Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням буд. [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 2003 р. по 2006 р. Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], 2004 р.н., який після розірвання шлюбу батьків залишився проживати разом з матір'ю - [PERSON] Позивач є власником вищезазначеного житлового будинку, в якому зареєстрований його неповнолітній син - [PERSON], який хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте в будинку не проживає вже понад 10 років. Також вказував на те, що згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.08.2016 р. його було позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON]. Крім того реєстрація неповнолітнього [PERSON] заважає позивачеві реалізувати своє право власності належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати неповнолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд справи належним чином. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Проти позовних вимог заперечувала. Вказувала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки власне житло у відповідачки відсутнє, вона не має можливості зареєструвати сина за місцем свого проживання. Представник третьої особи ЖКП ММР «Південь» в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступне. Відповідно до Свідоцтва про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 26.10.2006 р., шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] - розірвано. Житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2007 р. Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.05.2010 р. [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. 16.08.2016 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва було постановлено Рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, відповідно до якого позовні вимоги задоволено. А саме [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] Відповідно до ЖКП ММР «Південь» ЖЕК №16 від 13.09.2016 р. за вих. № 1684 у вищевказаному житловому будинку зареєстровані позивач - [PERSON], а також його діти - [PERSON],2009 р.н., та [PERSON], 2004 р.н. Згідно Акту про не проживання ЖКП ММР «Південь» ЖЕК №16 від 13.09.2016 р. [PERSON] та її син - [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] не проживають з травня 2005 року. З часу постановлення рішення судом (2010 рік) про визнання відповідачку такою, що втратила право користування житлом, наміру вселення її самої, або сина [PERSON] у спірне житло не відбувалось. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідачка з неповнолітнім сином [PERSON] вибули з житлового будинку позивача зі своїми речами в інше постійне місце проживання та вже тривалий час не проживають у цьому будинку. Їх особистих речей в будинку немає. Реєстрація неповнолітнього [PERSON] за цією адресою створює перешкоди власнику у розпорядженні своїм майном. Таким чином, при розгляді питання про визнання неповнолітнього [PERSON], 2004 р.н., таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS], де проживає його батько, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Разом з тим судом встановлено, що відповідачка [PERSON] та її неповнолітній син в будинку позивача не проживають з 2005 р., неповнолітній син [PERSON] проживає разом з матір'ю, за рішенням суду від 27.05.2010 р. відповідачку визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку позивача. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку, який належить позивачеві на праві власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved