Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

В липні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ПАТ «Омега Банк» (далі по тексту - відповідач 1), ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит» (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд: визнати договір купівлі - продажу прав вимоги від 31 грудня 2014р. та додатковий до нього договір від 09 січня 2015р., що укладені між відповідачами 1, 2 недійсними в частині прав та обов'язків позивачки. Судом до участі у справі, в якості третьої особи було притягнуто ТОВ «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ». Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що 23 квітня 2008р. між позивачкою та ЗАТ «Сведбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Омега Банк» було укладено іпотечний договір № 622/ІП-1 від 23 квітня 2008р., за яким предметом іпотеки є: квартира [ADDRESS]. 31 грудня 2014р., 09 січня 2015р. між відповідачами було укладено оспорюваний договір та додатковий договір до нього, відповідно до якого було відчужено право вимоги до іпотекодавців ТОВ «Елітком» і ТОВ «Сторожинецька кераміка», а не право вимоги до позивачки, як іпотекодавця. На думку позивачки оспорювані договори є недійсними, в силу положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. ст. 203, 215, 512, 656 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач ПАТ «Омега Банк», про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив, заперечення на позов не подавались. Представники: відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит», третьої особи, в судовому засіданні проти позову заперечили, зазначаючи, що позивачкою не вірно тлумачаться вимоги закону, просили суд в задоволенні позову відмовити, як такому, що не ґрунтується на вимогах закону. Суд, заслухавши пояснення представників: позивачки, відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит», третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 23 квітня між ЗАТ «Сведбанк» правонаступником якого є відповідач 1, та ТОВ «Елітком», [PERSON] було укладено кредитний договір № 622. На виконання зобов'язань за наведеним кредитним договором, між позивачкою та ЗАТ «Сведбанк» правонаступником якого є відповідач 1, 23 квітня 2008р. було укладено іпотечний договір № 622/ІП-1, відповідно до якого позивачкою було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. 31 грудня 2014р. між відповідачами 1, 2 було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого продавець (відповідач 1) цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю (відповідач 2), а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Пунктом 1 зазначеного договору сторона відповідачів 1, 2 визначила, що право вимоги означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення за договорами забезпечення. В судовому засіданні представник відповідача 2, третьої особи пояснював, що відповідно до умов оспорюваного договору до відповідача 2 перейшли вимоги за кредитним договором № 622 від 23 квітня 2008р., а також права вимоги по іпотечному договору № 622/ІП-1, а також наголошував, що помилка, яка була допущена в назві іпотекодавця та його ідентифікаційного коду в додатку № 1 до оспорюваного договору та додатковому договорі від 09 січня 2015р. до нього не є самостійною підставою для визнання договору недійсним в цій частині. 04 липня 2015р. між відповідачем 2 та третьою особою було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, за яким продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Твердження сторони позивача, що укладений оспорюваний договір є договором факторингу, судом оцінюється критично, в силу положень ч. 1 ст. 1077 ЦК України, оскільки за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Не погоджується суд і з твердженнями сторони позивача, що при укладенні оспорюваного правочину відповідач 2 повинен був мати банківську ліцензію, з посиланням на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки предметом оспорюваного правочину є саме відступлення права вимоги (договір цесії), а не договір факторингу. У відповідності з п. 1), 3) ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014р. протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка посилаючись на вищезазначені норми Закону, зазначала, що оспорюваний правочин не відповідає цим нормам. Разом з тим, протягом всього часу в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів того, що предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя. Крім того, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється виключно на споживчі кредити (споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції, відповідно до п. 23) ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин). Цільове призначення кредитної лінії, відповідно до п. 1.1., 1.2, 1.5 кредитного договору № 622 не відповідає визначенню передбаченого п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed