Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

В лютому 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «ЕНТЕРПРАЙСС», в якому просив суд: - визнати недійсним договір ревардингу № 10694, укладений 24 січня 2017р. між сторонами (далі по тексту - договір); - застосувати наслідки недійсності договору, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачені кошти у розмірі 40000,0 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 січня 2017р. між сторонами було укладено вищезазначений договір, за умовами якого постачальник (відповідач) зобов'язується придбати та передати на умовах ревардингу у користування автомобіль «Fiat Doblo Combi Maxi» 1.6 D MT Active Lungo N1 Medium (колір синій металік), а отримувач (позивач) зобов'язується прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно умов цього договору. Згідно даного договору, позивачем було сплачено перший платіж у розмірі 40000,0 грн. Враховуючи, що договір не відповідає чинному законодавству України, оскільки порушує права позивача як споживача, містить несправедливі умови, не відповідає за формою передбаченою чинним законодавством України, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх прав шляхом визнання вказаного договору недійсним та повернення сплачених ним коштів. Як зазначає позивач, чинним законодавством не врегульовано правовідносини, що виникають з договору ревардингу, тому, враховуючи положення ст. 8 ЦК України, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закону України «Про фінансовий лізинг». Також позивач посилається на нікчемність спірного договору, як в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови укладеного між сторонами договору ревардингу є несправедливими, так і в силу ст. 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, заперечення на позов не подавались. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 23 січня 2017р. між сторонами було укладено договір, за умовами якого ТОВ «ЕНТЕРПРАЙСС» зобов'язалося придбати у свою власність майно («Fiat Doblo Combi Maxi» 1.6 D MT Active Lungo N1 Medium (колір синій металік)) та передати це майно у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування товаром ревардингові платежі згідно графіку в розмірі 8333,33 грн. щомісяця. Договір передбачав право позивача отримати вищезазначений автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Пунктом 3.1 договору передбачено, що товаром по даному договору є автомобіль «Fiat Doblo Combi Maxi» 1.6 D MT Active Lungo N1 Medium (колір синій металік). Відповідно до п. 3.2 договору, вартість товару на момент укладення даного договору та розмір першого ревардингового платежу вказується в додатку №2 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмета ревардингу складає 200000,0 грн., а вартість фінансування 40000,0 грн. Розділом 1 договору визначено, що вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного договору отримувачем постачальнику при укладенні договору. Судом встановлено, що 24 січня 2017р. на виконання умов договору ревардингу, позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти у розмірі 40000,0 грн. Згідно п. 2.1 договору, постачальник - позивач зобов'язується придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно (товар визначений у п. 3.1 цього договору), а отримувач - позивач зобов'язується прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Як вбачається зі змісту вказаного договору, він є змішаним та містить у собі ознаки договору лізингу, найму та купівлі-продажу транспортного засобу. Віднесення вказаної категорії договорів до змішаних підтверджено правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015р. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 3.6. договору передбачено, що постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Крім цього, вказаний договір не містить вказівки, яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. А отже, зазначені умови спірного договору суперечать вимогам частини ч. 1 ст. 808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, суд вважає, що в оспорюваному договорі суттєво обмежені права одержувача - позивача по відношенню до постачальника, у разі неналежного виконання останнім обов'язків, передбачених договором та законом. В порушення ч.2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», п. 4.1.1. спірного договору, передбачає, що постачальник зобов'язаний передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому даним договором. Крім того, п.4.1.1. договору не передбачає обов'язку постачальника передати товар у власність. Отже, умовами договору суттєво звужені обов'язки постачальника, повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права постачальника. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 вказаної статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи зазначену норму Закону (ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів») можна дійти висновку, що несправедливими є зокрема такі умови договору: - п. 2.3. отримувач має право самостійно обрати ТЗ та продавця ТЗ і несе пов'язані з цим ризики, продавцем ТЗ є особа що як правило, зазначається у специфікації; - п. 3.4 у разі зміни вартості товару до моменту повної сплати першого ревардингового платежу отримувачем, останній повинен сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі товару постачальником з метою виплати не менше 50% від вартості товару на момент його передачі; - п. 3.6 постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, якого не зазначено в договорі. - п.4.3.3 постачальник має право залишати твар на складі у випадку прострочення отримувачем сплати щомісячних внесків; - п.п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 встановлюють, що розмір ревардингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуаціїна грошовому ринку, що впливає на вартість предмета договору, проте формули перерахунку цей Договір не передбачає; - п. 8.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі товару між постачальником та отримувачем. За дострокову сплату ревардингових платежів, отримувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10% від суми дострокового погашення; - п. 8.15 у разі відмови отримувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості товару постачальник має право розірвати даний договір, після чого отримувач зобов'язаний повернути постачальнику товар протягом 5 днів, при цьому ревардингові платежі поверненню не підлягають - п. 12.11 у випадку розірвання договору отримувачем до підписання акта приймання-передачі товару, Постачальник повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми першого ревардингового платежу. - п. 12.1 за несвоєчасне внесення ревардингових платежів отримувач зобов'язаний сплачувати постачальнику проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати. Отже, вказані вище умови договору є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справах № 6-65цс16; № 6-330цс16; № 6-2766цс15. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 06 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню, слід визнати недійсним договір, укладений 24 січня 2017р. між сторонами та застосувати наслідки недійсності договору, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти у розмірі 40000,0 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1280,0 грн., стосовно вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, то в цій частині вимоги не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не надано суду доказів понесення зазначених витрат.

Outcome: approved