Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

в лютому 2018 року представник позивача КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. Зазначений будинок перебуває на балансі та обслуговуванні позивача. Однак, в порушення Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, а також вимог Житлового кодексу України, відповідач не у повному обсязі сплачує квартплату за комунальні послуги, внаслідок чого за період з 01.10.2010 року по 30.04.2015 року, включно, у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 58818,03 грн., яка складається із: основної суми заборгованості - 37932,54 грн., інфляційних нарахувань - 18795,22 грн., та трьох відсотки річних - 2090,27 грн. Дану заборгованість відповідач сплатити у добровільному порядку не бажає, а тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості в примусовому порядку, а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року, у справі відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.04.2018 року, матеріали цивільного позову було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2018 року, було продовжено розгляд справи. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.08.2018 року, позов було задоволено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2019 року, заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі було задоволено. Поновлено відповідачу строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, а також скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.08.2018 року, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.02.2020 року, у справі було закінчено підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно зазначив, що строки позовної давності стороною позивача не пропущено, та в зв`язку з несплатою відповідачем, як власником житла, за надані житлово-комунальні послуги наявна заборгованість, яка підлягає стягненню із відповідача в примусовому порядку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, та просила в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов, а також просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності, оскільки, позивачем пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за період, що значно перевищує встановлений законом трирічний строк позовної давності. Одночасно вказала, що відповідач дійсно є власником квартири, однак, в квартирі не проживала та будь-яких послуг від позивача не отримувала. Крім того, пред`явлена позивачем сума заборгованості належними доказами не доведена. З огляду на недоведеність позовних вимог, стороною позивача було зазначено про відсутність підстав для задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено та було підтверджено стороною відповідача в ході розгляду справи те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] знаходиться на утриманні та обслуговуванні Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-105 Голосіївського району». Жодних повідомлень про не проживання у квартирі [ADDRESS] та не отримання комунальних послуг від відповідача на адресу позивача не надходило, та доказів зворотному з боку відповідача суду в ході розгляду справи надано не було, а тому посилання сторони відповідача про те, що нею не отримувались житлово-комунальні послуги та вона не є їх споживачем, судом до уваги не приймаються. При вирішенні позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 р. зі змінами та доповненнями, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартиронаймачі квартир багатоквартирних будинків зобов`язані щомісяця вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку. Згідно із п. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, де зокрема в п. 3 зазначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Норми цивільного права поширюються на всі види зобов`язальних відносин. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 156, 162 ЖК України, власник та члени його сім`ї зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Позивач у справі стверджує, що відповідач, як власник квартири, та споживач послуг, - не виконує своїх зобов`язань щодо сплати квартирної плати та отриманих комунальних послуг у повному обсязі, в зв`язку з чим за період з 01.10.2010 року по 30.04.2015 року у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 58818,03 грн., яка складається з: основної суми заборгованості - 37932,54 грн., інфляційних нарахувань - 18795,22 грн., та три відсотки річних - 2090,27 грн. Доказів на підтвердження не надання позивачем послуг або ж протиправності дій, в зв`язку з наданням послуг та, відповідно, нарахування плати за них, матеріали справи не містять. Крім того, твердження сторони відповідача про те, що нею послуги не отримувались, вона не є споживачем цих послуг, відсутні договірні зобов`язання по оплаті послуг, а відтак вимоги задоволенню не підлягають, суд до уваги не приймає, оскільки, в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач є власником квартири, з будь-якими заявами до позивача не зверталась, а тому, як споживач наданих позивачем послуг має сплачувати за їх надання у встановленому розмірі, та факт відсутності договору між сторонами, на думку суду, сам по собі не є підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд вважає, що в ході розгляду справи знайшли своє об`єктивне підтвердження обґрунтування позову в частині неналежного виконання відповідачем зобов`язань по оплаті за житлово-комунальні послуги, та стороною відповідача в ході розгляду справи обґрунтування позову в цій частині за весь період нарахування заборгованості не спростовані належними та достатніми доказами, а тому суд вважає, що наявні підстави для стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача. Разом з тим, в частині пред`явлених позивачем до стягнення сум заборгованості слід зазначити наступне. Згідно розрахунків заборгованості, наданого позивачем, - у період з 01.10.2010 р. по 30.04.2015 р. по житловому приміщенню за адресою: [ADDRESS] , - у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги в сумі 37932,54 грн. Стороною відповідача, в ході розгляду справи було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, оскільки, позивачем пред`явлено в лютому 2018 року позов про стягнення сум заборгованості за період з жовтня 2010 р. по квітень 2015 р., включно, що значно перевищує встановлений законом трирічний строк позовної давності. Перевіряючи доводи сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач, відповідно до ст. 267 ЦК України, заявив клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного для після відповідної календарних дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Абзац 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 08.12.2009 року, передбачає, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено підставність позовних вимог. У протилежному випадку, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Судом встановлено, що порушення відповідачем зобов`язань по сплаті житлово-комунальних послуг розпочато з жовтня 2010 року, а тому саме з цього часу сторона позивача мала право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості, проте, позов пред`явлено лише в лютому 2018 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку, а наведені позивачем заперечення не ґрунтуються на вимогах закону, та судом до уваги не приймаються. Суд вважає, що в даному випадку положення ст. 267 ЦК України можуть бути застосовані до розміру заборгованості за останні три роки до дня звернення з даним позовом до суду, оскільки, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідач вносила платежі в розрахунок плати за житлово-комунальні послуги, однак, не в повному обсязі. В зв`язку з тим, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки; поважних причин для зупинення та переривання позовної давності стороною позивача не доведено, та в ході розгляду справи не встановлено, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги, за період з жовтня 2010 р. по лютий 2015 р. задоволенню не підлягають, в зв`язку з пропуском строку позовної давності. В частині пред`явлених позовних вимог про стягнення заборгованості за період з лютого 2015 р. по квітень 2015 р., включно, слід зазначити наступне. Як вже зазначалось вище, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, - у період з 01.10.2010 р. по 30.04.2015 р. по житловому приміщенню за адресою: [ADDRESS] , - у відповідача наявна заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги в сумі 37932,54 грн. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що за період з лютого 2015 р. по квітень 2015 р. позивачем було нараховано відповідачу за житлово-комунальні послуги суму в розмірі 2460,90 грн. (808,52 грн. + 808,52 грн. + 843,86), з них відповідачем зазначену суму не було сплачено в повному обсязі, а тому борг відповідача перед позивачем за житлово-комунальні послуги за вказаний період становить суму в розмірі 2460,90 грн. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги підлягають частковому задоволенню та стягненню підлягає сума за період з лютого 2015 р. по квітень 2015 р., включно, в розмірі 2460,90 грн. Крім того, позивачем було пред`явлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань. Вирішуючи зазначені вимоги позивача, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, з огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення сум нарахованої заборгованості за період з жовтня 2010 р. по лютий 2015 р., а тому суд вважає, що інфляційні втрати та 3 % річних в межах трирічного строку, які передували зверненню позивача із даним позовом, - має бути нараховано за період з 07.02.2015 р. по 07.02.2018 р., включно, на суму боргу 2460,90 грн. Так, за розрахунками суду інфляційні витрати за період з 07.02.2015 р. по 07.02.2018 р., включно (1096 днів), на заборгованість в розмірі 2460,90 грн., становить суму в розмірі - 1972,88 грн., а 3 % річних за вказаний період - суму в розмірі 222,00 грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, за наведеними розрахунками суду, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по оплаті за житлово-комунальні послуги. Посилання сторони відповідача про те, що позивачем не розраховано суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних з урахуванням строків позовної давності, а відтак ці вимоги не підлягають задоволенню, суд відкидає, оскільки, наведені твердження є хибними та такими, що повністю не узгоджується зі встановленим законом обов`язком боржника в разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора - сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних також слід частково задовольнити, та стягнути із відповідача на користь позивача інфляційні витрати та три відсотки річних за період з лютого 2015 р. по лютий 2018 р., на загальну суму 2194,88 грн. (1972,88 грн. + 222,00 грн.) Підсумовуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи частково знайшли своє об`єктивне підтвердження обґрунтування позову, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial