Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

В лютому 2018 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що її бабка [PERSON] на підставі ордеру № 1452 від 14.12.2004 року отримала квартиру [ADDRESS]. 03.04.2007 року позивачка зареєструвалась за вказаною адресою. [INFO] померла її бабка [PERSON] У зв'язку з відмовою Департаментом міського майна Маріупольської міської ради в передачі позивачці у приватну власність зазначеної квартири на підставі відсутності у неї належним чином оформленого ордеру або рішення суду про визнання права користування жилим приміщенням, просить суд визнати за неї право користування квартирою [ADDRESS]. Позивачка та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача Світлична І.М. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивачкою не надано жодного допустимого доказу на підтвердження фактів та обставин щодо визнання права користування. Позивачкою не доказано, чи є спірна квартира її постійним місцем проживання, а тому підстав для визнання за нею права користування спірною квартирою немає. Представник третьої особи Смалєва Л.П. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивачки, пояснила, що з метою дотримання прав малолітньою дитини на житло, яка зареєстрована у спірній квартирі, за позивачкою слід визнати право користування житлом. Суд, вислухавши сторони, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в позові з огляду на наступне. Згідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести у суді ті обставини на які вона посилається,як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 59 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є онукою [PERSON], яка була наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру № 1452 від 14.12.2004 року. 03.04.2007 року, тобто за життя [PERSON] - наймача квартири, позивачка зареєструвалась у спірній квартирі, що підтверджується особовим рахунком [NUMBER]. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO]. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення . Згідно ч.2 ст. 65 ЖК України особи,що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема : чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї , що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням . При цьому, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. В судовому засіданні позивачка пояснила, що вселилась до спірної квартири в грудні 2004 року, а зареєструвалась в ній в квітні 2007 року, постійно проживала в квартирі з 2004 року по вересень 2016, вела з бабкою до її смерті сумісне господарство, потім виселилась з квартири до квартири [ADDRESS] у зв'язку з народженням дитини, де і проживає по теперішній час. Отже, судом встановлено, що порядок вселення позивачки до спірної квартири було дотримано, що сторонами не оспорювалось. Також судом встановлено, що з моменту вселення у спірну квартиру в 2004 році як член сім*ї наймача [PERSON] позивачка набула права користування даним жилим приміщенням. Вибувши у вересні 2016 року із спірної квартири до квартири [ADDRESS], позивачка втратила право користування спірним житлом відповідно до правил ч.2 ст.107 ЖК України, якою передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Після смерті [PERSON] в 2015 році позивачка, яка продовжувала проживати в спірній квартирі до осені 2016 року, з заявою про переоформлення особового рахунку не зверталась. Наявність реєстрації позивачки та її малолітньої дитини в спірній квартирі не свідчить про її постійне там проживання. До того ж реєстрація дитини відбулась 26.04.2018р., тобто вже після відкриття провадження в цивільній справі за позовом, який є предметом розгляду. Посилання представника третьої особи на дотримання прав малолітньої дитини шляхом забезпечення його житлом не є слушними, оскільки згідно з вимогами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що батько дитини [PERSON] є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] та зареєстрований за цією ж адресою. Вказані обставини позивачкою не спростовуються. Тому з огляду на вказані факти право малолітньої дитини на житло не порушується. Здійснення позивачкою оплати комунальних послуг за спірну квартиру, що підтверджується наданими квитанціями, не підтверджує постійне проживання в квартирі та не тягне за собою визнання за нею права користування квартирою. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивачки є необгрунтованими та правові підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed