Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

В листопаді 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом про усунення особи від права спадкування та визнання права власності в порядку спадкування, в якому просили постановити рішення, яким усунути [PERSON] від права спадкування за законом після смерті його дружини [PERSON], померлої 08 вересня 2010 року; визнати за ними, [PERSON] та [PERSON] право власності за кожною по 1/2 частині квартири [ADDRESS] (колишня назва вул. Фрунзе), смт. Слобожанське, Дніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 33,9 кв.м., житловою площею 15,6 кв.м., що складається з 1 коридор площею 6,3 кв.м., 2 комора площею 0,8 кв.м., 3 кімната площею 15,6 кв.м., 4 кухня площею 6,8 кв.м., 5 санвузол площею 3,0 кв.м., І лазня 1,4 кв.м., в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої 08 вересня 2010 року. В обґрунтування позову позивачі вказали, що 08 вересня 2010 року померла [PERSON], яка була її, [PERSON] донькою, та її, [PERSON] рідною сестрою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] (колишня назва Фрунзе) смт. Слобожанське. З 20 жовтня 1989 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Квартира була особистою приватною власністю [PERSON], оскільки отримана була до шлюбу з [PERSON] та приватизована відповідно до свідоцтва про право власності 14 вересня 1995 року. 07 червня 2006 року [PERSON] було складено заповіт на користь сестри [PERSON] Після смерті [PERSON] вони звернулися до Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак 30 вересня 2016 року отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкову квартиру. Також, вони дізналися, що відповідач також звернувся до Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а саме за обов'язковою часткою, оскільки є непрацездатним. Вважають, що [PERSON] не має права на спадкування та має бути усунений від права на спадкування за законом з наступних підстав: у 2002 році [PERSON] перенесла інфаркт, який стався через постійні сварки з чоловіком та зважаючи на погані сімейні відносини, у 2006 року склала заповіт на її, [PERSON] імя. На початку 2010 року [PERSON] почала дуже погано себе почувати, постійно знаходилася на лікуванні. Жодної допомоги з боку чоловіка вона не отримувала, тому на початку червня вона вимушена була переїхати до них, оскільки доглядати за нею чоловік [PERSON] відмовився. У [PERSON] виявили онкологічне захворювання, її стан різко погіршувався і вона потребувала постійного догляду. Вони весь цей час доглядали за [PERSON], відповідач жодного разу не з'явився та не поцікавився станом дружини, не запропонував допомогу, хоча знав де вона перебуває. 08 вересня 2010 року [PERSON] померла. Все лікування та поховання [PERSON] було сплачено нею, [PERSON] [PERSON] знав про смерть дружини, але не приймав жодної участі у сплаті витрат на лікування та її поховання. [PERSON] знаходилася у такому стані, що потребувала постійного догляду, допомоги та піклування, але відповідач по справі ухилявся від надання їй даної допомоги, тому має бути усунений від права на спадкування за своєю дружиною [PERSON] Адвокат позивачів за договорами про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився вдруге, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленнями про курєрську доставку (а.с.60,70), зі згоди сторони позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Дніпропетровської державної нотаріальної контори надав суду заяву в якій просив розглянути справу без участі їх представника (а.с.54). Вислухавши учасників процесу, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 08 вересня 2010 року померла [PERSON], про що свідчить актовий запис № 80 від 13 вересня 2010 року в свідоцтві про смерть серії 1-КИ №340392 виданому Виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 13 вересня 2010 року (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] (колишня назва Фрунзе) смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області, яка належала спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності від 14 вересня 1995 року, виданого на підставі розпорядження Дніпропетровської районної ради від 13 вересня 1995 року №1052, зареєстрованого в БТІ 14 вересня 1995 року за №418-3. [PERSON] є донькою [PERSON] та рідною сестрою [PERSON]. З 20 жовтня 1989 року та до самої смерті [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], спільних дітей від шлюбу з відповідачем не мала. 07 червня 2006 року [PERSON] склала заповіт, за яким на випадок смерті заповідала належну їй квартиру [ADDRESS] (колишня назва Фрунзе) смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області своїй сестрі [PERSON] (а.с.13). На початку 2010 року [PERSON] почала дуже погано себе почувати, постійно знаходилася на лікуванні, у неї було виявлено онкологічне захворювання, тому її стан здоровя різко погіршувався і вона потребувала постійного догляду. Жодної допомоги з боку чоловіка [PERSON] не отримувала , тому на початку червня [PERSON] переїхала проживати до матері та сестри, оскільки [PERSON] відмовився надавати їй допомогу. Під час лікування [PERSON] перебувала на обліку онколога в поліклініці № 1 Міської клінічної лікарні № 6, так як проживала за адресою матері та сестри, а саме у квартирі [ADDRESS] (Косіора) м. Дніпро. Весь цей час за [PERSON] доглядали мати та сестра, чоловік [PERSON] не цікавився станом здоров»я дружини, не пропонував допомогу у лікуванні. Все лікування [PERSON] та церемонію поховання було сплачено позивачкою [PERSON] [PERSON] знав про смерть дружини, але не приймав участі у витратах на поховання. 22 вересня 2010 року [PERSON] як спадкоємець за заповітом, відповідно до чинного законодавства, звернулася до державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] з заявою про прийняття спадщини (а.с.48). 29 вересня 2010 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.40), за обов'язковою часткою, оскільки є непрацездатним. 07 жовтня 2010 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом на обовязкову частку (а.с.33). 30 вересня 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори зі спільною заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом на обовязкову частку (а.с.55). Однак у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом на обовязкову частку після смерті [PERSON], померлої 08 вересня 2010 року, позивачам було відмовлено, оскільки не підтверджено факт належності спадкодавцю спадкового майна, а саме: квартири [ADDRESS] (колишня назва Фрунзе) смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 вересня 2016 року (а.с.56). Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7 факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Як пояснили в судовому засіданні позивачка [PERSON] та свідки , спадкодавиця [PERSON] дуже хворіла та потребувала сторонньої допомоги, мешкала разом з сестрою та матірю, які доглядали її, а відповідач станом здоровя своєї дружини не цікавився, матеріально не забезпечував. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що [PERSON] дійсно знаходилася у такому стані, що потребувала постійного догляду, допомоги та піклування, але відповідач по справі ухилявся від надання їй даної допомоги, не цікавився та не підтримував матеріально, а тому позовні вимоги щодо усунення [PERSON] від права спадкування за законом після смерті дружини [PERSON], померлої 08 вересня 2010 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Статтею 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» для жінок визначено пенсійний вік 55 років (на час відкриття спадщини), вказані обставини визнані в судовому засіданні сторонами, тому відповідно до ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Отже, на день відкриття спадщини, яка відкрилася у наслідок смерті спадкодавиці, її мати [PERSON] досягла пенсійного віку, встановленого законом для жінок. У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), Конституційним судом визначено, що за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині. Право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім'ї чи найближчих родичів спадкодавця. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем та має обовязкову частку в спадковому майні, тому відповідно до ст. 1241 ЦК України позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Тому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 1102 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved