Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що між сторонами був укладений кредитний договір. Позичальнику були надані грошові кошти, встановлений термін їх повернення. Однак відповідач не виконує покладені на нього зобовязання щодо повернення грошових коштів. Тому позивач звернувся до суду, просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача наявну заборгованість, та судові витрати. Представник позивача не зявився в судове засідання. Згідно до поданої заяви позов підтримує та просить справу розглядати без його участі. В разі неявки відповідача не заперечує щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився. Представник відповідача позов не визнав. Подав до суду письмові пояснення. Зазначає, що згідно до рішення Рівненського міського суду від 11.08.2009 року з відповідача на користь банку вже були стягнуті грошові кошти за кредитним договором, за яким на даний час позивач також стягує заборгованість. За таких умов представник позивача зазначає, що позивач міг подати позов тільки про стягнення відсотків та пені, чого не зробив. Тому вважає, що в частині стягнення заборгованість слід закрити провадження у справі. Наголошує на тому, коли саме позивач подав до суду даний позов 28.12.2015 року. У заявку з цим вказує на строки звернення позивача з даним позовом, а тому подав заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, і в задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 16.01.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № 730/158-САФ03.16-2, згідно до якого банк надав відповідачеві грошові кошти в сумі 19\~912 доларів США за сплатою 12% річних з метою придбання автомобіля. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. В порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав своєчасно не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором Відповідач станом на 02.10.2015 року має заборгованість 39\~975, 45 доларів США, яка за розрахунком банку складається з наступного: - 14\~380, 80 доларів США - заборгованість за кредитом (еквівалент 304\~201, 48 грн.); - 13\~938, 38 доларів США - заборгованість за відсотками (еквівалент 294\~842, 73 грн.); - 6\~754, 58 доларів США пеня за несвоєчасне повернення кредиту (еквівалент 142\~881, 74 грн.); - 4\~901, 69 доларів США пеня за несвоєчасне повернення відсотків (еквівалент 103\~686, 93 грн.). В матеріалах справи наявна копія заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11.08.2009 року (справа № 2-3907/09), згідно до якого з відповідача на користь позивача були стягнуті грошові кошти в сумі 14\~380,80 доларів США заборгованість за кредитом, та 871, 73 долар США заборгованість за відсотками згідно до кредитного договору від 16.01.2007 року № 730/158-САФ03.16-2. При прийнятті рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного. Позовна давність щодо кредитних коштів і відсотків, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. На це звернув увагу Верховний Суд України у своїй постанові від 19.03.2014 №6-20цс14, яка була прийнята з приводу неоднакового застосування норм матеріального права. Згідно положень ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. При цьому Верховний Суд України зазначив, що наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК). Сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК). Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте\-ресу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252-255 ЦК. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, доходимо висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. В постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, яка була прийнята з приводу неоднакового застосування норм матеріального права, зазначено про те, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Як зазначалося вище, з відповідача вже була стягнута існуюча заборгованість за тілом кредиту в сумі 14\~380,80 доларів США згідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11.08.2009 року. Отже, отримання (стягнення) банком зазначених грошових коштів має відбуватися в межах проведення виконавчих дій згідно до Закону України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного звернення до суду з позовом про їх стягнення. Виходячи з наданих суду матеріалів відповідач, в тому числі з 11.08.2009 року, не проводив погашення належних платежів. Банком не був наданий розрахунок на підтвердження заявленої до стягнення суми відсотків та пені: не зрозуміло, за який саме період утворилася заборгованість. Це позбавляє як сторону відповідача, так і суд перевірити правильність наданих розрахунків. З новим позовом до суду позивач звернувся 28.12.2015 року. Зважаючи на наведені правові позиції Верховного Суду України суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити як на підставі ч.4 ст.267 ЦК України (щодо стягнення відсотків та пені), так і за безпідставністю заявлених позовних вимог (щодо стягнення суми основного боргу). Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обов'язок з доказування покладається як на того, хто звернувся за допомогою до суду, так і на того, хто заперечує заявлені позовні вимоги. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Суд сприяв тому, щоб сторони подали суду належні і допустимі докази на підтвердження чи заперечення свої вимог, однак від представника позивача не надходили додаткові пояснення з приводу поданих представником відповідача заперечень. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed