Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

В листопаді 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ВДВС Вознесенського МРУЮ про зняття арешту з майна в якому вказувало, що 03 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір за умовами якого остання отримала 38\~000 доларів США кредиту на строк до 02 вересня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16% річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та позичальником в цей же день було укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку належні їй магазин та земельну ділянку, розташовані в м. Вознесенську по вул. Синякова, 6/195«а». 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги. За вказаними договорами до позивача перейшли права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами боржників ПАТ «ОТП Банк», в тому числі права вимоги до [PERSON] Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 19 квітня 2011 року з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто 299\~073,09 грн. кредитної заборгованості та судові витрати. З метою примусового виконання судового рішення представник стягувача подав до відділу ДВС Вознесенського МРУЮ виконавчий лист та заяву про відкриття виконавчого провадження. В зв'язку з цим відділом було відкрито виконавче провадження та розпочато виконавчі дії в процесі здійснення яких накладено арешт на майно боржника, в тому числі магазин та земельну ділянку, розташовані в м. Вознесенську по вул. Синякова, 6/195«а». Проте накладення арешту перешкоджає сторонам самостійно за взаємною згодою реалізувати іпотечне майно з метою задоволення вимог за кредитним договором. Звернення представника стягувача до виконавчої служби з приводу зняття арешту з майна позитивних результатів не принесло. ТОВ «ОТП Факторинг Україна», вказуючи на наявність у нього, як іпотекодержателя, найвищого пріоритету на задоволення своїх вимог за рахунок реалізації іпотечного майна, вартість якого не перевищує розміру боргу, а також на відсутність окремого судового рішення, яке б надавало виконавчій службі право на реалізацію предмета іпотеки, вважало незаконним накладення арешту постановою від 01 листопада 2011 року та двома постановами від 12 листопада 2014 року та просила про його зняття в судовому порядку. Ухвалою від 26 січня 2016 року суд в зв'язку з подачею уточненого позову замінив первісного відповідача ВДВС Вознесенського МРУЮ на належного [PERSON] та залучив ВДВС Вознесенського МРУЮ в якості третьої особи без самостійних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнила вимоги, просила зняти арешт, накладений постановою виконавця від 01 листопада 2011 року та постановою від 12 листопада 2014 року. Додатково пояснила, що між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та [PERSON] дійсно існує домовленість про самостійний продаж боржником іпотечних магазину та земельної ділянки. Однак така домовленість не може бути реалізована в зв'язку з тим, що на примусовому виконанні відділу Державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист, виданий на підставі рішення про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в процесі здійснення якого виконавцем накладено арешт на майно боржника. Від примусового виконання рішення стягувач відмовлятися не бажає. Звернення представника стягувача до виконавчої служби з приводу зняття арешту з майна позитивних результатів не принесло, що стало підставою для звернення до суду. Також звертала увагу суду на те, що іпотечна земельна ділянка взагалі не може бути реалізована виконавцем в межах здійснення процедури виконавчого провадження в зв'язку з відсутністю необхідного механізму її примусової реалізації. В іншій частині надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Представник третьої особи ВДВС Вознесенського МРУЮ - державний виконавець Долженко А.С. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що позивач самостійно виявив бажання реалізувати своє право на примусове стягнення з відповідачки кредитної заборгованості в межах процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Арешт накладений згідно встановленої процедури, не порушує прав інших осіб, стягувач на час розгляду справи не відмовився від примусового стягнення боргу, відсутні інші підстави для завершення виконавчого провадження та як наслідок для зняття всіх арештів з майна. В той же час звертав увагу суду на те, що задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в подальшому фактично унеможливить виконання судового рішення в примусовому порядку. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідачки [PERSON], представника третьої особи виконавця [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитної заборгованості (ВП №45289556), суд вважає неможливим застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір за умовами якого остання отримала 38\~000 доларів США кредиту на строк до 02 вересня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16% річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та позичальником в цей же день було укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку належний їй магазин та земельну ділянку (яка згідно договору перейде у її власність після отримання правовстановлюючого документа), розташовані в м. Вознесенську по вул. Синякова, 6/195«а». 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги. За вказаними договорами до позивача перейшли права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами боржників ПАТ «ОТП Банк», в тому числі права вимоги до [PERSON] Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 19 квітня 2011 року з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто 299\~073,09 грн. кредитної заборгованості та судові витрати. На підставі виданих згідно судового рішення виконавчих документів та заяв представника стягувача відділом ДВС Вознесенського МРУЮ декілька разів відкривалося виконавче провадження, востаннє 03 листопада 2014 року. В процесі здійснення виконавчих дій постановами від 01 листопада 2011 року та від 12 листопада 2014 року за особистими заявами представника стягувача було накладено арешт на нерухоме майно боржника. Представник позивача вказував на те, що арешт повинен бути знятий в зв'язку з наявністю у позивача домовленості з [PERSON] про задоволення його вимог шляхом самостійної реалізації боржником іпотечних будинку та ділянки. Також представник позивача стверджувала, що арешт накладений незаконно в зв'язку з наявністю у стягувача, як іпотекодержателя, найвищого пріоритету на задоволення своїх вимог за рахунок реалізації іпотечного майна, вартість якого не перевищує розміру боргу, посилалася на відсутність окремого судового рішення, яке б надавало виконавчій службі право на реалізацію предмета іпотеки та неможливістю продажу майна (земельної ділянки) в зв'язку з відсутністю необхідного механізму його примусової реалізації. Аналізуючи такі доводи, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема виконавчих листів, що видаються судами. Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону). Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника (в тому числі за заявою стягувача), опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (ч. 1, п. 5 ч. 3 ст. 11, ч. 3 ст. 19, ч. 2 ст. 25 Закону). Арешт на майно боржника накладається в порядку, передбаченому ст. 57 Закону з винесенням виконавцем відповідної постанови (акту опису й арешту), яка може бути оскаржена сторонами виконавчого провадження. Зняття арешту з майна здійснюється за підставами та процедурою, встановленими законом. Загальною підставою для зняття арешту з майна є завершення виконавчого провадження (ст. 50 Закону). Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для припинення чинності арешту. Зняття арешту з майна у незакінченому виконавчому провадженні допускається лише у випадках, прямо передбачених законом. Зокрема такими підставами є належність арештованого майна іншій особі, а не боржникові (ч. 1 ст. 60 Закону), порушення порядку накладення арешту (ч. 3 ст. 60 Закону), неможливість або недоцільність реалізації арештованого майна (ч. 4 ст. 60 Закону), накладення арешту на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями (ч. 4 ст. 54 Закону), відмова стягувача від отримання нереалізованого майна (ч. 7 ст. 60 Закону) тощо. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Проте системний аналіз вказаної норми та сформована судова практика свідчать про те, що ця норма підлягає застосуванню не на розсуд та за бажанням сторін виконавчого провадження, а лише у передбачених законом випадках (зокрема порушення під час або внаслідок накладення арешту закону, прав сторін виконавчого провадження, інших осіб). Суд не приймає доводи сторони позивача про незаконність накладеного арешту в зв'язку з наявністю у нього найвищого пріоритету на задоволення своїх вимог за рахунок реалізації іпотечного майна, вартість якого не перевищує розміру боргу, оскільки, як встановлено з матеріалів справи та виконавчого провадження, арешт накладений виключно в інтересах та на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», тобто іпотекодержателя. Посилання представника позивача на відсутність окремого судового рішення, яке б надавало виконавчій службі право на реалізацію предмета іпотеки є безпідставними, оскільки закон допускає звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя (постанови Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року по справі №6-238цс15, від 02 вересня 2015 року по справі №6-813цс15, від 16 грудня 2015 року по справі №6-1460цс15). Що стосується твердження про неможливість продажу іпотечної земельної ділянки в межах здійснення примусового виконання судового рішення в зв'язку з відсутністю необхідного механізму реалізації ділянки, то суд виходить з того, що наявність розбіжностей в Законі України «Про виконавче провадження» (ст. 63) та «Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2015 року №2710/5 (п.п. 1, 9) щодо порядку реалізації арештованих земельних ділянок не є законною підставою для зняття арешту з майна. В той же час вказані норми та умови іпотечного договору допускають автоматичний перехід спірної ділянки разом з розташованим на ній магазином внаслідок примусової реалізації цієї будівлі. Доводи про наявність між стягувачем та боржником угоди щодо добровільної реалізації арештованого державним виконавцем майна поза межами процедур виконавчого провадження, проти припинення якого стягувач заперечує, не є підставою для зняття арешту з майна в зв'язку з наступним. Стягувач самостійно обрав спосіб стягнення боргу за процедурою, встановленою нормами Закону України «Про виконавче провадження» (примусове стягнення), зняття судом арешту знівелює механізм здійснення виконавчого провадження та унеможливить примусове виконання судового рішення, проти здійснення якого останній не відмовлявся. Тому добровільна реалізація майна можлива лише за додатковими механізми, які встановлює Закон (наприклад відмова стягувача від стягнення боргу, укладення мирової угоди в процесі виконання тощо, що має наслідком припинення виконавчого провадження та чинності арешту). Таким чином суд прийшов до висновку, що позивачем не зазначено та не доведено наявність законних підстав для зняття арешту з майна, а тому в задоволенні позову слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed