Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

В листопаді 2014 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи його згідно до засад диспозитивності положеннями ст. 392 ЦК України, посилаючись на те, що відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 19 травня 1998 року їй належить на праві власності земельна ділянка, розташована по [ADDRESS] з цільовим використанням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, частину якої площею 0,0082 га нею було продано 03 червня 1998 року. В послідуючому, як вбачається з позову, при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) були виявлені помилки у визначенні площі та меж земельної ділянки. При зверненні позивачки в жовтні 2014 року до Реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції з заявою про державну реєстрацію своїх прав на земельну ділянку, їй було відмовлено в цьому у зв'язку з наявністю розбіжності площі в Державному акті на право власності на землю та витязі з Державного земельного кадастру. Саме це позивачка вважає втратою документа, який посвідчує її право власності на земельну ділянку, а тому цією підставою, визначеною ст. 392 ЦК України, вона обгрунтовує позов про визнання її права власності на таку земельну ділянку. Під час розгляду справи по суті представник позивачки [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 31 /, заявлений позов підтримав, просив задовольнити його, пояснивши, що позивачка до цього часу у визначному законом порядку не втратила права власності на свою земельну ділянку, хоч на ній вже і немає житлового будинку та господарських споруд, а проведено спорудження гаражів. В який спосіб відповідачі порушили, не визнали чи оспорили права позивачки, що стало б підставою для звернення в суд з цим позовом, пояснити не зміг. Підтвердив той факт, що Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 19 травня 1998 року, копія якого долучена до позовної заяви, в дійсності не втрачений та є в наявності. Представник відповідача Лисенко Р.О., що діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 40 /, заявлений позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В своїх поясненнях наголосив на тому, що на підставі письмової заяви позивачки [PERSON] до міськради від 24.02.2000 року, у зв'язку з постійним підтопленням та аварійністю її будинку, розташованого по [ADDRESS], вона просила відселити її в однокімнатну квартиру з усіма зручностями, а будинок та земельну ділянку передала у власність міста з частковою компенсацією вартості за будинок і земельну ділянку. На підставі цієї угоди, за кошти місцевого бюджету, їй було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS] яку за рішенням виконавчого комітету міської ради від 31 січня 2001 року передано у її володіння, а в подальшому і у власність, земельну ділянку і будинок по [ADDRESS] прийнято в фонд міської ради. Крім того, рішенням Миргородської міської ради Полтавської області від 13 лютого 2015 року № 77 земельна ділянка площею 359 м кв. за цією ж адресою прийнята у фонд міської ради. Жодне зі згаданих рішень у визначеному законом порядку не оскаржені, не змінені та не скасовані. Представник відповідача від Реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області в судове засідання не прибув, хоча про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений у встановленому законом порядку / а.с. 81 /. Про причини неявки свого представника цей учасник процесу суд не повідомив, з огляду на що відповідно до ст. 77 ч. 2 ЦПК України, цю неявку слід визнати такою, що мала місце без поважних причин. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, надані на засадах диспозитивності і виключно суду першої інстанції, та, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заявленого позову слід відмовити за наступних обгрунтувань. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] на підставі державного акту серії [NUMBER] від 19 травня 1998 року являється власником земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] з цільовим використанням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, частину якої площею 0,0082 га в послідуючому нею було продано, що підтверджується копією такого акту / а.с. 9 /. За даними Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], розташованої по [ADDRESS] з цільовим використанням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0359 га, власником цієї земельної ділянки є саме позивачка. При цьому, згідно цього Витягу датою державної реєстрації цієї земельної ділянки є 20 жовтня 2014 року. Документом, що посвідчує таке право, у Витязі зазначено державний акт серії [NUMBER] від 19 травня 1998 року / а.с. 10 - 14 /. Ці ж обставини підтверджуються копією технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості / а.с. 15 - 28 /. Згідно з копією рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 16672936 від 22 жовтня 2014 року, підставою для відмови позивачці у державній реєстрації її права власності на земельну ділянку стала не втрата нею документа, який засвідчує її право власності, а наявність розбіжності площі в Державному акті на право власності на землю та у витязі з Державного земельного кадастру / а.с. 29 /. Аналіз викладених документів спростовує твердження позивачки у позові та ту обставину, що вона втратила документ, який посвідчує її право власності на земельну ділянку, а відтак це є підставою для задоволення її позову згідно зі ст. 392 ЦК України. Відповідно до ст. 392 ЦК України, якими позивачка на засадах диспозитивності обґрунтовує свої позовні вимоги, як підставу для задоволення її позову, за які суд не має права виходити згідно з приписами ст. 11 ЦПК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ці положення норми матеріального права кореспондуються зі змістом ст. 3 ч. 1 ЦПК України, за якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 27 ч. 2 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. В супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України та у строки, імперативно встановлені ч. 2 ст. 27 ЦПК України, стороною позивачки суду не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували втрату нею документа, який засвідчує її право власності на конкретну земельну ділянку з конкретним кадастровим номером і, як наслідок, порушення, невизнання чи оспорювання її прав відповідачами. Належних і допустимих доказів того, що Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 19 травня 1998 року на ім'я позивачки в судовому порядку визнаний недійсним чи був загублений і про це оголошено в пресі шляхом публікації відповідного оголошення, суду не надано. Зустрічний позов про визнання державного акту недійсним відповідачем не заявлявся. В свою чергу, стороною відповідача суду також не надано належних і допустимих доказів того, що після 20 жовтня 2014 року (дата державної реєстрації земельної ділянки [PERSON] у Державному земельному кадастрі /а.с. 10/) право власності позивачки на конкретну земельну ділянку припинено відповідно до положень ст. 346 та з додержанням вимог ст. 347 ч. 3 ЦК України. Викладене вказує на те, що підстав визнавати за позивачкою право власності на конкретну земельну ділянку, право власності на яку не припинене і підтверджене документально, немає.

Outcome: dismissed