Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

В листопаді 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4) до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - визнати за позивачем право власності, у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 24 листопада 2004р. він перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. В провадженні суду перебуває позов про розірвання шлюбу між сторонами. Під час перебування в шлюбі сторонами було набуто у власність вищезазначену квартиру, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 21 серпня 2007р., однак стороною покупця договору купівлі - продажу спірної квартири було зазначено лише відповідачку, і це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки між сторонами фактично припинені шлюбні відносини та виник спір щодо поділу цього майна, позивач вимушений був звернутись до суд з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22 січня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 18-21), який було повернуто судом стороні відповідача, у зв`язку з недотриманням положень ст. ст. 49, ч. 7 ст. 178 ЦПК України. 15 жовтня 2020р. стороною відповідача повторно було подано відзив на позов (а.с. 74-76), в якому відповідачка проти позову заперечила, і зазначала, що спірна квартира не є спільним майном подружжя не дивлячись що була набута під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а є особистою приватною власністю відповідачка, оскільки була набута нею в дар від її батька, який фактично придбав цю квартиру за с особисті грошові кошти та подарував відповідачці, використавши для цього свій депозитний вклад. Також стороною відповідача було подано до суду заяву про допит свідків. 27 жовтня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 86-88), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, зазначивши, що спірна квартира є спільним майном подружжя і була набута спільні кошти саме подружжя, а не батька відповідачки, при цьому стороною відповідача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставин придбання квартири за особисті кошти батька відповідачки. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив. В судовому засідання відповідачка та її представник проти позову заперечили, з підстав наведених у відзиві на позов. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком відповідачки, а також знайомий з позивачем, який був його зятем. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі виникло питання про переїзд родини до м. Києва, і було прийнято рішення про придбання спірної квартири, оскільки його донька перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а зять працював на посаді лікаря, їх фінансовий стан не дозволяв їм придбати спірну квартиру, а тому свідок після отримання депозитного вкладу грошові кошти передав доньці (відповідачці), яка в подальшому використала грошові кошти для придбання спірної квартири. Також, завдяки свідку в зазначеній квартирі було здійснено ремонт для подальшого проживання в ній родини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка є її племінницею, а свідок [PERSON] її рідним братом. Свідку відомо, що в спірній квартирі при безпосередній допомозі свідка [PERSON] були проведенні ремонтні роботи, у проведенні певних будівельних робіт, зокрема малярних, приймала участь і свідок, який повідомлялось від відповідачки та її батька, що квартира набута у власність за грошові кошти батька відповідачки. Суд, заслухавши пояснення сторони відповідача, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2004р., який було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва по цивільній справі № 752/10854/19, провадження № 2/752/1967/20, яке набрало законної сили. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України), майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. За змістом ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Судом встановлено, що 21 серпня 2007р. між відповідачкою та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, за яким продавець продав, а відповідачка, як покупець придбала квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири, в порядку поділу майна подружжя. В свою чергу, відповідачка заперечувала проти позову зазначала, що вказана квартира є її особистою приватною власністю, оскільки фактично придбавалася і в подальшому їй була подарована її батьком [PERSON] . З наданих сторонами відомостей про їх доходи з часу укладення шлюбу і до часу набуття у власність спірної квартири, суд приходить до висновку, що зазначена спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя (сторін), оскільки могла бут набута за спільні кошти подружжя. Доводи сторони відповідача, що зазначена квартира була придбана за особисті грошові кошти батька відповідачки [PERSON] судом оцінюються критично, оскільки грошові кошти отримані в травні 2007р. за депозитним вкладом (а.с. 81) були використані саме для придбання спірної квартири не знайшли підтвердження в судовому засіданні, при цьому судом не можуть бути взяті до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків, які зацікавлені у розгляді справи по суті на стороні відповідача і повідомили суд, що обізнані з пред`явленими до відповідачки позовними вимогами. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів, що зазначена квартира є особистою приватною власністю відповідачки і набута нею в дар від її батька за відповідним правочином. Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме в порядку поділу майна подружжя, слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 000,0 грн.

Outcome: approved