Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» (далі ПАТ «ВіЕйБі Банк») про визнання недійсними умови кредитного договору № ВІаЖГА00051966, укладеного між сторонами 13 липня 2011 року, а саме: п. 1.6., 4.2., 4.3. Загальної частини та пунктів 4., 8., 9. Спеціальної частини кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог позивач в позові зазначив, що 13 липня 2011 року між сторонами було укладено зазначений вище кредитний договір, за умовами якого відповідач надав позивачу споживчий кредит в сумі 36\~000 грн. строком до 13 липня 2014 року. Процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена на рівні 10 % річних. Спірними умовами договору передбачена комісія за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту щомісячно. Пунктом 4.3. загальної частини та п. 9 Спеціальної частини кредитного договору передбачено право банку у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергових платежів за встановленим графіком вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню у розмірі 0,5 % від суми невиконаних боргових зобовязань за кожен день прострочення. Пунктом 4.2. загальної частини та п. 8 Спеціальної частини кредитного договору передбачене право банку у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п.3.3.3. загальної частини кредитного договору (не пізніше 10 днів з дати отримання письмової вимоги банку надати до банку документальне підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку) вимагати від позичальника додатково сплатити банку штраф у розмірі 25 % від суми кредиту. Посилаючись на приписи статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив суд вказані вище пункти кредитного договору визнати недійсними, оскільки дані умови договору є несправедливими. До судового засідання позивач не зявився, хоча повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. На адресу суду, від його представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» до судового засідання не зявився, хоча повідомлявся судом про час, дату та місце розгляду даної справи у встановленому законом порядку. В ході судового розгляду представником відповідача суду надавались письмові заперечення на позовну заяву, у яких зазначив, що вимоги позову не визнає, просив суд у задоволені позову [PERSON] відмовити. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 липня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено договір банківського обслуговування № ВІаЖГА00051966, у відповідності до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 36\~000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік з кінцевим терміном повернення 13 липня 2014 року (т. 1 а.с. 8-18). Відповідно до пункту 1.6. Загальної частини та пункту 4. Спеціальної частини кредитного договору, за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правилами частини першої ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Проте, в п. 1.6. Загальної частини та пункту 4. Спеціальної частини кредитного договору, комісія визначена у процентному відношенні від суми кредиту, відповідно 1,75 %, і є незмінною величиною, а тому, такі умови не суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму. Відповідно до ст. 2 Закону України від «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Пунктом 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 передбачено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо. Пункти 3.1, 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачають, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). З урахуванням викладених норм закону, розрахункове обслуговування чи обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Частиною 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. За умовами п. 4.3 кредитного договору, сторони передбачили обов'язок позичальника сплачувати щомісячно комісію за управлінням кредитом у розмірі 1,75 % від суми кредиту. Умовами кредитного договору, сторони перебачили штраф та пеню. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Так, відповідно до пункту 4.2. Загальної частини та пункту 8. Спеціальної частини кредитного договору, у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п. 3.3.3. Зальної частини договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку штраф розмірі 25 % від суми кредиту. Відповідно до пункту 4.3. Загальної частини та пункту 8. Спеціальної частини кредитного договору, у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав, і які не були виконанні на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, становить 0,50 %. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує таким вихідним, святковим або неробочий день, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобовязань. Отже, спірні умови договору, якими передбачалась відповідальність боржника у вигляді сплати пенні та штрафу, у разі невиконання або неналежного виконання зобовязання, є такими, що ґрунтуються на вимогах Закону. При укладанні кредитного договору позичальник [PERSON] знав про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувався з ними, про що свідчить п.п. 2.1.1.2. кредитного договору, у відповідності до якого, що однією з умов надання відповідачем кредиту є те, що підписанням цього договору позичальник підтверджує те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а банк перед укладенням цього договору на виконання вимог Постанови НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» надав позичальнику інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Окрім цього, банк в додатку № 2 до цього договору, який є його невідємною частиною, надав позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ними, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобовязань позичальника, зазначивши повну інформацію, надання якої вимагається законодавством. Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору [PERSON] мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, таким правом [PERSON] не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору. Отже, спірні умови кредитного договору були узгоджені сторонами (досягнуто згоди з усіх істотних умов договору), кредитний договір підписаний сторонами, останні мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконував його умови, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 58-63); в умовах договору зазначена сукупна вартість кредиту, реальної процентної ставки, штрафних санкцій та міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Такі по суті висновки, з аналогічних правовідносин, містяться і в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року (справа № 6-34589ск15). З урахуванням викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні умови кредитного договору не протирічать чинному законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. З огляду на вищевикладене, суд дійшов переконливого висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» про захист прав споживача.

Outcome: dismissed