Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

В квітні 2013 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності. Позовні вимоги позивач обґрунтувала наступними обставинами. Згідно позовної заяви позивач перебувала з відповідачем в шлюбі з 21.11.1992 року по 27.04.2010 року. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано 68/100 частин квартири [ADDRESS]. Покупцем в договорі виступав відповідач [PERSON], але, купуючи 68/100 частини спірної квартири, відповідач витрачав спільні з позивачем кошти, які були нажиті ними під час шлюбу. Позивач вважає, що в результаті поділу спірного спільного майна подружжя, у вигляді 68/100 частини квартири [ADDRESS] , її частина становить 34/100 частини спірної квартири. Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи в її відсутність до суду не надала. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи якщо визнає потрібним щоб сторона дала особисті пояснення. У зв'язку із тим, що в даній справі приймає участь представник позивача, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача [PERSON] на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позов підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та просив суд у його задоволенні відмовити. Згідно статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 21 Сімейного Кодексу України визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 61 Сімейного кодексу України встановлене, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно п. 22-25 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2011 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Судом встановлено, що між сторонами 21 листопада 1992 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у Калінінському ВРАЦС, про що було зроблено запис № 744, про що свідчить копія свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER], яке було видано Калінінським відділом ЗАГС. Із долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27 квітня 2010 року, судом вбачається, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м.Донецька від 23 березня 2010 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління було зроблено актовий запис № 129. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 26 січня 2004 року, який було посвідчено державним нотаріусом П'ятої донецької державної нотаріальної контори Акімовою О.В., долученого позивачем до поданої до суду позовної заяви, [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купив 68/100 частин квартири [ADDRESS]; ця частина квартири належала продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру № 0988, квартиру № 0987, виданого Тресто «Донецькшахтобуд» м. Донецька, зареєстрованих у Донецькому бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 1/4-483(203). Свідок [PERSON], який є батьком відповідач [PERSON], суду повідомляв, що під час продажу квартири вони разом із дружиною [PERSON] не отримали грошових коштів. Після переоформлення 68/100 частин квартири ані позивач [PERSON], ані відповідач [PERSON] не приймали участі в утриманні даного житла. Крім того ані [PERSON], ані її чоловік [PERSON] в даній квартирі з моменту укладення договору не проживали. Свідок також пояснив суду, що їх син - [PERSON], після укладення шлюбу в 1992 році проживав разом із дружиною [PERSON] [ADDRESS] у своїй двокімнатній квартирі. Квартиру, про яку йде мова в позовній заяві, свідок отримав у 1962 році як кімнату з підселенням, потім його родина отримала ще дві кімнати. Свідок суду пояснив, що на момент розгляду справи в суді разом із дружиною він продовжує проживати в спірній квартирі, а договір купівлі-продажу від 2004 року вони уклали з метою переоформлення частки квартири їх сина [PERSON] на переоформлені квартири шляхом укладання договору купівлі-продажу наполягала їх невістка - [PERSON], тоді як він з дружиною хотіли подарувати частку 68/100 їх сину [PERSON] Свідок [PERSON], яка є матір'ю відповідача [PERSON], суду повідомляла, що під час укладання договору купівлі-продажу від 2004 року, вона з чоловіком [PERSON] грошові кошти не отримували, про те, що [PERSON] претендує на частку 68/100 квартири, як на спільне майно подружжя дізналась зі слів свого сина, після надходження позовної заяви до суду. Свідок [PERSON] суду повідомила, що як ремонтні роботи, так і оплату комунальних послуг за квартиру за адресою: [ADDRESS], вони здійснювали разом з чоловіком [PERSON] Свідок [PERSON] також пояснила, що окрім квартири [ADDRESS], в якій проживали син з невісткою [PERSON], остання також є власницею квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 травня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької нотаріальної контори Власовою О.М. Даний договір був укладений з метою залишення житлової площі онукам - дітям [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] також повідомила, що цю квартиру по вул. Пархоменко також за ініціативою їх невістки [PERSON] було переоформлено, ніяких грошових коштів при цьому не передавалось. При аналогічних обставинах без передачі грошових коштів та за ініціативою знову невістки [PERSON] була переоформлена 68/100 частки квартири [ADDRESS], на сина, тоді як, вони з чоловіком мали намір подарувати цю частку сину. Свідок [PERSON] також пояснювала, що вона ніколи не вдавалася до подробиць питання оформлення нерухомості, вважала, що переоформлення квартир за договорами купівлі-продажу, як пропонувала їх невістка [PERSON], яка є юристом та має військове звання, законним та таким, що гарантує збереження права власності на нерухомість за їх родиною. До спільного майна подружжя, яка зазначає позивач у подані до суду позовній заяві, ані 68/100 частки квартири [ADDRESS], ані трикімнатна квартирна [ADDRESS], не відносяться, оскільки грошових коштів під час укладання договорів купівлі-продажу не передавалось. До спільного майна подружжя, [PERSON] та [PERSON] відноситься: їдальня, магазин, двокімнатна квартира [ADDRESS] та ще одна об'єднана квартира також на вул. Кірова у м. Донецьку. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що доводи позивача [PERSON], що викладені нею в обґрунтування поданої до суду позовної заяви, а саме, що її чоловік [PERSON] під час укладання договору купівлі-продажу 68/100 частки квартири [ADDRESS], витратив спільні кошти, які були нажиті ними під час шлюбу не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справі, не обгрунтовані будь-якими доказами, а є такими, що не відповідають дійсності та спростовані поясненнями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed