Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10 червня 2014 року уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 1000 доларів США та 3000 гривень з умовою їх повернення до 01 січня 2015 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки від 01.06.2014 року. Договором також передбачено, що за користування коштами, [PERSON] зобов'язувався сплачувати 5 відсотків від суми боргу, що становить 575 гривень щомісячно. В рахунок погашення гривневого боргу, вони домовились, що позивач буде купувати в [PERSON] необхідну йому кількість м'яса. Решту суми [PERSON] мав повертати готівкою щомісячно. Однак в порушення домовленості, відповідач кошти не повернув, за виключенням вартості отриманого позивачем м'яса. Просить стягнути з відповідача 2235 доларів США та 2235 гривень. Під час розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог. Згідно поданої заяви просить стягнути з відповідача 3592 доларів США та 2235 гривень В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з наведених у позовній заяві підстав та пояснив, що за домовленістю з [PERSON] він 10 червня 2014 року позичив йому одну тисячу доларів США та три тисячі гривень. [PERSON] зобов'язувався щомісячно сплачувати йому відсотки за користування позикою в розмірі 5 відсотків від суми боргу, що становить 575 гривень. В рахунок погашення боргу, він отримував від [PERSON] м'ясо, так як [PERSON] здійснює торгівлю цим продуктом. За період з 01 червня 2014 року по 01 травня 2017 року він отримав від [PERSON] м'яса на загальну суму 9635 гривень. Просить стягнути на його користь 3 340 доларів США, з них 1000 доларів США борг, 540 доларів США відсотки за користування в 2015 році, 720 доларів США - за 2016 рік, 720 доларів США - за 2017 рік та 360 доларів за шість місяців 2018 року, та 2235 гривень - залишок коштів від суми 11870 гривень, на яку не купив м'яса. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що дійсно позичив кошти в [PERSON] про що власноручно написав розписку. Однак не погоджується з розрахунком суми боргу. Судом встановлено, що 10 червня 2014 року [PERSON] уклав [PERSON] договір позики, згідно з яким передав [PERSON] грошові кошти у сумі 1000 доларів США з умовою їх повернення до 01 січня 2015 року. Також позичив 3000 гривень, що не підлягають поверненню, в рахунок плати за м'ясо. За користування коштами [PERSON] зобов'язувався сплачувати 5% щомісячно, що становить 575 гривень. Факт отримання грошових коштів [PERSON] підтверджується письмовою розпискою останнього від 10 червня 2014 року. (а.с.2 ). Враховуючи пояснення сторін, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до наступного висновку. Згідно з п. п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із вимогами ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Нормою ч. 2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч.2 статті 207 і ч.2 статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка [PERSON] від 01.06.2014 року (а.с.2), власноручне написання та підписання якої відповідачем не заперечується, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документу є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] та його волевиявлення у встановлені терміни повернути борг, так і невиконання відповідачем даних боргових зобов'язань. З детального аналізу змісту боргової розписки від 01.06.2014 року вбачається, що при їх складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату їх складання, прізвища, ім'я і по батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача [PERSON] Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Розрахунок 5% за користування кредитом - за період з 01.01.2015 року по 01.01.2016 року становить 6900 гривень (575 гривень х 12 місяців), за період з 01.01.2016 року по 01.01.2017 року становить 6900 гривень (575 гривень х 12 місяців), за період з 01.01.2017 року по 01.07.2018 року - 6900 гривень (575 гривень х 12 місяців), за період з 01.01.2018 року по 01.07.2018 року 3450 гривень (575 гривень х 6 місяців). Всього 24150 гривень. Слід зазначити, що згідно ч.1 ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Частиною третьою статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно витягу офіційний курс НБ України станом на день ухвалення рішення становить 2626,1572 гривень за 100 доларів США. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в еквіваленті до національної валюти України гривні в сумі 26260 гривень та 575 гривень щомісячно за користування коштами в розмірі 24150 гривень. Всього підлягають до стягнення 50410 гривень. Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог. У зв'язку зі звільненням позивача [PERSON] від сплати судового збору при подачі позову, суму судового збору у розмірі 704,80 гривень слід стягнути з відповідача на користь. На підставі викладеного та

Outcome: approved