Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

В липні 2016 р. [PERSON] звернувся \~ із\~ позовом\~ до [PERSON] . Вказував, що 16.01.2016 р. померла [PERSON], мати позивача та відповідачки.\~ У встановленому законом порядку [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено, оскільки\~\~ померла заповідала все належне їй майно відповідачці. [PERSON]\~ вважає, що на час його складання померла не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, через стан свого здоров`я. Посилаючись на вищевикладене [PERSON] просить суд\~ визнати заповіт, складений\~ [PERSON] та посвідчений Другою миколаївською державною нотаріальною конторою 01.07.2015 р. за реєстровим № 1-444 недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили про їх задоволення. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши надані докази, суд встановив таке. [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є сином та донькою [PERSON]. Згідно Свідоцтва про право власності від 01.07.2015 р., виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] (як пережившій дружині [PERSON]) на праві власності належала 1/2 частка цілого житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 103. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2015 р., виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] ( як спадкоємиці першої черги після смерті чоловіка [PERSON]О.) належала 1/4 частка від 1/2 частки цілого житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 103, тобто 1/8 частка. Таким чином, [PERSON] на праві власності належало 5/8 часток цілого житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 103. [PERSON] останні роки свого життя проживала сама у вищевказаному житловому будинку. Деякі кімнати в будинку здавала студентам в оренду для проживання. В вересні 2015 р. [PERSON] зломала стегно, в зв?язку з чим тривалий час знаходилась в лікарні на стаціонарному лікуванні. 15.01.2016 р. [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді належної їй 5/8 частки житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 103. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно\~ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У встановленому законом порядку [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] Проте йому стало відомо про те, що він не успадковує після смерті матері належне їй на праві власності майно, оскільки останньою був складений заповіт на користь відповідачки [PERSON], яким охоплена уся спадщина померлої. При цьому [PERSON] не є спадкоємцем, який має право на обовязкову частку у спадщині. Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2015 р. [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповідала усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, тобто все те на що вона буде мати право за законом на день смерті, [PERSON] Відповідно до ст. 1233, ст. 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно ст. 1247 ЦК України\~\~заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.\~\~\~\~ Згідно ст. 1257 ЦК України\~\~заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В обґрунтування свої вимог позивач посилається на те, що вищевказаний заповіт не можна вважати дійсним, в звязку з тим, що він не відповідав волі померлої, оскільки в момент його складання заповідач не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними через захворювання мозку і серця та важкий стан здоровя після перелому шийки стегна. Відповідно до ст.145 ЦПК України призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання хоча б однією стороною, якщо необхідно встановити психічний стан особи. Згідно Ухвали суду від 08.02.2017 р. по даній справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу з метою встановлення психічного стану померлої [PERSON] на момент складання оспорюваного заповіту. Відповідно до Висновку експертизи №162 від 18.05.2017 р. відповісти на питання суду «Розуміла чи ні [PERSON], яка померла 15.01.2016 р., за станом свого здоровя значення своїх дій та чи могла керувати ними на час складання заповіту, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 01.07.2015 р. ?» неможливо через відсутність обєктивної інформації про психічний стан [PERSON] на період складання заповіту. Отже, на заначене судом питання не отримано однозначної відповіді. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З огляду на докази, досліджені у судовому засіданні вбачається, що свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є родичами, сусідами, знайомими померлої, у судовому засіданні загалом зазначали, що у поведінці померлої вони не бачили будь-яких психічних розладів у запитуваний судом період, якщо й мали місце забудькуватість та деяка дивакуватість , то це цілком вписувалось у вік, притаманний бабусі, та її склад характеру, у будь-якому разі поведінка не носила ознак психічної хвороби, вона добре розуміла значення своїх дій та адекватно оцінювала навколишні події. Свідок [PERSON], яка посвічувала оспорюваний заповіт , пояснила, що в межах своєї компетенції надавала оцінку стану заповідувача, оскільки це є необхідною умовою вчинення нотаріальної дії . Оскільки заповіт нею було посвідчено, відтак психічних розладів або сумнівів щодо наявності таких, у неї не виникало. В той же час свідки [PERSON] та [PERSON] вказували на те, що поведінка померлої носила ознаки психічних розладів, через що усі її дії свідчили про те, що вона не розуміла їх значення та вона не могла бути ініціатором посвідчення заповіту у такій редакції. Проте пояснення цих свідків спростовуються усіма іншими доказами, у тому числі й медичними документами. Так, в ніч з 18.09.2015 року на 19.09.2015 року [PERSON] отримала травму - перелом шийки лівого стегна. При цьому травму нею було отримано при обставинах, які свідчили про розуміння нею своїх дій, оскільки вона постійно, протягом життя, мала звичку та свідомо власноруч проводила ремонт своєї оселі, оскільки це їй притаманно за фахом . Усі про це знали та не заважали їй у цьому. З 24.09.2015 року по 04.01.2016 року [PERSON] перебувала під наглядом лікарів. Згідно Виписки із медичної карти амбулаторного хворого Міської лікарні швидкої медичної допомоги [PERSON], [INFO], перебувала з діагнозом фалько-менінгіома заднього відділу серпа мозку; дисциркуляторна енцефалопатія змішаного ґенезу; галюцимоторний синдром; перелом шийки лівого стегна; дифузний кардіосклероз; гіпертонічна хвороба ІІІ ступеню. Свідок [PERSON] надавав пояснення лише стосовно періоду перебування хворої у лікарні., [PERSON], лікар - психіатр, також надавала характеристику стану здоров`я [PERSON] на час лікування у стаціонарі. Враховуючи вищевикладене , суд вважає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що в момент складання заповіту 01.07.2015 р., розпорядження його матері відносно свого майна не відповідало її справжній волі, вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Надані докази лише свідчать про те, що вже після отримання травми - 18.09.2015 року, стан здоров`я матері різко погіршився. Отже позивачем не доведено абсолютної неспроможності особи при укладанні заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відтак в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити через їх недоведеність. На підставі ст. ст. 207, 1222, 1233, 1257 ЦК України,

Outcome: dismissed