Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-19 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів Мамалигівської сільської ради та державного реєстратора виконавчого комітету Новоселицької міської ради про виключення з реєстру запису про право власності на майно та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] . Спадкодавець [PERSON] була сестрою її батька [PERSON] , який помер в 1983 році, тому вона має право на спадкування за законом як спадкоємець 2 черги за правом представлення. Спадщину після смерті [PERSON] вона прийняла своєчасно. В межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини із заявами до нотаріуса також звернулися відповідачі, а саме [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON] , а останній подав заяву про прийняття спадщини, однак оскільки не довів родинні відносини із спадкодавцем, нотаріус постановою від 28 липня 2017 року відмовив у видачі свідоцтва про спадщину, тому він не має право на спадкове майно. Оскільки, спадкодавець не отримала при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, [PERSON] не може оформити на себе право власності на спадщину. Тому, просила визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування. Крім цього, 25 травня 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Новоселицької міської ради на підставі рішення Новоселицького райсуду від 23 квітня 2018 року було зареєстровано право власності в порядку спадкування за [PERSON] .. Оскільки, дане рішення суду було скасовано постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, то просила виключити з реєстру запис про право власності на майно, яке зареєстровано за [PERSON] .. Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] про встановлення юридичного факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що після смерті [PERSON] спадщину за законом як спадкоємці 2 черги за правом представлення прийняли [PERSON] та [PERSON] .. В межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини спадкоємець [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON] , а тому останній успадкував 2/3 частки спадкового домоволодіння по [ADDRESS] , а [PERSON] - 1/3 частку домоволодіння. Крім цього, у зв`язку із переїздом [PERSON] в р. Молдова, останній змінив прізвище, а тому наявні розбіжності в його анкетних даних та спадкодавця, що унеможливлює видачу нотаріусом свідоцтва про спадщину. Просив, встановити юридичний факт, що [PERSON] є племінником спадкодавця [PERSON] та визнати за ним в порядку спадкування право власності на 2/3 частки спадкового домоволодіння. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача [PERSON] первісний позов визнав частково в частині визнання права власності в порядку спадкування за [PERSON] на 1/3 частку домоволодіння спадкодавця [PERSON] .. В іншій частині первісного позову просив відмовити за безпідставністю, посилаючись на те, що державний реєстратор не залучений як співвідповідач по справі. Зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій зустрічний позов визнала та просила розглянути справу у її відсутності. Представники третіх осіб проти задоволення первісного позову не заперечували. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний позов повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Мамалигівської сільської ради № 1221 від 19 листопада 2019 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до категорії робочих дворів, головою якого була [PERSON] .. Відповідно до наявного у справі технічного паспорту вказане домоволодіння побудовано в 1969 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини. На час його будівництва згідно діючого на той час законодавства не потрібно було реєструвати житловий будинок у сільській місцевості в органах БТІ. Так, порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 1З грудня 1995 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: - документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; - виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння було зареєстровано органом місцевого самоврядування в погосподарській книзі та належало [PERSON] як голові двору відповідно до діючого на час його будівництва законодавства. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01 листопада 2016 року. Відповідно до вказаного свідоцтва правильне прізвище спадкодавця « [PERSON] », а не « [PERSON] » як зазначено у первісному позові. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її власне домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] . Згідно ст. 1218 ЦК України, діючого на час відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. За змістом ч.ч. 1-2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом або за законом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом або за законом і розподіляється між ними порівну. В той же час, згідно ч. 3 ст. 1275 ЦК України положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. З довідки Мамалигівської сільської ради № 1220 від 19 листопада 2019 року вбачаться, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , остання була зареєстрована та проживала одна. З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] слідує, що протягом шестимісячного строку для часу відкриття спадщини із заявами про прийняття спадщини за правом представлення звернулися позивач [PERSON] , батько якої [PERSON] був рідним братом спадкодавця [PERSON] , та відповідач [PERSON] , батько якого [PERSON] також був рідним братом спадкодавця [PERSON] , що підтверджується наявними у матеріалах справи завіреними копіями їх свідоцтв про народження. Третя особа [PERSON] , яка є сестрою позивача [PERSON] та донькою брата спадкодавця [PERSON] протягом вказаного періоду від прийняття спадщини після смерті [PERSON] відмовилась на користь на [PERSON] .. У зв`язку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним зареєстрованих правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила сторонам у видачі свідоцтва про право на спадщину (постанови нотаріуса від 28 липня 2017 року та 15 березня 2019 року). Таким чином, спадщину за правом представлення після смерті [PERSON] в порядку ст. 1266 ч. 3 ЦК України прийняли її племінники [PERSON] на 1/3 частку спадкового домоволодіння та [PERSON] на 2/3 частки домоволодіння, в тому числі на 1/3 частку від якої на його користь відмовилась [PERSON] Визнання права є встановленим ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 23 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що сторони спадщину прийняли своєчасно та нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає за необхідне визнати за сторонами право власності на спадщину відповідно до прийнятих ними часток спадкового домоволодіння. 25 травня 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Новоселицької міської ради на підставі рішення Новоселицького райсуду від 23 квітня 2018 року було зареєстровано право власності в цілому на спірне домоволодіння за [PERSON] .. Оскільки, дане рішення суду було скасовано постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, то з реєстру слід виключити запис про право власності на майно, яке зареєстровано за [PERSON] на підставі скасованого судового рішення. Крім того, у постанові нотаріуса від 28 липня 2017 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] поряд із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове домоволодіння, як одну із підстав зазначено не доведення факту родинних відносин із спадкодавцем. Вирішуючи вимогу про встановлення даного юридичного факту, суд виходить з того, що відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. За змістом ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі родинних відносин між фізичними особами. Матеріалам справи встановлено, що відповідач [PERSON] раніше був записаний як [PERSON] , однак після переїзду в р. Молдова у серпні 2000 року змінив своє прізвище та ім`я на [PERSON] . Той факт, що відповідач [PERSON] є сином [PERSON] , який в свою чергу був рідним братом спадкодавця [PERSON] підтверджується дослідними судом доказами, а саме завіреними копіями свідоцтва про народження відповідача, його військовим квитком та паспортом громадянина СРСР, трудової книжки, згодою на зміну актового запису, атестатом про середню освіту та дипломом про вищу освіту, свідоцтвами про народження [PERSON] та [PERSON] , свідоцтвом про укладання шлюбу спадкодавця. Враховуючи, що законом не визначено іншого порядку встановлення вказаного юридичного факту, він має бути встановлений в судовому порядку. Задоволення вимог про встановлення юридичного факту має юридичне значення для позивача. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених ним та підтверджених документами. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічного позову, у зв`язку із чим він підлягає задоволенню в повному обсязі. Виходячи з вищенаведеного, первісний позов щодо визнання права власності за позивачем [PERSON] на спадкове домоволодіння в цілому слід задовольнити частково, оскільки вона успадкувала 1/3 частку домоволодіння, а 2/3 частки домоволодіння були успадковані відповідачем [PERSON] .. Посилання представника позивача на те, що [PERSON] не довів факт родинних відносин із спадкодавцем [PERSON] , а тому у визнанні за ним права власності на спадщини слід відмовити є безпідставними, оскільки такі твердження суперечать матеріалам справи. Крім цього, в задоволенні первісних позовних вимог щодо відповідача [PERSON] слід відмовити так як остання не є належним відповідачем у даній справі. Так, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 2 п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Оскільки, [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON] та вона не оспорює право [PERSON] не спадщину, то нею права та інтереси позивача не порушені. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. За вказаних обставин, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на те, що за первісним позовом в якості співвідповідача мав бути залучений державний реєстратор, так як його діями права та інтереси позивача не порушені, оскільки він лише проводив реєстрацію за рішенням суду, що входить до його законних повноважень. За змістом ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За вказаних обставин, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1382 гривень 40 копійок слід стягнути на його користь з відповідача, оскільки повністю підлягає задоволенню первісна позовна вимога немайнового характеру та в 1/3 частині позовна вимога майнового характеру ( 768,40+614=1382,40). У зв`язку із повним задоволенням зустрічного позову, то сплачений по ньому судовий збір в розмірі 1997 гривень 25 копійок повністю підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За вказаних обставин, позивач має сплатити відповідачу різницю у сплаченому судовому зборі, що становить 614 гривень 85 копійок (1997,25-1382,40=614,85). Крім того, відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15210 гривень 50 копійок, які підтверджуються договором № 98/19 від 17 травня 2019 року, звітом про надані послуги від 24 березня 2020 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 22/20/1 від 24 березня 2020 року. На підставі ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1218, 1223, 1266, 1268, 1269, 1270, 1275 ЦК України, суд

Outcome: partial