Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.11.2015 року відповідач [PERSON] отримала від нього в борг грошову суму у розмірі 34 125 грн. та зобов'язувалася повернути її до 30 жовтня 2016 року, на підтвердження чого [PERSON] була складена розписка. Незважаючи на вимоги позивача про повернення боргу відповідачка не повертає гроші та стала уникати з нім зустрічей. У зв'язку з цим, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом та просить суд, стягнути з відповідачки на його користь суму боргу у розмірі 34 125 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. та витрати на правовоу допомогу у розмірі 4 300 грн. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі та пояснила суду, що дійсно 30.11.2015 року нею була отримала від [PERSON] в борг грошова сума у розмірі 34 125 грн., яку вона зобов'язалась повернути до 30 жовтня 2016 року, на підтвердження чого нею була складена розписка. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були переданої йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що 30.11.2015 року [PERSON] була отримала від [PERSON] в борг грошова сума у розмірі 34 125 грн., яку [PERSON] зобов'язалась повернути до 30 жовтня 2016 року, на підтвердження чого нею була складена розписка (а.с. 8). Право вимоги боргу [PERSON] випливає з укладеного між ними договору позики від 30.11.2015 року. Із позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що на цей час відповідачка [PERSON] свої зобовязання не виконала, суму боргу позивачу не повернула. Вказане також підтверджується поясненнями [PERSON], які були надані нею під час судового засідання. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. 30 жовтня 2016 року сплив строк за яким відповідачка повиннна була повернути борг, на позивача прохання повернути борг відповідачка [PERSON] ніяким чином не реагує, до сьогоднішнього часу ухиляється від повернення суми боргу, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зі змісту ст. 79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу. Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах » від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України ( Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 ). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». В рішенні від 16.11.2000 року №13-рп/2000 Конституційний Суд України, зазначив, що аналіз чинного законодавства України з питання визначення певного кола суб'єктів надання правової допомоги та їх повноваження, дає підстави визначити, зокрема, такі види суб'єктів надання правової допомоги: державні органи України, до компетенції яких входить надання правової допомоги (Міністерство юстиції України, Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо); адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах (частина друга статті 59 Конституції України); суб'єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України; об'єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і свобод (частина перша статті 36 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Як роз'яснено в п. 48 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Оскільки, позивачу було надано правову допомогу відповідно до укладеного між ним та адвокатом [PERSON] договору про надання правової допомоги від 03.11.2016 року за № 35, докази на підтвердження витрат на надання позивачеві правової допомоги у розмірі 4 300 грн. позивачем були надані до суду, а тому в цій частині вимог позивача також слід задовольнити. Отже, оскільки позивачем сплачено документально підтверджений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., то на користь позивача також підлягає стягненню з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 551грн. 20 коп.

Outcome: approved