Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідно до безстрокового трудового договору вона з 1997 року працювала на посаді директора Замулинецької [PERSON] ступенів (в 2013 році Замулинецька ЗОШ реорганізована в Замулинецький навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Коломийського району Івано-Франківської області (далі - Замулинецький НВК). Наказом виконуючої обовязки начальника відділу освіти Коломийської районної державної адміністрації (далі Коломийської РДА) від 16.05.2013 року №122-к позивач звільнена з 14.06.2013 року із вказаної посади на підставі п.3 ч.1 ст.40 Кодексу законні про працю України (далі - КЗпП України). Однак, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 31.07.2013 року позивача поновлено на посаді директора Замулинецького НВК з 14.06.2013 року та стягнуто на її користь 2790, 15 грн. різниці в заробітній платі за час виконання нижче оплачуваної роботи та 1 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Це рішення в частині поновлення на роботі та стягнення вказаної різниці за 1 місяць допущено до негайного виконання. Проте, адміністрація відповідача всупереч вимогам ч.5 ст.235 КЗпП України не здійснила його негайного виконання в зазначеній частині, а, не погоджуючись з цим рішенням, оскаржила його в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.11.2013 року апеляційну скаргу відхилено, а зазначене рішення Коломийського міськрайонного суду від 31.07.2013 року залишено без змін, в звязку з чим воно 05.11.2013 року набрало законної сили. Однак, і після цього адміністрація відповідача добровільно не виконала назване рішення суду. І лише 04.03.2014 року внаслідок здійснення виконавчих дій в примусовому порядку відповідач поновив позивача на попередній посаді. Отже, з вини відповідача впродовж тривалого періоду часу не виконувалось вказане судове рішення, в звязку з чим позивач не отримувала заробітну плату, належну їй як директору Замулинецького НВК. Позивач зазначає, що оскільки вказане рішення Коломийського міськрайонного суду ухвалене 31.07.2013 року, то його негайне виконання у вищевказаній частині мало відбутися 01.08.2013 року і саме з цієї дати повинен обчислюватися строк невиконання вказаного рішення, а останнім днем цього строку є 03.03.2014 року, тобто день, що передував дню видання відповідачем наказу № 63-к про поновлення позивача на вищевказаній посаді (04.03.2014 року). Отже, період вимушеного виконання позивачем нижче оплачуваної роботи тривав з 01.08.2013 року по 03.03.2014 року, що складає 150 робочих днів. Позивач вказує, що абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Враховуючи, що позивача звільнено 14.06.2013 року, то середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи, а саме за травень і червень 2013 року. Відповідно до довідки, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача становить 162.71 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за період виконання нижчеоплачуваної роботи становить 24 \~406, 50 грн. (162.71 грн. х 150 дні.). Однак, вказаний розмір середньоденної заробітної плати встановлено станом на 31.07.2013 року і не відображає підвищення заробітної плати за проміжок часу до вирішення справи та не враховує не виплачену позивачу у вересні 2013 року щорічну винагороду у розмірі 220.00 гривень. Позивач також звертає увагу суду, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20.03.2013 року (справа №346/551/13-ц) встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача на посаді директора вказаного навчального закладу станом на 01.04.2012 року становив 197 грн.43 коп. Збільшуючи свої позовні вимоги, позивач просить врахувати, що вищевказаний загальний розмір зарплати за весь період вимушеного виконання позивачем нижче оплачуваної роботи визначено без врахування коефіцієнтів її підвищення та зазначеної винагороди, а з урахуванням цього розмір середньоденної заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 228.14 грн. та визначений таким чином: (162.71 грн. + 18.33 (220: 12)) х 1.188x1.0996x1.065, де 1.188, 1.0996 та 1.065 є коефіцієнтами підвищення заробітної плати за період до вирішення даної справи. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного виконання позивачем нижче оплачуваної роботи становить 34 221 грн. (228.14 грн. х 150 днів), Цю суму позивач, посилаючись на ст.236 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці, п.38 Правових позицій судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 01.12.1997 року, просить стягнути з відповідача, а також присудити на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 2 000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з вищевказаних підстав. Представник також звертає увагу суду, що хоча підвищення заробітної плати на вищевказані коефіцієнти і мало місце після поновлення позивача на попередній посаді, однак, такі коефіцієнти повинні застосовуватись, адже справа розглядається 12.09.2016 року. Крім того, він просить взяти до уваги, що середньоденна заробітна плата позивача у вищевказаному судовому рішенні від 20.03.2013 року станом на 01.04.2012 року судом визначена в розмірі 197, 43 грн., а в зазначеному рішенні суду від 31.07.2013 року в розмірі лише 162, 71 грн., хоча в останньому рішенні йдеться про пізніший період, ніж 01.04.2012 року. Тому представник просить взяти до уваги розмір середньоденного заробітку позивача, вказаний в судовому рішенні від 20.03.2013 року. На підставі наведеного позивач та її представник просять позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги по суті визнала частково та пояснила, що позивача поновлено на посаді директора Замулинецького НВК з 14.06.2013 року та здійснено відповідні записи в її трудовій книжці, про що повідомлено начальника відділу примусового виконання рішень управління ТВС ГУЮ в Івано-Франківській області. Фактично поновлення відбулося 04.03.2014 року, однак, до цієї дати жодного підвищення заробітної плати не відбувалося. Вперше таке підвищення відбулося лише у вересні 2015 року, однак, це підвищення та наступні підвищення вже враховано в заробітну плату позивача як директора. Тому вимоги сторони позивача про застосування таких коефіцієнтів до заробітної плати за спірний період є безпідставними. Середньоденна заробітна плата позивача як директора за цей період складає 162, 71 грн., а розмір такої заробітної плати, вказаний у судовому рішенні від 20.03.2013 року, спірного періоду не стосується і визначений з урахуванням заробітної позивача ще й як вчителя, в звязку з чим він є більшим. Тому представник позивача просить в задоволенні безпідставних позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.07.2013 року (справа №346/3673/13-ц), яке набрало законної сили 05.11.2013 року, визнано незаконним та скасовано наказ № 122-К, винесений в.о. начальника відділу освіти Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області [PERSON] 16.05.2013 року про звільнення позивача [PERSON] з посади директора Замулинецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Коломийського району Івано-Франківської області, з урахуванням змін, внесених до вказаного наказу, наказом №136-К від 23.05.2013 року. Позивача поновлено на посаді директора вказаного навчального закладу з 14.06.2013 року, стягнуто з управління освіти, молоді і спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області на користь позивача 2 790,15 грн. різниці в заробітній платі за час виконання нижче оплачуваної роботи та 1 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Цим судовим рішенням допущено його негайне виконання в частині поновлення позивача на роботі та виплати їй заробітної плати за один місяць (а.с. 4-6, 9). 25.11.2013 року та 02.01.2014 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області на виконання даного рішення суду видано відповідні виконавчі листи (а.с.10, 11) , які за заявою стягувача звернуто до примусового виконання рішень до управління ДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с. 36, 37). Відділ примусового виконання рішень вказаного управління листом №04.112/107 від 17.01.2014 року надіслав сторонам виконавчого провадження копії постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 17.01.2014 року до виконання та для відома відповідно (а.с. 38). Судом також встановлено, що 04.03.2014 року відповідачем видано наказ №63-к «Про поновлення [PERSON]С.», яким скасовано накази №122-к від 16.05.2013 року та №136-к від 16.05.2013 року, записи №27 та №28 в трудовій книжці позивача вирішено вважати недійсними та її поновлено на посаді директора Замулинецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» з 14.06.2013 року із залишенням читати години математики з неповним тижневим навантаженням на час відсутності основного працівника [PERSON] в даному закладі; головному бухгалтеру доручено здійснити оплату всіх платежів, які підлягають стягненню за рішенням суду від 31.07.2013 року, що стверджується копією даного наказу (а.с.12). Листом №116/01-04/04 від 13.03.2014 року адміністрація відповідача повідомила заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області про те, що рішення Коломийського міськрайонного суду від 31.07.2013 року виконане в повному обсязі, і що [PERSON] приступила до своїх прямих обовязків ( а.с.28). Довідкою №771 та розрахунком середньоденної заробітної плати №772 від 25.05.2016 року, виданими відповідачем, стверджується те, що позивач працювала на посаді директора Замулинецької [PERSON] ступенів. Її середньоденна заробітна плата на вказаній посаді станом на 14.06.2013 року складала 162,71 грн. (заробітну плату 5\~694,82 грн., що є сумою заробітної плати за квітень 2013 р. (2 397,82 грн.) та заробітної плати за травень 2013 р. (3 297 грн.), яку поділено на 35 робочих днів в цих місяцях (16 та 19 відповідно (а.с. 13, 14)). Довідками відповідача про загальний коефіцієнт підвищення заробітної плати, про заробітну плату № 773 від 25.05.2016 року (за 2013 рік) та про розмір одноразових виплат (за 2013 рік) директора Замулинецької ЗОШ [PERSON] за період з червня 2013 року по червень 2016 року стверджується, що такий коефіцієнт в січні 2013 року становив 1,015, у вересні 2015 року 1, 188, в грудні 2015 року 1, 0996 та в травні 2016 року 1, 0650.м В червні 2013 року одноразова виплата становила 2 198 грн., щорічна винагорода - 220 грн. (10% посадового окладу вчителя) нарахована 27.09.2013 року. В травні 2013 року заробітна плата становила 4\~754, 12 грн. (кількість робочих днів -19). Підвищення посадового окладу директора вказаного закладу з червня 2013 року по 30.08.2016 року мали місце в такі місяці: червень 2013 року 2638 грн., вересень 2015 року 2939 грн., грудень 2015 року 3232 грн., травень 2016 року 3442 грн. ( а.с. 33-35, 49,50)). Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, ч.5 ст.235 КЗпП України та ст.76 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виконується негайно. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що власник, або уповноважений ним орган повинен допустити його виконання відразу ж після прийняття рішення, тобто на наступний робочий день. В п. 34 постанови Пленум Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Згідно з положеннями ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної ( годинної) заробітної плати. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно до п.10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Згідно з п.38 Правових позицій судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 01.12.1997 року згідно із загальними правилами п. 10 вищевказаного Порядку у тих випадках, коли до постановлення рішення про оплату вимушеного прогулу після звільнення працівника на підприємстві, в установі, організації неодноразово підвищувалися тарифні ставки і посадові оклади, відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, коригується на загальний коефіцієнт їх підвищення за проміжок часу до вирішення справи. . Не заслуговують на увагу посилання сторони позивача на вищеназване рішення Коломийського міськрайонного суду від 20.03.2013 року, яким встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням коефіцієнтів підвищень станом на 01.04.2012 року складала 197 грн. 43 коп. (а.с. 43-45), оскільки дане судове рішення не має жодного преюдиційного значення для вирішення розглядуваного спору, так як не стосується спірного періоду. Тому суд бере до уваги, що розмір середньоденного заробітку позивача на посаді директора станом на час незаконного звільнення (14.06.2013 року) складав 162, 71 грн. Середньомісячне число робочих днів за спірний період (з 01.08.2013 р. по 03.03.2014 р. включно) складає 17, 5 (16+19):2. Спірний період нараховує 7 місяців (серпень 2013 р. - лютий 2014 р.) та 1 робочий день (03.03.2014 р.), враховуючи, що 01 та 02 березня 2014 року були вихідними днями, та становить 123, 5 днів (17.5 х 7 + 1). Отже, середній заробіток позивача за спірний період слід визначити шляхом додавання 20\~094, 68 грн. (162.71 х 123.5) та вищевказаних розмірів одноразової виплати (2 198 грн.) і щорічної винагороди (220 грн.). Сума цих доданків складає 22\~512, 68 грн. і саме її слід стягнути з відповідача на користь позивача. Твердження представника позивача про те, що слід застосовувати коефіцієнти підвищень, які мали місце до вирішення даної справи судом, суд вважає безпідставними, адже такі коефіцієнти мали місце після поновлення позивача на попередній посаді та вже враховані в її заробітну плату як директора. Даного факту стороною позивача не заперечно. Крім того, позивачем невірно розраховано загальну кількість робочих днів у спірному періоді, оскільки ця кількість визначена не за правилами, передбаченими зазначеним Порядком. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнена позивач, а також понесені останньою витрати на правову допомогу, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.15), в розмірі 1 500 грн., що буде пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі наведеного, ст.ст. 235, 236 КЗпП України та,

Outcome: partial