Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

В лютому 2017 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та позбавлення відповідача батьківських прав щодо них. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з серпня 2016 року він разом з своїми двома малолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживає в с.Вечірки Пирятинського району Полтавської області. 07 грудня 2016 року він звернувся до виконкому Березоворудської сільської ради Пирятинського району з заявою про реєстрацію місця проживання його малолітніх дітей, проте виконком на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року в задоволенні його заяви відмовив через те, що для реєстрації місця проживання малолітніх дітей необхідна згода обох батьків, тобто як батька так і матері. В серпні 2014 року його дружина [PERSON] звернулася до Пирятинського районного суду з позовом про розірвання їх шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей. Вході судового розгляду вона подала заяву про відмову від позову в частині визначення місця проживання дітей разом з нею, що судом було задоволено і згідно рішення Пирятинського районного суду від 07 жовтня 2014 року шлюб був розірваний та відновлено дошлюбне прізвище дружини «[PERSON]». З жовтня 2014 року по даний час [PERSON] участі в утриманні та вихованні своїх малолітніх дітей ніяким чином не приймає, за місцем своєї постійної реєстрації відсутня, тобто повністю ухилилася від виконання покладених на неї згідно чинного законодавства батьківських обов'язків, що відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав. На підставі викладеного позивач просив визначити місце постійного проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом з їх батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], та позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.28) позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому позивач пояснив, що після розірвання шлюбу дітей привезли до нього батьки відповідача і за весь час, що минув, відповідач участі у вихованні дітей не приймає, не цікавиться ними, один раз прислала посилку. Коли відповідач йому телефонувала то про дітей не питала, тільки погрожувала, а про дітей питала у сусідки, коли зв'язувалася з нею через Інтернет. Він їй перешкод у спілкуванні з дітьми не чинив, казав, що якщо вона хоче побачити дітей, нехай приїздить, гуляє з ними, але в хату він її не пустить. Визнав, що у період шлюбу були випадки коли під час сварок він бив дружину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, вказавши, що згодна, щоб діти проживали з позивачем, вона має бажання спілкуватися з дітьми та підтримувати їх, однак позивач перешкоджає їй в цьому, пригрозив, що якщо вона явиться до нього на поріг то він її вб'є. Вона телефонувала, але позивач не давав їй спілкуватись з дітьми а потім змінив номер телефону. Вона хотіла по мирному вирішити це питання, ні до яких державних органів з цього приводу не зверталась тому що [INFO] року у неї народилася дитина від чоловіка, з яким вона на даний час проживає, і вона було зайнята доглядом за нею. Представник третьої особи Служби у справах дітей Миргородської районної державної адміністрації Кравченко І.К., що діє на підставі довіреності (а.с.39), в судовому засіданні не заперечував проти задоволення вимог позивача про визначення місця проживання дітей але вважав, що на даний час підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей немає, тому що, на його думку, були обставини, які перешкоджали їй у повній мірі виконувати батьківські обов'язки, тому позов у цій частині вважав передчасним. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 2007 року по 18 жовтня 2014 року. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 7 жовтня 2045 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.7-8). В період шлюбу в них народилися діти: син [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. (а.с.5, 6). На даний час діти проживають без реєстрації разом з батьком - позивачем [PERSON], який зареєстрований і проживає в [ADDRESS] (а.с.11, 13-14). Березоворудська сільська рада Пирятинського району Полтавської області відмовила позивачу в реєстрації місця проживання дітей в зв'язку з відсутністю згоди на це їх матері (а.с.9, 10). Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В порядку ст.157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст.ст. 160, 161 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до п. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Під час вирішення спору щодо місця проживання дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на час розгляду справи дітям сторін виповнилось 8 та 7 років. З наданих суду позивачем доказів встановлено, що за місцем проживання в с.Вечірки Пирятинського району позивач характеризується позитивно, що підтверджується довідкою-характеристикою (а.с. 45). Відповідно до акту обстеження матеріально побутових умов проживання встановлено, що позивач забезпечений житлом, проживає в будинку разом зі своєю матір'ю та дітьми. В помешканні створені необхідні умови для виховання та розвитку дітей (а.с.46). Відповідач [PERSON] згідно з її поясненнями, власного житла не має, за зареєстрованим місцем проживання не проживає, тому забезпечити своїх дітей житлом та реєстрацією місця проживання на даний час не може. Оцінюючи надані сторонами докази, виходячи з їх пояснень, та з метою захисту інтересів малолітніх дітей, суд вважає за можливе в цій частині задовольнити позовні вимоги та визначити місце проживання дітей з їх батьком, так як вони в даний час проживають з батьком, який турбується про них. Вік дітей, на думку суду, дозволяє спільне проживання з батьком, так як в такому віці дитина вже не потребує постійного нагляду матері. Тому, проживання дітей з батьком в даний час, на думку суду, більш відповідатиме інтересам малолітніх, ніж проживання їх з матір'ю. Крім того, судом встановлено, що мати дітей не заперечує щоб вони проживали з батьком і визнання нею позову в цій частині не суперечить закону і не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Щодо позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітніх дітей суд вважає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, то вони можуть бути позбавленні батьківських прав. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 18 вище вказаної Постанови визначено, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, які визначені ст. 166 СК України. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала того факту, що вона не відвідує дітей та не приймає участь у їх вихованні, мотивуючи тим, що мала і має намір та бажання спілкуватися з малолітніми дітьми, однак позивач чинить перешкоди їх зустрічам, що частково підтверджується поясненнями позивача в судовому засіданні про те, що він заборонив відповідачу заходити до свого будинку і дозволяє лише побачити дітей та гуляти з ними за межами домоволодіння, що за умови проживання відповідача у досить віддаленому населеному пункті та наявності у неї ще однієї дитини, [INFO], становило для неї істотні труднощі. З урахуванням відносин, які склалися між сторонами під час шлюбу і після його розірвання суд вважає що у відповідача були труднощі у спілкуванні з дітьми. Таким чином, відповідач не брала участі у вихованні дітей та не спілкувалася з ними з об'єктивних причин. Те, що вона цікавилась ними, свідчать пояснення позивача, згідно яких вона питала про дітей у його сусідки. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних відомостей про таку поведінку відповідача, яка негативно впливала б на дітей, або інші обставини, які б свідчили про те, що наявність батьківських прав у відповідача дійсно суперечить інтересам дітей та зумовлювали б застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав, позивачем не надано та судом не встановлено. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини, як в силу ч.1ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). На підставі вище викладеного, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який може унеможливити в подальшому відновлення відносин матері та дітей, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітніх дітей задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем (а.с. 1, 2), підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, в сумі 640 грн.

Outcome: partial