Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та стягнення аліментів на утримання одного із подружжя. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання одного із подружжя виділено в окреме провадження. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному судді від 04 березня 2020 року матеріали справи передано до провадження судді Кондратенко О.О. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. На підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи від 30 вересня 2020 року матеріали справи передано до провадження судді Саадулаєва А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2020 року цивільну справу [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання одного із подружжя прийнято до провадження судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є стягнення з відповідача щомісячно аліментів на утримання позивача у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатної особи. Підставою позову є обставини життя позивача за якими, позивач хоча і є працездатним, однак у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, позивач не працювала та не зайняла відповідну посаду, що дає їй право на утримання оскільки потребує матеріальної допомоги, а колишній чоловік може надавати матеріальну допомогу. 04 лютого 2021 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вважає вимогу про стягнення аліментів на утримання позивача безпідставною, необґрунтованою належними і допустимими доказами і такою, що не підлягає задоволенню. Відповідач зазначає про те, що посилаючись на ст. 75 СК України, як на підставу своїх вимог, позивач не наводить жодних доказів на підтвердження існування будь-яких підстав, з яких у неї б виникло таке право. Так, позивач не є непрацездатною, тобто не досягла пенсійного віку та не є особою з інвалідністю. У той час як право на утримання має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Крім цього, відповідач відхиляє посилання позивача на перебування на її утриманні спільної дитини, оскільки у дитини відсутні проблеми із здоров`ям та вона не має ознак інвалідності. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що станом на момент розгляду вказаної справи почала працювати, однак коштів не вистачає, і крім цього, вона потребує додаткових коштів, оскільки відповідач покинув сім`ю, яка зараз перебуває у скрутному матеріальному становищі, яке також посилюється перебуванням спільної дитини у стані вагітності, що вимагає значних зусиль та матеріальних втрат, які позивач не може забезпечити самотужки. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив про те, що дочка є повнолітньою, а позивач не довела наявності правових підстав того, що саме вона підпадає під критерії, встановлені у ст. 76 СК України, для отримання аліментів. Представник відповідача, підтримала позицію відповідача, посилаючись на судову практику у справах про утримання подружжя, зазначили про те, що у позивача право на утримання не виникло. Суд, з`ясувавши позицію позивача та заперечення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1999 року. Станом на момент прийняття вирішення спору по суті рішення про розірвання шлюбу прийнято не було. Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернулася із вказаним позовом з підстав ч.4 ст. 76 СК України, відповідно до якої якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, усуваючи розбіжності в застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, у постанові від 13 квітня 2015 року, викладеної у справі № 6-3066цс15, дійшла таких висновків. За положеннями частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач, звертаючись із вказаним позовом не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявності підстав для виникнення права на утримання у відповідності до вимог ст. 76 СК України, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed