Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

В квітні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] міської ради та ПАТ «Українська залізниця» про визнання частково недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 350122 від 03 жовтня 2005 року, виданий ДТГО «Львівська залізниця» на підставі рішення [PERSON] міської ради Чернівецької області від 29 лютого 2004 року, в частині накладання земельної ділянки площею 0,0860 га на земельну ділянку, наданій їй, що розташована по вул. О.Вишні, № 32 в м. Новоселиця Чернівецької області. Свій позов позивачка обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового будинку за вказаною адресою та рішенням [PERSON] міської ради їй було передано у власність земельну ділянку площею 0,0860 га, що розташована по вул. О.Вишні, № 32 в м. Новоселиця. При виготовленні технічної документації на земельну ділянку було встановлено, що відповідно до державного акта серії ЯЯ № 350122 від 03 жовтня 2005 року дана земельна ділянка передана міською радою у постійне користування ПАТ «Українська залізниця», що порушує її права на користування та володіння даною ділянкою. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, посилаючись на те, що ПАТ «Українська залізниця» не надало суду належних доказів, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні залізниці, оскільки план відведення смуги лінії Моши-Окниця не був узгоджений з міською радою та не пройшов процедуру державної реєстрації. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради Чернівецької області позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Представник відповідача ПАТ «Українська залізниця» позов не визнав та заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що будинок позивачки був побудований на землях залізничного транспорту в межах смуги відведення лінії Моши-Окниця Львівської залізниці, затвердженої Планом смуги відведення 1960 року. Спірна ділянка охоплена смугою відведення, а тому вона перебуває у державній власності та не може бути передана у власність іншій особі. Оскільки, спочатку рішенням [PERSON] міської ради від 27 серпня 1982 року про виділення землі позивачці для будівництва площею 0,006 га фактично в межах смуги відведення, було порушено право ПАТ «Українська залізниця» щодо цієї земельної ділянки, то просив відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю. Свідок [PERSON] показав суду, що станом на 2004 рік він працював [PERSON] міським головою. Він підтвердив надання міською радою Львівській залізниці землі в межах міста у постійне користування для потреб залізничного транспорту. Однак, яким чином у постійне користування залізниці були надані землі на яких розташовані житлові будинки, він не знає. Свідок [PERSON] показала суду, що станом на 2004 рік вона працювала землевпорядником [PERSON] міської ради. На той час землевпорядною організацією було виготовлено технічну документацію для передачі землі в межах міста в постійне користування Львівській залізниці. Перевіряючи дану документацію, вона відмітила у документах земельні ділянки, які надавалися залізниці та на яких були розташовані обєкти нерухомості. Однак, яким чином в подальшому міська рада вирішила надати дані землі у користування залізниці, їй невідомо. Свідок [PERSON] показав суду, що станом на 2004 рік він працював начальником [PERSON] районного відділу земельних ресурсів, у звязку із чим затвердив технічну документацію по передачі Львівській залізниці землі в межах міста у постійне користування для потреб залізничного транспорту. Виділенням в натурі даної землі займалась міська рада. Судовий експерт [PERSON] показав суду, що допускає помилковість свого висновку, викладеного в земельно-технічній експертизі № 483 від 11 серпня 2015 року в частині визначення ширини смуги відведення залізниці на ділянці накладання землі із будинком позивачки [PERSON], оскільки він користувався нормами СН 478-74, затверджених держкомом [PERSON] Міністрів СРСР у справах будівництва від 19 грудня 1974 року № 274 та введених в дію з 01 січня 1975 року, які на час визначення смуги відведення в 1960 році не діяли. А тому ширину смуги відведення на даній ділянці від 76 до 80 метрів від осі головної колії слід вважати правильною. Вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, експерта, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. \~ Судом встановлено, що згідно з Планом смуги відведення лінії Моши-Окниця Львівської залізниці 1960 року, погодженим в тому числі з старшим землевпорядником Новоселицького району Чернівецької області, ширина смуги відведення залізниці в районі перетинання с. Зелений Гай Новоселицького району та м. Новоселиця становить від 76 до 80 метрів від осі головної колії. Відповідно до вказаного Плану ДТГО «Львівська залізниця» є землекористувачем даної земельної ділянки. Ці фактичні дані не спростовані належними та допустимими доказами, а тому є такими, що відповідають дійсності. Наявний у справі висновок земельно-технічної експертизи № 483 від 11 серпня 2015 року про те, що межа смуги відведення земельної ділянки залізниці в адміністративних межах Новоселицького району відповідно до норм СН 478-74, затверджених держкомом [PERSON] Міністрів СРСР у справах будівництва від 19 грудня 1974 року № 274 та введених в дію з 01 січня 1975 року, складає відстань у 22 метра від осі залізничного полотна є неналежним доказом, оскільки вказані норми застосовуються при відведенні нових земель залізниці, а не тих які вже були їй раніше відведені. Даний висновок експертизи спростовується як дослідженими в судовому засіданні доказами, в тому числі оригіналом вказаного Плану, так і показами допитаного судом судового експерта [PERSON], який підтвердив, що ширина смуги відведення залізниці в районі перетинання с. Зелений Гай та м. Новоселиця в межах спірної між сторонами земельної ділянки становить від 76 до 80 метрів від осі головної колії, а зроблений ним висновок щодо звуженої ширини смуги відведення на даній ділянці є помилковим. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради Чернівецької області № 11/5 від 27 серпня 1982 року позивачці [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,06 га з дозволом на будівництво індивідуального житлового будинку по вул. О.Вишні, № 32 в м. Новоселиця, яка розташована в межах смуги відведення лінії Моши-Окниця Львівської залізниці в адміністративних межах Новоселицького району на ділянці перетинання с. Зелений Гай та м. Новоселиця, що підтверджується наявним у справі зведеним планом розташування даної земельної ділянки. В послідуючому, 08 вересня 1982 року між [PERSON]і. та [PERSON] міською радою був укладений договір на безстрокове користування даною земельною ділянкою, а 09 вересня 1982 земельна ділянка була винесена позивачці в натурі. 29 листопада 1985 року рішенням виконкому [PERSON] міської ради № 277 затверджено акт про завершення будівництва та введення в експлуатацію будинку позивачки. Одночасно за позивачкою закріплено залишки земельної ділянки площею 209 кв.м.. На підставі даного рішення 12 грудня 1985 року позивачка отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок, який розташований по вул. О.Вишні, № 32 в м. Новоселиця. Рішенням [PERSON] міської ради Чернівецької області від 29 лютого 2004 року Львівській державній залізниці було надано у постійне користування земельну ділянку на території м. Новоселиця площею 43,7584 га для забезпечення роботи залізничного транспорту, внаслідок чого залізниця отримала державний акт серії ЯЯ № 350122 від 03 жовтня 2005 року. 24 листопада 2006 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення про передачу позивачці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по вул. О.Вишні, № 32 в м. Новоселиця площею 0,0896 га. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт». До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та звязку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина друга статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт»). Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку обєктів транспорту. Частиною першою статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 Земельного кодексу України, встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та звязку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. Відповідно до частини першої статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями, обєктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту (пункт «б» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України). Згідно з частиною другою статті 84 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у звязку з невідповідністю змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Наявність чи відсутність у ДТГО\~«Львівська залізниця» документів, які посвідчують право на користування спірною земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. [PERSON] такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїх Постановах від 24 червня 2015 року за № 3-305гс15/12 та від 16 вересня 2015 року за № 3-460гс15/33/16, які є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Відтак, посилання позивачки на те, що спірна земельна ділянка на якій розташований будинок є її власністю, а тому державний акт серії ЯЯ № 350122 від 03 жовтня 2005 року про надання відповідачу у постійне користування земельної ділянки на території м. Новоселиця площею 43,7584 га слід визнати частково недійсним, суперечить фактичним обставинам справи і вимогам закону, оскільки першочергово було порушено право відповідача щодо вказаної земельної ділянки, у користуванні якого вона перебувала відповідно до Плану смуги відведення лінії Моши-Окниця Львівської залізниці 1960 року. Без вилучення даної земельної ділянки від відповідача, в користуванні якого вона перебувала, міська рада не могла нею розпорядитися. Крім цього, позивачка не позбавлена можливості щодо користування даною земельною ділянкою в інший визначений законом спосіб земельний сервітут, оренда, тощо. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. На підставі ст. 14 Конституції України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 68, 84 Земельного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», ст.ст. 11, 23 Закону України «Про транспорт», суд

Outcome: dismissed