Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

В квітні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області про часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку укладеного 14.04.1998 року між ним та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] він є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS]. Обумовлене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, площею 0,0800 га, право власності на яку, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, зареєстроване за [PERSON], [PERSON] Зазначений державний акт був виданий на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 20.07.1993 року за № 189. Проте земельна ділянка передана у власність [PERSON], [PERSON] з чисельними порушеннями, в зв'язку з чим порушуються права позивача, який не має можливості розпорядитися належним йому майном. Оскільки внести зміни або виправлення в рішення органу місцевого самоврядування та до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, неможливо, позивач просив про часткове скасування оскаржуваного рішення за № 189 від 20.07.1993 року, а також визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа - державного акту на право приватної власності на землю. В судове засідання позивач не з'явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились. В матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заперечень проти задоволення позовних вимог [PERSON] не мають. Представник відповідача - виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та повне визнання позову. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, посвідченого 14.04.1998 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області. Попередніми власниками обумовленої частки нерухомого майна були: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно акту передачі 1/2 частки житлового будинку в особисту власність, затвердженого рішенням виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів 21.05.1991 року, зареєстрованим у Вознесенському МБТІ 12.04.1991 року за № 7757. Інша ? частка житлового будинку належить [PERSON], згідно свідоцтва про право власності від 25.11.1988 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів за № 182 від 18.10.1988 року. Разом з тим, згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 20.07.1993 року за № 189 [PERSON] та [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, площею 800 кв.м., розташовану по [ADDRESS], призначену для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. На підставі зазначеного рішення 28.07.1993 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER]. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Так, відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою, на якій розташовані дані об'єкти нерухомого майна, спільно, пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, будівлю, споруду. Виходячи з положень вказаної статті та аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані жилі будинки, в разі набуття права власності на частку жилого будинку земельна ділянка як така, що входить до жилого комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише всім співвласникам. У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної часткової власності, яка разом із загальним майном є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Передача у власність окремим співвласникам будинку частини земельної ділянки нормами земельного законодавства не передбачена. Між тим, як встановлено в судовому засіданні рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради за № 189 від 20.07.1993 року в порушення вищевказаних вимог земельна ділянка для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] була передана в спільну сумісну власність та лише тільки двом співвласникам : [PERSON], [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішення та державного акту (які порушують права позивача) відповідачем. Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі [PERSON], [PERSON] земельної ділянки. За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним й виданий на підставі оскаржуваного рішення державний акт на право приватної власності на землю.

Outcome: approved