Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати договір оренди квартири у приватної особи від 17 липня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. Пізніше позивачем було змінено предмет позову, а саме просив зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] у вільному володінні і користуванні квартирою [ADDRESS] та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS], була приватизована [PERSON] (далі - третя особа), [PERSON] (далі - позивач1) та [PERSON] (надалі - позивач2). У 1998 році позивачі виїхали на постійне місце проживання до Німеччини, де проживають і по теперішній час. Під час слухання справи про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], позивачеві1 стало відомо, що [PERSON] без надання згоди співвласників здає квартиру [ADDRESS], в оренду на підставі Договору оренди від 17 липня 2013 року. Вказаний договір укладений між [PERSON] та [PERSON] строком на одинадцять місяців, проте після того, як строк дії договору сплинув, [PERSON] продовжує проживати у вказаній квартирі, створюючи перешкоди власникам у вільному користуванні нею. На підставі викладеного позивач звернувся із відповідним позовом до суду. Представник позивача1 та 2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що договір оренди між [PERSON] та [PERSON] може бути продовженим або переукладеним. Третя особа у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом у судовому засіданні і це вбачається з матеріалів справи, 09 березня 1990 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського району в м. Києві був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від шлюбу була народжена дитина - [PERSON]. У 1997 році на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», [PERSON] та членами його сім'ї - [PERSON] та [PERSON] була приватизована квартира [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло виданим згідно з розпорядженням від 07 жовтня 1997 року № 18544. У 1998 році [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виїхали на постійне місце проживання до Німеччини, де і проживають по теперішній час. Таким чином, в Україні залишилося майно, а саме квартира, яка належить позивачам та третій особі на праві спільної власності. [PERSON] звернулася до суду нижньої інстанції у справах сім'ї м. Гельзенкірхен-Буер, Федеративної Республіки Німеччини з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішенням зазначеного суду від 27 червня 2013 року було встановлено, що шлюб зазнав невдачі, з 04 квітня 2011 року [PERSON] та [PERSON] проживають окремо один від одного, а тому зазначеним рішенням шлюб було розірвано. Під час слухання зазначеної вище справи про розірвання шлюбу, [PERSON] дізналася, що [PERSON] без згоди співвласників, якими є позивачі по справі, здає в оренду квартиру [ADDRESS], та яка є об'єктом спільної власності. Так, між [PERSON] та [PERSON] 17 липня 2013 року укладено Договір оренди квартири у приватної особи, термін якого складає 11 (одинадцять) місяців з моменту прийняття обкута, що орендується (п. 3.1 Договору). За таких обставин, Договір оренди є таким, що припинив свою дію, а відтак у відповідача по справі відсутні правові підстави надалі проживати у квартирі квартирою [ADDRESS], а позивачі позбавлені можливості вільно володіти та розпоряджатися своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Згідно до п.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ст. 169 ЖК України, у разі припинення договору оренди житлового приміщення, що належить особі на праві приватної власності, орендар і особи, які проживають з ним, зобов'язаний звільнити житлове приміщення, а в разі відмови - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що строк вказаного договору найму (оренди) квартири сплив, підстави для подальшого проживання [PERSON] у квартирі та користування нею відсутні. Варто зазначити, що представником відповідача у судовому засіданні не надано жодного доказу на правомірність проживання [PERSON] у квартирі. Крім того, ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Так, представником позивачів зазначено, що останні не надавали повноважень відповідачу щодо вселення відповідача у спірну квартиру. Зважаючи, що відповідач перешкоджає позивачам у реалізації їхнього права власності, займаючи квартиру [ADDRESS] без відповідної правової підстави, суд приходить до висновку про законність позовних вимог та необхідність задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved