Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

В липні 2014р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської державної академії будівництва та архітектури (далі - ОДАБА), посилаючись на те, що 13 жовтня 2010р. він уклав трудовий контракт з Одеською державною академією будівництва та архітектури про прийняття на роботу проректора з науково-педагогічної роботи. Наказом ректора від 03.06.2014р. №281/вк його було звільнено із зазначеної посади з 01.07.2014р. на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Позивач зазначав, що із наказом ректора Одеської державної академії будівництва та архітектури №281/вк №7 від 03.06.2014р. він не погоджується та вважає його незаконним, оскільки при звільненні не було додержано умов контракту щодо досягнення угоди між ним та керівником закладу про його припинення за два місяці до спливу строку, як обумовлено п.6.2.1. Контракту. Тому вважає, що припинення договору відбулося в односторонньому порядку, без його згоди та з порушенням термінів, які визначає договір для вирішення питань щодо його припинення. Позивач вважає, що оскільки з ним контракт укладався двічі, то характер його роботи та умови її виконання дозволяють укладення трудових відносин на невизначений строк відповідно до вимог ч.2 ст.39-1 КЗпП України та п.6.6. Положення. Отже, на думку позивача, фактично його звільнення відбулося з ініціативи керівника закладу без належних для того підстав. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд винести рішення, яким визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної роботи Одеської державної академії будівництва та архітектури та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 02.07.2014р. по день видачі трудової книжки. Представник позивача, діючий на підставі ордера та угоди від 18.07.2024р. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.15,16). Представники відповідача, діюча на підставі довіреності від 02.01.2014р. у судовому засіданні позовні вимоги не визнавала та просила суд відмовити в їх задоволенні, надала до суду заперечення на позов (а.с. 23-34,89). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмові пояснення (а.с.76,90). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Зокрема, можливість прийняття на роботу за контрактом науково-педагогічних працівників передбачена ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту». Судом встановлено, що Одеська державна академія будівництва та архітектури є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку і діє на підставі Статуту (а.с.43-50). З матеріалів справи вбачається, що на підставі контракту від 12.10.2007р. укладеного між Одеською державною академією будівництва та архітектури та позивачем, останній був прийнятий в академію на посаду проректора з науково-педагогічної роботи, на строк з 15.10.2007р. по 14.10.2010р. (а.с.11-14). 13.10.2010р. після закінчення строку дії контракту від 12.10.2007р. між Одеською державною академією будівництва та архітектури та позивачем був знову укладений контракт, згідно якого позивач був прийнятий в академію на посаду проректора з науково-педагогічної роботи, на строк з 15.10.2010р. по 01.07.2014р. (а.с.7). Відповідно до п.1.1. Контракту позивач виконує покладені на нього обов'язки відповідно до Законодавства України про працю, про освіту, рішень Уряду України, Закону України «Про освіту», нормативних положень Міністерства освіти і науки України, Статуту закладу, та цього контракту. Згідно п.6.1. Контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами контракту. Підставами для розірвання контракт є закінчення строку його дії. При цьому керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт укладається на новий термін. Крім того, відповідно до п.6.2.1 Контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк, відповідно до пункту 2 ст.36 КЗпП України, коли кожна із сторін не поставила питання про його припинення. При укладенні контракту від 13.10.2010р. ніяких зауважень зі сторони позивача не зазначено, контракт підписаний, як ректором ОДАБА, так і позивачем. Судом встановлено, що наказом виконуючого обов'язки ректора академії від 03.06.2014р. №281/вк позивача було звільнено з 01.07.2014р. у зв'язку із закінченням строку дії контракту, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.6). З вказаним наказом позивач був ознайомлений 05.06.2014р., про що свідчить його підпис. Тобто, позивач був за місяць попереджений про те, що на новий строк контракт з ним не буде укладатися. З матеріалів справи вбачається, що посадові права та обов'язки [PERSON] регламентувалися посадовою інструкцією проректора з науково-педагогічної роботи (а.с.58-61). Відповідно до п.1.2 Посадової інструкції проректор з науково-педагогічної роботи призначається на посаду та звільняється з посади наказами ректора академії з урахуванням вимог КЗпП України, Законів України «Про освіту», та «Про вищу освіту», а також контракту. Проректор з науково-педагогічної роботи безпосередньо підпорядкований ректору академії. Судом встановлено, що 05.06.2014р. позивач звернувся з заявою на ім'я ректора академії про прийняття його з 02.07.2014р. на посаду професора кафедри опору матеріалів за контрактом, як обраного за конкурсом (протокол засідання Вченої ради академії №8 від 24.04.2014р.) (а.с.28). Крім того, в обґрунтування своїх тверджень про незаконність його звільнення позивач посилається на те, що контракт між ним та ОДАБА укладався двічі, а тому характер його роботи та умови її виконання дозволяють укладати трудовий договір на невизначений строк. Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими атами. При цьому в розумінні ч.2 ст.23 КЗпП «характер роботи» означає таку роботу, яка не виконується постійно, а лише протягом певного строку (сезону), а формулювання «умови виконуваної роботи» визначає таку роботу як постійну, але для виконання якої в силу конкретних обставин трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін (наприклад, для заміщення відсутнього працівника тощо). Відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23 КЗпП, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Таким чином, укладення контракту на строк з урахуванням ч.3 ст.21 КЗпП підпадає під ч.2 ст.23 КЗпП, що виключає під час переукладення контракту декілька разів застосування ч.2 ст.39-1 КЗпП. Як вже було раніше зазначено, відповідно до п.6.2.1 укладеного контракту від 13.10.2010р. контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк, відповідно до пункту 2 ст.36 КЗпП України, коли кожна із сторін не поставила питання про його припинення. Тобто, при укладенні контракту, сторони погодилися з тим, що контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк. Таким чином, суд вважає, що оскільки у контракті визначений строк його дії, то за згодою сторін контракту між ними укладений саме строковий контракт, дія якого продовжувалася не безстроково, а на певний строк, востаннє - до 1 липня 2014р. Отже, контрактом чітко визначено, що після закінчення дії його строку він перестає діяти. Частиною 1 ст.47 КЗпП передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книгу. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Отже, невиконання власником або уповноваженим ним органом з його вини обов'язку щодо видачі працівникові в день звільнення належно оформленої трудової книжки, передбаченого трудовим законодавством, може бути за доведеності цих обставин підставою для виплати працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач у своїй позовній заяві, крім іншого, вказував на те, що відповідач не видав йому в день звільнення трудову книжку, безпідставно затримав її видачу. Тому посилаючись на ч.4 ст. 235 КЗпП, просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте, як встановлено судом вказані твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що трудова книжка позивача не була їм отримана з його вини, так як він відмовлявся від її отримання, що підтверджується матеріалами справи. Встановлено, що на ім'я позивача неодноразово направлялися листи від 02.07.2014р. №18-978, від 21.07.2014р. №18-1068 з пропозицією отримати трудову книжку (а.с.30,31). Факт направлення вказаних листів підтверджується поштовими квитанціями (а.с.32). Таким чином, дії відповідача відповідають вимогам п.п. 4.1, 4.2 спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р., відповідно до яких власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Крім того, факт відмови позивача від отримання трудової книжки також підтверджується актами від 01.07.2014р., від 04.09.2014р., від 09.09.2014р. (а.с. 63,64,65). Отже, суд вважає, що в діях відповідача відсутня вина в затримці видачі трудової книжки позивачу, оскільки саме з власної вини позивач не отримав трудову книжку, так як відмовлявся в її отримання. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що звільнення позивача проведено з додержанням вимог трудового законодавства у зв'язку з чим у суду немає підстав для задоволення позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed