Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що їй на підставі договору дарування від 08 лютого 2010 року належить квартира [ADDRESS], в якій зареєстровані позивач та члени її родини. Також в квартирі зареєстрований колишній власник квартири [PERSON], яка фактично не проживає в квартирі з 2009 року. В теперішній час відповідач проживає за іншою адресою. Вказує, що своїми діями відповідач порушує права [PERSON] як власника квартири. На підставі зазначеного просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловою квартирою, розташованою за адресою [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не зявилась з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 08.02.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольського державної нотаріальної контори [PERSON] та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Міським КП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 17.03.2010 року, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до адресної картки особи, виданої Кальміуською державною адміністрацією Маріупольської міської ради, в квартирі [ADDRESS] 04 квітня 20008 року була зареєстрована відповідач [PERSON] ще попереднім власником. Згідно акту, складеного за участю сусідів та посвідченого головою Комітету самоорганізації населення «Селище Волонтерівка» від 26 липня 2016 року, [PERSON] не проживає в квартирі позивача з 2009 року. Згідно акту, складеного за участю сусідів та посвідченого головою Комітету самоорганізації населення «Лучистий» від 27 липня 2016 року, на теперішній час [PERSON] проживає в [INFO]. Відповідно до ст. 41Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України, яка крім іншого передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (постанова Верховного Суду України від 5 листопада 2014 р. у справі N 6-158цс14). Зазначена позиція застосування норми права у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, суд приходить до переконання, що право відповідача на користування житлом - квартирою в [ADDRESS] було втрачене внаслідок припинення права власності попереднього власника квартири, членом сім'ї якого вона являлася. Крім цього, суд вважає, що таке право за відповідачем не зберіглося при набутті права власності на вказану квартиру позивачем, оскільки в розумінні ст.64 ЖК України відповідач членом сім'ї позивача не являється. З врахуванням того, що судом встановлено факт втрати відповідачем права користування житлом - квартирою в [ADDRESS] з моменту припинення права власності [PERSON], членом сім'ї якої вона являлася, а тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Додатковою підставою для задоволення позову є відсутність відповідача в будинку понад один рік, що підтверджується відповідною довідкою КСН. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved