю виконано умови дилерського договору, а саме проведено виготовлення, розвантаження та встановлення цих віконних систем у [PERSON] за вказаною адресою. Тобто, спірні кошти нею отримано від позивача за цивільно-правовим договором. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачкою 23.07.2014 року за допомогою банківської системи інтернет-банкінгу Приват24 ПАТ КБ «Приват Банк» було проведено грошовий переказ на суму 10\~050 грн. 25 коп., що підтверджується Квитанцією № Р24А861073317665700 від 23.07.2014 року (а.с.8)., та не заперечувалося відповідачем та її представником. Згідно зазначеної квитанції отримувачем зазначено [PERSON]. Призначення платежу: переказ на карту ПриватБанку. Пл-щик [PERSON]. 14.03.2015 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу, про повернення помилково перерахованих коштів (а.с. 10). Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~ст. 11 ЦК України). В судовому засіданні дійсно встановлено, та визнано сторонами наявність перших двох умов, зазначених вище, а саме відповідачем отримано грошові кошти в сумі 10\~050 грн. 25 коп. саме від позивачки. Встановлюючи наявність або відсутність третьої обовязкової умови, суд виходить з наступного. За змістом\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторонам зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~ Згідно із\~\~ч. 3 ст.\~10, ч. 2 ст.\~59 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом неодноразово розяснювався сторонам обовязок надання доказів на підтвердження свої вимог та заперечень, а надані сторонами докази, що містяться в матеріалах справи були досліджені в судовому засіданні, на думку сторін є достатніми. Надаючи оцінку доказам, наданим відповідачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідачем на підтвердження факту існування договірних відносин між сторонами надано суду Дилерський договір № 10/01-2014 від 10 січня 2014 року. Так, відповідно до умов зазначеного договору Приватний підприємець [PERSON] (Виробник) та приватний підприємець [PERSON] (Дилер) дійшли згоди, за якою [PERSON] зобовязується за винагороду здійснити за дорученням [PERSON] від свого імені наступі дії, повязані з реалізацією віконних систем з полівінілхлорідних профілів, захисних ролет, жалюзів, а саме: проводити пошук покупців виробів, здійснювати реалізацію виробів, у тому числі забезпечувати укладання договорів купівлі-продажу (підряду, поставки), забезпечувати проведення розрахунків з замовниками в інтересах Виробника з використанням механізмів Дилера. Розділом 3 зазначеного договору передбачено, що дилеру рекомендується укладати договори з покупцями, дилер зобовязаний отримувати від замовника оплату за виготовлені вироби в порядку, визначеному діючим законодавством, обовязки Дилера перед Виробником вважаються виконаними з моменту отримання Виконавцем виручки за реалізовані покупцям вироби за укладеними Дилером Договорами (п.п. 3.1.1-3.1.4) (а.с. 40). Порядок розрахунків за Договором визначено Розділом 4. Так, відповідно до п.4.1 Розділу 4 Дилерська винагорода щодо кожної окремої угоди, укладеної Дилером з Замовником, утримується Дилером з сум, що надійшли у його розпорядження у відповідності з діючим законодавством. При цьому, п. 4.2 передбачено, що оплата Дилером замовлень проводиться в гривнях у формі безготівкового розрахунку шляхом перерахування в порядку, встановленому діючим законодавством. Таким чином, судом встановлено, що даним Дилерським договором не передбачено проведення оплати послуг за Договором замовником Виробнику. Більш того, п. 3,1 та п. 4.1 Договору прямо зобовязують саме Дилера отримувати оплату за виготовлені вироби та самостійно утримувати дилерську винагороду щодо кожної окремої угоди. Доказів отримання Дилером дилерської винагороди суду відповідачем також не надано, що взагалі ставить під сумнів існування договору між сторонами. Крім того, сам Дилерський договір не містить умов щодо ціни договору, що спростовує пояснення відповідача в частині того, що саме за цим договором було проведено оплату у розмірі 10\~050 грн. 25 коп. Що стосується додатку № 2 до даного Договору (а.с. 45) Заказу № 2 (11 лютого 2014 року), то суд ставиться до нього критично, оскільки відповідно до п. 2.1 та п. 2.2. Дилерського договору з метою виконання умов даного Договору уповноважені представники Сторін підписують Замовлення (Додаток 2 до Договору), затвердженням Замовлення з боку Дилера може слугувати оформлений Дилером та Підписане Виробником замовлення. Між ти, як вбачається з наданого відповідачем додатку № 2 до Договору 10/01-2014 від 10.01.2014 року він підписаний лише [PERSON] та не містить підпису відповідача або іншого уповноваженого ним представника. Таким чином, зазначений доказ є недопустимим, а сам Дилерський договір жодним чином не підтверджує наявності договірних відносин між позивачем або її чоловіком та відповідачем. Також не знайшли в судовому засіданні підтвердження й пояснення відповідача, що після отримання нею оплати, останньою було повністю виконано умови дилерського договору, а саме проведено виготовлення, розвантаження та встановлення цих віконних систем у [PERSON] за адресою м. Нікополь, вул. Каштанова 58, оскільки жодних належних доказів цього факту відповідачем не надано. Крім того посилання відповідачки на цей факт суперечить Дилерському договору. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні\~статей 57?59 ЦПК України\~про те, що\~\~позивач перерахувала кошти відповідачу за умовами цивільно-правової угоди. Оцінюючи доводи позивача, суд зазначає, що Квитанція № Р24А861073317665700 від 23.07.2014 року містить відомості щодо призначення платежу, як переказ на карту ПриваБанку, тобто формальне переведення грошових коштів з одного рахунку на інший та не містить такого призначення, як оплата за договором, поповнення рахунку або інше, що могло б свідчить про направленість умислу позивача на переказ цих коштів саме відповідачу. Суд допускає можливість помилкового переказу коштів позивачем на карту відповідача, оскільки під час заповнення відповідних граф в банківській системі інтернет-банкінгу Приват24, після введення розрахункового рахунку отримувача система автоматично відображає відомості про особу та її код, якій такі кошти переказуються та не підлягають заповненню відправником, що може привести до помилкового переказу. А за таких обставин, судом встановлено, що в даному випадку має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто третьої обовязкової умови безпідставного набуття (придбання) майна. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У звязку з чим позов в частині стягнення безпідставно отриманих коштів підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача компенсацію 3% річних та інфляційні витрати на підставі ст. 625 ЦК України за період з 23.07.2014 року по 30.04.2016 року, тобто за прострочення виконання грошового зобовязання, то суд вважає що дані вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться У статті 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, розяснено, що за змістом ст.ст. 524, 533 535, 625 ЦК України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Підставою для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобовязання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобовязання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-25цс14) Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем ніяких цивільно-правових угод щодо грошового зобовязання не укладалося. Спір виник щодо повернення помилково перерахованих коштів. Оскільки суд вважає, що дані зобовязання не відносяться до грошового зобовязання яке виникає з моменту укладання між сторонами цивільно правових угод щодо сплати грошових коштів (договір позики грошей, тощо), а тому нарахування встановленого індексу інфляції та 3% річних у даному випадку є не можливе. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідачки на користь позивачки повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial