Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відмову [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON] безпідставною та дозволити йому без згоди матері оформити документи для тимчасового виїзду для оздоровлення неповнолітньої [PERSON] за межі України. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2017 року позов [PERSON] задоволено. Визнано відмову [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON], [INFO], безпідставною. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 551 грн. 20 коп. судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї судових витрат в сумі 551 грн. 20 коп., посилаючись на те, що вона є інвалідом І групи, а відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» інваліди І та ІІ групи звільнені від сплати судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а тому не можу бути предметом перегляду апеляційним судом. В письмових запереченнях представник [PERSON] - [PERSON] просить залишити без задоволення апеляційну скаргу [PERSON], а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що за загальним правилом, особі, якій відмовлено у задоволенні її вимог, судові витрати не відшкодовуються. Посилається також на те, що апелянт необґрунтовано ототожнює поняття «сплатити судовий збір» та «стягнуті судові витрати». Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та обговоривши доводи апеляційної скарги [PERSON] в частині стягнення судових витрат, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ч. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Перевіряючи аргументи апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в оскаржуваній частині, апеляційним судом встановлено наступне. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (частина друга статті 88 ЦПК). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду першої інстанції стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі в розмірі 551 грн. 20 коп. Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи те, що [PERSON] відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях як інвалід І групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення та довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВА № 019243 (а.с. 97), і приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині. Відтак, згідно до ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору при зверненні [PERSON] до суду з позовом необхідно стягнути з Державного бюджету України, враховуючи положення ч.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» .

Outcome: approved