Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом в якому зазначає, що 24.01.1997 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, про що Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківської райадміністрації м. Запоріжжя було зроблено актовий запис - № 33. Спір про поділ майна, як вказує позивач відсутній. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] 18.02.1997 року. Посилаючись на те, що подружнє життя не склалося, позивач та відповідач мають різні погляди на подружнє життя, подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим, позивач просить суд розірвати шлюб укладений між ним та відповідачкою. Вказує, що шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинені у 2015 році. 31.08.2017 року в судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що близько двох років не мешкає з відповідачем однією сімєю, спільного господарства не ведуть, заперечував проти надання строку на примирення. Відповідач, не брав участі у судовому засіданні, про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно, про що у справі наявні поштові повідомлення. Направила до суду заяву, згідно якої не пояснюючи мотиви, заперечувала проти розірвання шлюбу. Заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. З наданої до матеріалів справи копії свідоцтва про одруження вбачається, що 24.01.1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківської райадміністрації м. Запоріжжя було зроблено актовий запис - № 33. Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлено одним із подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні як свідок була допитана [PERSON], яка пояснила, що є донькою сторін та на теперішній час проживає з батьком [PERSON]. Показала, що її мати [PERSON] близько двох років тому пішла з сімї, почала проживати окремо від позивача з іншим чоловіком та спільного господарства з позивачем не веде, а також не вживає заходів, щодо збереження сімї. Судом встановлено, що подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами не можливе, оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені у 2015 році, сторони спільного господарства не ведуть, примирення не можливе, сторони проживають окремо. Факти, встановлені судом, приводять до висновку, що шлюб між сторонами розпався остаточно, спільне життя сторін як подружжя не поновлено, а збереження шлюбу можливо на паритетних засадах, почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу і між сторонами втрачено. Конкретні обставини даної справи вказують на те, що позивач не має наміру відновлювати шлюбні стосунки, а відповідач хоча і заперечує проти розірвання шлюбу, проте фактично не вживає заходів, щодо його збереження. За таких обставин подальше формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що мають істотне значення, протирічить ч.1 ст.51 Конституції України про добровільну згоду чоловіка та жінки на перебування в шлюбі.

Outcome: approved