Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

В липні-місяці 2017 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом в інтересах позивача [PERSON] (діє згідно довіреності від 20.04. 2017 року - на даний час строк довіреності закінчився) до відповідача [PERSON] про визання заповіту недійсним. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2017 року справу було предано головуючому судді Живцовій О.А.. Згідно Розпорядження Каланчацького районного суду Херсонської області від 19.12.2018 року № 145 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2018 року справу було передано головуючому судді Максимович І.В. 20 грудня 2018 року постановлено Ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. 14.06.2019 року представником позивача [PERSON] подано заяву про зміну позовних вимог. В позовній заяві, а саме в заяві про зміну позовних вимог вказується, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Після смерті матері позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини на майно, але дізнався, що його мати [PERSON] залишила заповіт на користь відповідача [PERSON] , яка є для неї чужою людиною і не відноситься до членів її сім`ї. Вище вказаний заповіт було складено [INFO] року в с. Олександрівка Каланчацького райолну Херсонської області. Померла [PERSON] проживала в [ADDRESS], де органом місцевого самоврядування на час складання заповіту була Олександрівська сільська рада Каланчацького району Херсонської області. З копією заповіту позивач [PERSON] мав змогу ознайомитися лише після його витребування з нотаріальної контори (Ухвала Каланчацького районного суду Херсонської області по справі № 657/1552/17 від 20.07.2017 року). В тексті вказаного заповіту зазначено, що « Заповіт складено та підписано в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах виконавчого комітету Олександрівської сільської Ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області, а інший видається заповідачу». Одночасно, як вбачається з тексту, заповіт посвідчено секретарем Олександрівської сільської ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області Салюк Аллою Олександрівною. 20.07.2016 року Рішенням тринадцятої сесії сьомого скликання Каланчацької селищної ради вирішено об`єднати Каланчацьку селищну раду із територіальною громадою села Олександрівка і утворити Каланчацьку об`єднану територіальну громаду. Правонаступником Олександрівської сільської ради є Каланчацька селищна рада. З цих підстав позивач вважає, що вищезазначений заповіт не відповідає вимогам діючого законодавстваУкраїни в частині його посвідчення - тобто складений органом місцевого самоврядування, якого на час посвідчення не існувало, та посвідчений посадовою особою цього ж, не існуючого органу. А тому на підставі викладеного просить встановити нікчемність заповіту, який складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 12.04.2016 року секретарем Олександрівської сільської Ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області Салюк А.О. та зареєстрованого в реєстрі за №18. Позивачк [PERSON] та його представник [PERSON] (закінчились повноваження по довіреності) в судове засідання не з`явилися. Від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій він просить справу розглядати без участі позивача. Позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник відповідача Шарко В.В. (діє згідно довіреність від 21.08.2018 року) в судовому засіданні не визнав заявлені позивачем позовні вимоги та зазначив, що не визнає їх повністю, про що відповідачем було подано 07.11.2019 року до суду відзив на позов. Представник співвідповідача: Шендрик О.Л. (діє згідно довіреності на право представництва від 12.09.2019 року №1245/07-22 ) в судовому засіданні позовні вимоги, заявлені позивачем, не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Також зазначила, що 11.11.2019 року було подано відзив на позов. Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши надані докази, дійшов до наступного. За положеннями статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. З матеріалів справи випливає, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] . Підтвердженням того, що [PERSON] є сином померлої [PERSON] є свідоцтво про його народження серії [NUMBER] . Після смерті матері позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини на майно, але дізнався, що його мати - [PERSON] залишила заповіт на користь відповідача [PERSON] , яка є для неї чужою людиною і не відноситься до членів їх сім`ї. Вище вказаний заповіт було складено 12.04.2016 року за місцем проживання померлої [PERSON] в [ADDRESS], де органом місцевого самоврядування на час складання заповіту була Олександрівська сільська рада Каланчацького району Херсонської області. При зверненні до нотаріальної контори для відкриття спадщини, позивач [PERSON] дізнався що його мати залишила заповіт на користь [PERSON] , яка відкрила спадкову справу у приватного нотаріуса Каланчацького районного нотаріального округу Херсонської області Воропай М.М.. Даний заповіт є підставою для усунення спадкоємців по закону, яким є [PERSON] , натомість [PERSON] здійснює своє право на спадкування за заповітом. [PERSON] заперечує факт складання зповіту за життя [PERSON] на користь [PERSON] , оскільки вважає, що даний заповіт міг бути складений лише під впливом обману, помилки або в момент його вчинення померла [PERSON] , не усвідомлювала значення своїх дій та/ або не могла ними керувати. Судом встановлено, що оспорюваний заповіт є одностороннім правочином. До нього застосовується правові наслідки недодержання сторонами (стороною) при вчиненні правочину вимог закону, які передбачені гл. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ч. 4 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 205 ч. 1 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ч. 2. ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 1247 ЦК України, загальні вимоги до форми заповіту: 1) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; 2) заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу ; 3) заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; 4) заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1251 ЦК України, посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування здійснюється, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, недійсність заповіту визнається, коли заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Нікчемний правочин не породжує прав та обов`язків для сторін. Вказаний правочин (заповіт) складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, у вказаному документі відсутні відомості про посвідчення його належною уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування або нотаріусом (оскільки заповіт складений органом місцевого самоврядування, якого на час посвідчення не існувало, та посвідчений посадовою особою цього ж, не існуючого органу місцевого сомоврядування), відсутні відомості про встановлення дієздатності спадкодавця та посвідчення справжності його підпису, відсутні відомості про те, що заповіт не змінений та не скасований, тощо. Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (ч.ч.1, 3 ст.1247 ЦК України). Так, згідно з ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ст.1251 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних відносин, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, в редакції чинній на час посвідчення заповіту, визначено систему місцевого самоврядування, яка включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. В силу положень ч.1 ст.11, ч.ч.1, 3 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, в редакції, чинній на час посвідчення заповіту, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях. Як слідує із п.п.5 п.«б» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, в редакції чинній на час посвідчення заповіту, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Положеннями ч.6 та ч.8 ст.59 зазначеного вище Закону передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження. До повноважень сільського голови, передбачених ст.42 вищевказаного Закону, не було віднесено питання прийняття розпорядження щодо покладання обов`язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконкому сільської ради. Пунктом 1 та пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року, в редакції чинній на час посвідчення заповіту, визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних). Відповідно до п.1.1 та п.1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5, в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат». Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Отже, вирішальне значення має з`ясування питання прийняття виконавчим комітетом сільської ради рішення про покладення на певну особу виконавчого комітету обов`язків (надання повноважень) вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Судом встановлено, що у с. Олексіївка Каланчацького району Херсонської області не має нотаріусів, тому посадові особи виконавчого комітету Олексіївської сільської ради мають право на вчинення нотаріальних дій, у тому числі на посвідчення заповітів у цьому населеному пункті. При цьому, як вбачається з норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та положень Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, чинними на час посвідчення заповіту, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій належать виключно до відання виконавчих органів сільських, селищних, рад, є делегованими і лише за рішенням колегіального органу - виконавчого комітету відповідної ради в порядку, передбаченому ч.6 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на засіданні виконавчого комітету більшістю голосів, визначається відповідна посадова особа органу місцевого самоврядування, на яку покладається вчинення нотаріальних дій від імені виконавчого комітету. Як ввбачається з матеріалів справи, досліджених судом в судових засіданнях, Першою сесією сьомого скликання Олександрівської сільської ради Каланчацького району Херсонської області від 05.11.2015 року №5 не приймала рішення, яке б надавало секретарю Олександрівської сільської Ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області Салюк А .О . право на вчинення нотаріальних дій. Отже, остання не вправі була посвідчувати заповіт [PERSON] , в зв`язку із чим оспорюваний заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення і він є нікчемним в силу ч.1 ст.1257 ЦК України. Згідно листа Відділу Економічного розвитку, інфраструктури і торгівлі Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області від 04.12.2017 року № 82/03-13 - записів в ЄДР щодо існування Олексіївської сільської ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області - не знайдено. Крім того, під час розгляду зазначеної справи відповідач, співвідповідач, в порушення вимог, передбачених ст. 81 ЦПК України щодо необхідності доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, не надали суду докази (посадові інструкції, тощо) на підтвердження законних підстав [PERSON] на право вчинення нотаріальних дій. З огляду на викладене, слід встановити, що заповіт, складений 20.04.2016 року [PERSON] на користь [PERSON] є нікчемним. Посилання представника відповідачки [PERSON] на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Згідно ст.215ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до роз`яснень, даних у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Отже, суд вважає, що в даному випадку позивачем обрано правильний спосіб захисту порушеного права, оскільки між сторонами наявний спір щодо оспорюваного заповіту та відновлення прав позивача можливо лише при визнанні заповіту нікчемним, оскільки відмова в позові з посиланням лише в мотивувальній частині рішення на нікчемність заповіту не призведе до відновлення прав позивача, так як заповіт не буде скасований чи визнаний недійсним і залишиться в реєстрі заповітів. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду по ц ивільних справах №673/416/16-ц від 24 жовтня 2018 року, № 495/87/15-ц від 23 січня 2019 року, яку відповідно ч.4 ст.263ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Не заслуговують також на увагу й посилання представника відповідачки на те, що задоволення позову скасує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з її смертю, та на те, що будь-яке недотримання вимог щодо посвідчення заповіту не може мати негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак, в даному випадку [PERSON] як посадова особа, діяла поза межами наданих їй повноважень, оскільки посади, як «секретар Олександрівської сільської Ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області» на час складання заповіту не існувало, як не існувало і самого органу - Олександрівської сільської ради народних депутатів Каланчацького району Херсонської області. Суд має підстави дійти висновку про законність і обґрунтованість вимоги щодо визнання заповіту нікчемним, оскільки іншого способу захисту порушеного права у [PERSON] немає. Таким чином, суд вважає, що правочин, вчинений у формі заповіту та датований [INFO] в [ADDRESS] від імені [PERSON] в користь [PERSON] - є нікчемним. При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст.141 ЦПК України та враховує, що позов [PERSON] задоволено, а тому сплачений позивачем судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. слід стягнути на його користь з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved