Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Вказана позовна заява надійшла до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 05.11.2019. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що в період з 21.09.1982 по 31.12.2009 він працював у відповідача в Першотравневому кар`єрі помічником машиніста екскаватора та машиністом екскаватора. 31.12.2009 він звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. У 2019 році він дізнався, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільненні з підприємства йому не була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Просить стягнути 3255,96 грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 78230,46 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 01.01.2010 по 31.12.2016; 10000 грн. моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку. 11.11.2019 відповідно до ст. 185 ЦПК України, в зв`язку з порушенням позивачем ст. ст. 175, 177 ЦПК України, винесена ухвала, якою позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. 28.01.2020 до суду на виконання ухвали від 11.11.2019 надійшла уточнена позовна заява із квитанцією про сплату судового збору у сумі 731,27 грн.. В уточненій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на його користь 3255,96 грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 69871,34 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 01.01.2010 по 31.03.2016; 731,27 грн. сплаченого судового збору. Ухвалою від 29.01.2020 уточнена позовна заява залишена без руху у зв`язку з порушенням ст.177 ЦПК України. 18.02.2020 на виконання ухвали від 29.01.2020 позивачем додано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою від 04.03.2020 прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до ПрАТ «ПівГЗК» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку; визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 23.03.2020. 24.03.2020 до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначила, що Колективним договором на 2007-2008 роки між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «ПівнГЗК», який був чинний також і в 2009 році, дійсно передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію за власним бажанням, одноразової допомоги в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві, зокрема від 20 і більше років - трьохмісячної середньої заробітної плати працівника (жінкам від 55 років, чоловікам від 60 років). Оскільки позивач на момент звільнення не досяг 60-річного віку, то й одноразова допомога йому не виплачувалась. Щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач зазначає, що цілком правомірно не виплатив позивачу одноразову допомогу при звільненні на пенсію в зв`язку з відсутністю належних правових підстав для її виплати, тому заперечує із цих підстав проти вказаних вимог позивача. Крім того, відповідач зауважує, що позивач звернувся до суду через 10 років після свого звільнення, а тому пропустив строк позовної давності та не просить суд поновити його, відтак підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає. Більше того, відповідач не порушував трудового законодавства та здійснив всі розрахунки при звільненні (вх. №5661 від 24.03.2020). Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про підтримку позовних вимог і розгляд справи за його відсутності. (вх.№4761 від 11.03.2020). Відповідач у судове засідання 27.04.2020 представника не направив, надіслав суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності з урахуванням позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву (вх.№7857 від 27.04.2020). Інші процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] у період із 21.09.1982 по 31.12.2009 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.6-7). Згідно із записом №17 у трудовій книжці [PERSON] звільнено з підприємства 31.12.2009 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №823 від 29.12.2009 (а.с.9, зворот). Позивачу [PERSON] при звільненні із підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась, що не заперечувалось і відповідачем у відзиві на позов. Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №1039 від 22.07.2019, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період з 01.10.2009 по 30.11.2009 склала 1085,32 грн., середньогодинна заробітна плата за цей період склала 6,31 грн. (а.с.8). Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам при виході на пенсію допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати працівника. Водночас, згідно з п.7.13 Колективного договору на 2010-2011 роки між ВАТ «ПівнГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням після досягнення ними пенсійного віку (для чоловіків - 60 років). Відповідно до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача. Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи. Як видно з матеріалів справи, [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача більше 28 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить: 1085 грн. 32 коп. х 3 = 3255 грн. 96 коп.. Приписами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 01.01.2010 по 31.03.2016, тобто за 1538 робочих днів, у сумі 69 871 грн. 34 коп., з розміром та розрахунком якого суд погоджується. При цьому суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписам ст.13 ЦПК України. Щодо доводів представника відповідача стосовно пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду вони є необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, статей1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також згідно ст.23 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останнім судовий збір у сумі 806,25 грн.. На підставі ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved