Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

В квітні 2013 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до укладеного договору № DOXRRC87050059 від 28.03.2008р. [PERSON] отримала кредит у розмірі 4 003грн. 61коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) складає між нею та банком договір. Відповідно до умов укладеного договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати і складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією та інших витрат згідно Умов. У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 29.03.2013р. заборгованість за кредитом склала 4 003грн. 62коп., заборгованість за процентами за користуванням кредитом - 268грн. 28коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 768грн. 72коп., заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань - 21 075грн. 13коп., за фіксованою частиною штрафу - 500,00 грн., за процентною складовою штрафу 1 305грн. 79коп., а всього 27 921грн. 54коп., яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідача та понесені ним судові витрати (а.с.3-4). Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с.51-53). В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», яка подана представником Шуліка А.В. просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не взяв до уваги того, що в кредитному договорі (заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам) сторонами визначено строк позовної давності у п'ять років, з огляду на що на час звернення до суду банком строк позовної давності пропущено не було. Представник апелянта в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 28.03.2008р. ПАТ КБ «ПриватБанк» надано відповідачу [PERSON] для придбання товару кредит у сумі 4 003грн. 62коп. на строк 12 місяців по 28.03.2009р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам (далі Умови) строки, що підтверджується заявою позичальника [PERSON], Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам. У встановлений договором строк зобов`язання за договором кредиту відповідачем не виконано. Згідно розрахунку станом на 29.03.2013р. заборгованість за кредитом склала 4 003грн. 62коп., заборгованість за процентами за користуванням кредитом - 268грн. 28коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 768грн. 72коп., заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань - 21 075грн. 13коп., за фіксованою частиною штрафу - 500,00 грн., за процентною складовою штрафу 1 305грн. 79коп. (а.с.5, 6). Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на кінцевий термін повернення [PERSON] кредиту за кредитним договором № DOXRRC87050059 від 28.03.2008р., - 28.03.2009р., пропущено як загальний строк позовної давності за основними вимогами (заборгованість за кредитом і відсотками за користування кредитом) так і спеціальна позовна давність до вимог про стягнення пені, та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 04.09.2013р. рішення Димитровського міського суду Донецької області від 17.07.2013р. скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 7 230грн. 70коп. Вирішено питання про судові витрати (а.с.95-98). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2014р., рішення апеляційного суду Донецької області від 04.09.2013р. в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення змінено - зменшено розмір коштів, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з 7 230грн. 70коп. до 6 846грн. 41коп. Колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах, зазначених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2014р., вважає доводи такими, що підлягають частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду не відповідає в повній мірі даним вимогам з наступних підстав. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст.610 ЦК України. За загальним правилом, що випливає із ЦК України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, згідно з ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже аналіз норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З урахуванням викладеного, при вирішенні питання про розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, судом повинно бути взято до уваги розрахунок пені за один рік. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13, яка відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості в т.ч. пені 13.04.2013р. (відмітка на поштовому конверті), яка виникла станом на 29.03.13р., тому заборгованість по пені, з урахуванням положень п.1 ч.2 ст.258 ЦК України підлягає стягненню на користь позивача за період з 13.04.12р. по 29.03.13р. (в межах заявлених позовних вимог) у розмірі 384грн. 29коп. (згідно розрахунку а.с.6). За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені не можна визнати законним й обґрунтованим, тому відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Outcome: partial