Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

В лютому 2014 року позивач [PERSON], діючи в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] як його законний представник, звернулась в особі свого представника [PERSON] до суду з позовом до свого колишнього чоловіка [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона перебувала з відповідачем з 19 лютого 1993 року по 20 березня 2007 року у шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 7 лютого 2005 року їм трьом належить на праві спільної сумісної власності приватизована квартира [ADDRESS]. Відповідач перешкоджає у вільному користуванні квартирою, користується всією квартирою, порушує їх права на володіння та користування належною їм часткою квартири. На протязі тривалого часу між ними існують спори з приводу оплати комунальних послуг за користування зазначеною квартирою, в зв'язку з чим виникла необхідність у визначені порядку користування нею. Спірна квартира є двокімнатною, має загальну площу 52, 85 кв. м, житлову площу 29, 3 кв. м, в тому числі кімнати площею 17, 2 кв. м і 12, 1 кв. м, кухню площею 8 кв. м, ванну кімнату площею 2, 6 кв. м, вбиральню - 1 кв. м, коридор - 8 кв. м, лоджію - 7,9 кв. м, яка має окремі виходи з двох кімнат. Площа для розрахунку лоджії для оплати комунальних послуг приймається як 7,9 х 0,5 = 3,95 (кв. м), що вбачається з технічних характеристик квартири, викладених в технічному паспорті. Оскільки 2/3 частки належних позивачці та синові у праві власності на квартиру становлять 19, 53 кв. м від житлової площі 29, 3 кв. м, а відповідач як власник 1/3 частини квартири має право на користування 9,76 кв. м житлової площі, просила виділити їм з сином в користування кімнату площею 17, 2 кв. м з лоджією площею 4, 1 кв. м, площа якої для розрахунку комунальних послуг 4, 1 х 0, 5 = 2, 05 (кв. м), залишивши в спільному з відповідачем користуванні коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню. Ухвалою суду до участі в справі третьою особою залучене КП «Сумижитло» Сумської міської ради. 15 квітня 2014 року позивач уточнила позовні вимоги, та, крім іншого, посилалась на те, що між сторонами з моменту розірвання шлюбу в 2007 році виникли спори з приводу користування квартирою та сплати комунальних послуг, а тому вона бажає визначити порядок сплати за приміщення, яким фактично буде користуватись з сином. За інші послуги - водопостачання, водовідведення, підігрів води, вивіз та захоронення ТПВ та за спожитий газ батьки повинні сплачувати порівну до повноліття сина відповідно до вимог ст. ст. 177, 180 СК України. Просила, крім визначення порядку користування квартирою, визначити порядок сплати за квартиру, згідно якого: вона сплачує квартплату за кімнату площею 17, 2 кв. м, лоджію площею для розрахунку оплати комунальних послуг 4, 1 х 0, 5 = 2, 05 кв. м та за половину площі приміщень спільного з відповідачем користування: кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор, що складає (8 + 2,6 + 1 + 8) : 2 = 9,8 кв. м. Загальна площа складає 29, 05 кв. м, опалювальна площа 27 кв. м; - відповідач сплачує квартплату за кімнату площею 12, 1 кв. м, лоджію площею для розрахунку оплати комунальних послуг 3, 8 х 0, 5 = 1, 9 кв. м, та за половину площі спільного з нею користування: кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор, що складає 9, 8 кв. м. Загальна площа складає 23, 8 кв. м, опалювальна площа - 21, 9 кв. м. Інші послуги, а саме - водопостачання, водовідведення, підігрів води, вивіз та захоронення ТПВ та за спожитий газ сторони сплачують порівну до повноліття їх сина [PERSON] (а.с.85-87). Відповідач в особі свого представника заперечив проти позову, посилаючись на те, що в 2010 році позивачка з сином залишила місце проживання - спірну квартиру та виїхала до Німеччини з метою постійного проживання, не з'являлась за місцем реєстрації. Перешкод в користуванні квартирою він не вчиняв, вона не зверталась до правоохоронних органів з цього приводу. Вважав, що встановлення порядку користування квартирою, на якому наполягає позивачка, буде порушувати вимоги ч. 2 ст. 50 ЖК України, згідно якої при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя. Їх синові 6 квітня 2014 року виповнилось 10 років, і встановлення такого порядку користування квартирою буде суперечити закону та інтересам дитини, спір відносно місця проживання якого між сторонами відсутній. Не існує і спору щодо участі батька у вихованні дитини. Не заперечуючи проти встановлення порядку користування квартирою, відповідач вважав необхідним виділити в користування йому з сином кімнату площею 17, 2 кв. м з лоджією площею 4, 1 кв. м, а позивачці - кімнату площею 12, 1 кв. м з лоджією площею 3,8 кв.м (а.с.91). Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, своїх заперечень по суті позову не надали. Вислухавши сторони, вивчивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], 1969 року народження, і [PERSON], 1971 року народження, перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 1993 року по 20 березня 2007 року, мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.14-16). Всі вони є співвласниками належної їм на праві спільної сумісної власності приватизованої двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 52, 85 кв. м, на підставі свідоцтва від 7 лютого 2005 року, виданого виконавчим комітетом Сумської міської ради, та зареєстровані в цій квартирі (а.с.11, 10, 18). З технічного паспорту на квартиру вбачається, що квартира розташована на шостому поверсі десятиповерхового будинку, є двокімнатною, має загальну площу 52, 85 кв.м, житлову площу - 29, 3 кв.м, в тому числі ізольовані кімнати площею 17, 2 кв.м і 12, 1 кв. м, кухню площею 8 кв. м, ванну кімнату площею 2, 6 кв. м, вбиральню - 1 кв. м, коридор - 8 кв. м, лоджію, яка має два виходи: з кімнати 2 площею 17, 2 кв. м - на лоджію площею 4, 1 кв. м, з кімнати 3 площею 12, 1 кв. м - на лоджію площею 3, 8 кв. м. Загальна площа лоджії - 7. 9 кв. м. Між сторонами виник спір щодо порядку користування квартирою, оплати комунальних послуг. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.ч. 1, 3, 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; власність зобов'язує. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 322 ЦК України передбачає, що власник зобов'язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року не передбачає умов, за яких один із співвласників квартири матиме більшу або меншу частку в приватизованому житлі, а тому частки кожного вважаються рівними. Відповідно до положень ст.ст. 358, 360 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання, та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. З огляду на вказані норми закону суд вважає обгрунтованими доводи позивачки про необхідність встановлення такого порядку користування квартирою, на якому вона наполягає, в тому числі і в інтересах сина. Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно зі ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідач не спростував належними доказами доводи позивачки про те, що вони не можуть у добровільному порядку дійти згоди щодо порядку користування квартирою як спільною власністю, між ними постійно виникають спори з приводу її утримання, що заважає їх спільному користуванню нею та виконанню обов'язку по оплаті комунальних послуг. Про наявність вказаних обставин свідчить і те, що сторони неодноразово, починаючи з 2011 року, в судовому порядку вирішували спори щодо оплати комунальних послуг по квартирі як спільній власності. Крім того, показами свідка [PERSON] підтверджені ці обставини, а також те, що між сторонами дійсно є неузгодженості та суперечки з приводу користування квартирою, а відповідачем чинились перешкоди в користуванні нею (покази не спростовані протилежною стороною). З огляду на зазначене, доводи відповідача про те, що позивачці не чиняться перешкоди у користуванні квартирою, є безпідставними. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині встановлення порядку користування квартирою, оскільки власник має право володіти та користуватися своєю власністю на власний розсуд, зокрема, використовувати належне йому житло для особистого проживання та проживання членів своєї родини, належно його утримувати, в тому числі і у вигляді оплати такого утримання відповідно до закону. Доводи відповідача про те, що до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 50 ЖК України, безпідставні, оскільки вказана норма застосовується при вирішенні питання про надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду (глава 1 розділу III ЖК), а в цій справі виник спір між співвласниками житла щодо порядку користування ним. Відносини власників приватизованої квартири регулюються главою 6 ЖК «Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду». Крім того, відносини, що склалися між сторонами - власниками спірної квартири, мають вирішуватись відповідно до положень закону, що регулюють право спільної власності. Таким чином, право позивачки і її сина як співвласників квартири підлягає захисту, і їм слід виділити у спільне користування у квартирі на належні їм частки у власності - всього 2/3 частини кімнату площею 17,2 кв. м з лоджією площею 4, 1 кв. м, а іншу кімнату площею 12, 1 кв. м з лоджією площею 3, 9 кв. м залишити у користуванні відповідача. Приміщення загального користування слід залишити у спільному користуванні сторін. Враховуючи незначне відхилення житлової площі, яка буде виділена в користування сторонам, від їх частки у праві власності на квартиру, суд вважає, що при такому порядку користування квартирою не будуть порушені законні права сторін та їх інтереси, і обраний в цій частині спосіб захисту порушеного права позивачів узгоджується з положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України. Доводи відповідача про виділення в користування йому разом з сином кімнати більшої площі з посиланням на положення ст. 50 ЖК України, є необґрунтованими, оскільки він сам не спростував тієї обставини, що син проживає з матір'ю, як зазначає, в Німеччині, і не надав доказів тому, що син, який досяг 10 років, відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, висловлює намір проживати саме з ним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Суд вважає, що позов в частині визначення порядку сплати комунальних послуг не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з позовних вимог в цій частині, позивачка наполягає на визначенні судом конкретної площі, за яку буде оплачувати витрати на утримання будинку та прибудинкової території вона і відповідач як дорослі співвласники майна. Обраний нею спосіб захисту в цій частині вимог не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України щодо способів захисту порушеного права, оскільки порядок визначення розміру оплати комунальних послуг, в тому числі і експлуатаційних витрат по утриманню будинків, споруд і прибудинкової території визначається відповідними житлово-комунальними органами на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, і суд не може перебирати на себе функції вказаних органів по нарахуванню житлово-комунальних послуг. Позивачка не позбавлена можливості на підставі встановленого порядку користування квартирою звернутись у встановленому законом порядку до відповідних органів, що надають житлово-комунальні послуги, з питання укладення договорів про надання відповідного виду послуг, з врахуванням існуючого порядку нарахування плати за кожен вид послуг, наявності чи відсутності приладів обліку, існуючих тарифів, визначити свої договірні зобов'язання по оплаті вказаних послуг, в тому числі і з врахуванням рівного обов'язку батьків по управлінню майном неповнолітньої дитини відповідно до положень ст. 177 СК України. На даний час в зв'язку з встановленням даним рішенням суду порядку користування квартирою, з врахуванням того, як позивачка сформулювала вимоги про визначення порядку сплати за квартиру та інші послуги, відсутні підстави вважати права позивачки в цій частині порушеними. З іншими вимогами, в тому числі про розподіл особових рахунків відповідно до встановленого порядку користування квартирою, позивачка не зверталась. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню. При зверненні з позовом до суду позивачка сплатила судовий збір в сумі 243,6 гривень (а.с. 2). На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, тобто в сумі 121,8 гривень. На підставі ст.ст. 16, 317, 319, 321, 322, 355, 358, 360, 368-370, 372, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial