Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала на те, що 29 грудня 2017 року помер [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з ? частки у квартирі [ADDRESS]. За час свого життя [PERSON] заповіт не склав, тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач та [PERSON], як батьки спадкодавця. Вони прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом звернення до нотаріуса з відповідними заявами. Позивач вказала на те, що шлюб між нею та [PERSON] було розірвано 24 вересня 1985 року. З того часу вона не проживає однією сімєю з відповідачем, не має спільного побуту, не підтримує близьких стосунків. Вихованням сина займалась виключно самостійно, [PERSON] не брав участі у вихованні та утриманні сина, не спілкувався з ним. Також [PERSON] не сплачував, призначені судом аліменти на утримання сина, не надавав сімї жодної матеріальної підтримки, не брав участі у розбудові побуту. Вказані обставини свідчать про факт свідомої відмови [PERSON] від участі у вихованні та подальшому житті сина. Тому [PERSON] просила усунути [PERSON] від права на спадкування після смерті сина [PERSON], який помер 29 грудня 2017 року, а також визнати за нею право на ? частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідача [PERSON] у судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не надав та про причини неявки суд не повідомила. Завідувач Бориспільської міської державної нотаріальної контори [PERSON] направила до суду лист з проханням розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори та при вирішенні спору поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 29 грудня 2017 року помер [PERSON], згідно копії свідоцтва про смерть, виданого на його імя (а.с.16). Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується копією дубліката договору купівлі-продажу від 15 серпня 2003 року, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, та довідкою КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» від 18 червня 2018 року (а.с.20-21,24). З копії свідоцтва про народження, виданого на імя [PERSON], а також [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.13, 14-15) встановлено, що позивач була матірю спадкодавця, а відповідач його батьком. У відповідності до положення з ч.1 ст.1261 ЦК України [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. З копії матеріалів спадкової справи №16/2015, заведеної Бориспільською міською державною нотаріальною конторою щодо майна [PERSON], вбачається, що як позивач, так і відповідач у встановлений законом строк подали заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори (а.с.81,90). Таким чином, вони прийняли спадщину після смерті [PERSON] Відповідно до абз.2 ч.3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки, які ухилялися від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» правило абз.2 ч.3 ст.1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. З доводів позивача вбачається, що 24 вересня 1985 року між нею та [PERSON] було розірвано шлюб. На час розірвання шлюбу синові виповнилось лише три роки. Починаючи з того часу сторони по справі не проживають однією сімєю, не підтримають близьких стосунків та не мають спільного побуту. [PERSON] не здійснював утримання сина шляхом сплати, присуджених судом аліментів, не надавав жодної матеріальної підтримки. З цього приводу позивач зверталась до суду з позовом про стягнення заборгованості за аліментами. За правилами ч.1 ст.13, а також ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, позивач та її представник [PERSON] не надали жодного належного та допустимого доказу, які б свідчили про свідоме та умисне ухилення [PERSON] від виконання свого обовязку щодо утримання свого сина, в тому числі щодо утримання останнього до досягнення ним повноліття. За змістом\~ч.1\~та ч.4\~ст.77,\~а також\~ч.1\~ст.89\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування.\~Суд не\~бере до\~розгляду докази,\~що не\~стосуються предмета\~доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому судом критично оцінюється обвинувальний висновок по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України (а.с.77), в якості належного доказу на підтвердження тієї обставини, що відповідач ухилявся від утримання сина. В матеріалах справи також містяться письмові пояснення [PERSON], адресовані до Бориспільського міськрайонного суду (а.с.78). Зі змісту яких вбачається, що він особисто знайомий з [PERSON] з 1962 року, оскільки остання проживала разом з своїми батьками в тому ж будинку, що й [PERSON] Протягом всього часу вони підтримували добропорядні сусідські відносини. [PERSON] відомо, що [PERSON] у 1979 році одружилась з [PERSON] та вони залишились проживати у батьків [PERSON] У 1982 році у них народився син [PERSON] Проте, подружнє життя не склалося та у 1985 році сторони по справі розірвали шлюб. [PERSON] залишилась виховувати сина за підтримки своїх батьків. В серпні 2003 року [PERSON] продала квартиру за адресою: [ADDRESS], яка залишилась у спадок від батьків, та придбала квартиру в м. Бориспіль, куди і переїхала проживати разом з [PERSON] З чуток від сусідів та особистих розмов з позивачем [PERSON] відомо, що [PERSON] мав проблеми з наркотиками. Оскільки, останній не мав підтримки батька. У відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Саме тому судом також критично оцінюють вказані пояснення [PERSON] як допустимий доказ. Оскільки позивачем не заявлялось клопотання про допит даної особи в якості свідка безпосередньо в судовому засіданні. Також суд приймає до уваги, що вказані пояснення написані від руки. При цьому, суд позбавлений можливості встановити ту обставину, що дійсно пояснення написані особисто [PERSON] При цьому вказану особу не було допитано в якості свідка з приведенням до присяги свідка та попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і за відмову від давання показань. Крім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обовязку [PERSON] сплачувати аліменти, присуджені за рішенням суду, а також наявності заборгованості зі сплати аліментів. З огляду на це, доводи позивача стосовно того, що [PERSON] не здійснював належного утримання сина та свідомо ухилявся від участі в вихованні та житті сина, ґрунтуються виключно на її припущеннях. Тому у задоволенні позовних вимог про усунення [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], належить відмовити. Як передбачено ст.1258\~ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд звертає увагу на те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частку квартири, що знаходиться в [ADDRESS], є похідними від позовних вимог про усунення [PERSON] від права на спадкування, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Тому судом не вбачаються підстави також для задоволення позовних вимог про визнання права власності на частину квартири. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні предявленого позову у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій (а.с.1,2) вбачається, що при предявленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1409 гривень 60 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні предявленого позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування [PERSON] понесених судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed