Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] звернувся до Київського апеляційного суду для визначення підсудності справи відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року для забезпечення розгляду вказаної позовної заяви визначено Шевченківський районний суд м. Києва. До Шевченківського районного суду м. Києва матеріали вказаної позовної заяви надійшли 13 квітня 2021 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 квітня 2021 року матеріали позовної заяви передано до провадження судді Саадулаєва А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Правова позиція позивача обґрунтована тим, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року у справі №753/6422/15-ц позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення заборгованості за договором банківського вкладу - задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] суму вкладу за договором від 01 вересня 2011 року № SАМDN26000719317742 вклад «Стандарт» зі щомісячною виплатою у розмірі 45222,43 доларів США, що еквівалентно 974543.36 грн., суму заборгованості з виплати процентів за 42 місяці у розмірі 11079,18 доларів США, що еквівалентно 238756,32 грн.; 3% річних за період із 15 вересня 2014 року по 13 березня 2015 року у розмірі 17445,58 грн. Проте, відповідач рішення апеляційного суду м. Києва від 13.07.2016 року у справі № 753/6422/15-ц фактично виконав лише 19.02.2021р. перерахувавши на рахунок Позивача 1577357,48 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 24.03.2021р. № РІС6МНSТ74UJPVHS. А тому, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду з вимогою про захист прав споживача шляхом стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості за договором банківського вкладу. Відповідач направив на адресу суду відзив якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивачем невірно встановлений період нарахування 3% річних, оскільки рішення суду від 13.07.2016 року банком виконано. А також, заявив про застосування строку позовної давності. Від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Позивач та його представник в судове засідання, яке відбулось 05.10.2021 року, не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача в судове засідання, яке відбулось 05.10.2021 року, не з`явився з невідомих суду причин, про місце дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року у справі № 753/6422/15-ц позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення заборгованості за договором банківського вкладу - задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] суму вклади за договором від 01 вересня 2011 року № SАМDN26000719317742 вклад «Стандарт» зі щомісячною виплатою у розмірі 45222,43 доларів США, що еквівалентно 974543,36 грн., суму заборгованості з виплати процентів за 42 місяці у розмірі 11079,18 доларів США, що еквівалентно 238756,32 грн.; 3% річних за період із 15 вересня 2014 року по 13 березня 2015 року у розмірі 17445,58 грн. Вказана обставина не потребує доказуванню у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України. Як вбачається з виписки з рахунку № [NUMBER] від 14.07.2021 року, з рахунку АТ КБ «ПриватБанк» відбулося списання грошових коштів на виконання виконавчого провадження №51787374 - 05.02.2021 року. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У відповідності до положень частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Відповідно до ч.4 ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Відповідно до ст.129-1 Конституції судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Однак, відповідач, в порушення обов`язку виконання рішення апеляційного суду від 13.07.2016 року, зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати коштів здійснив лише 19.02.2021 року, внаслідок чого, позивач просить суд стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 14.07.2016 року по 18.02.2021 року у розмірі 169896,71 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до загальних умов виконання зобов`язань, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Виходячи з того, що відповідач не виконав грошове зобов`язання, це призвело до виникнення права вимоги про сплату трьох процентів річних від простроченої суми, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача. В той же час, суд погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування строків позовної давності до періоду нарахування трьох відсотків річних від простроченої суми. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до норм матеріального права до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду 31.03.2021 та просить стягнути заборгованість станом на 18.02.2021. Отже, задоволенню підлягають вимоги за період з 31.03.2018 по 18.02.2021. Відповідно до розрахунку який було здійснено судом, за період з 31.03.2018 по 18.02.2021 заборгованість за три відсотка річних становить 106720,79 грн. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на те, що з боку відповідача не надано суду доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань, передбачених законом, по сплаті стягнутих рішенням Апеляційного суду м.Києва від 16.07.2016 року грошових коштів, а також врахувавши строк позовної давності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість та доведеність заявлених позивачем вимог, в зв`язку із чим, вони підлягають частковому задоволенню. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ч.6 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial