Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

В липні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи без самостійних вимог: Державний нотаріус Крижопільської державної контори [PERSON], [PERSON] про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини, яка відкрилась після смерті її батька [PERSON], який помер 04 листопада 2003 року, визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою вул. Богуна, 32, смт. Крижопіль, Вінницької області, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 07 серпня 1997 року, посвідчений державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 2-1669. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що укладаючи договір дарування [PERSON] помилявся щодо природи правочину, оскільки вочевидь мав на меті договір довічного утримання через похилий вік та стан здоровя. Перебуваючи на похоронах батька вона вступила у володіння частиною спадкового майна, зокрема ощадними книжками Ощадного банку України на імя батька, сімейними фотографіями. Як спадкоємець майна батька, яким спадщина прийнята, є правонаступником батька, зокрема й щодо спірного договору дарування житлового будинку. 28 лютого 2018 року позивач подала до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просила суд встановити факт прийняття нею спадщини, яка відкрилася після смерті її батька [PERSON], який помер 04.11.2003 та визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою вул. Богуна, 32, смт. Крижопіль, Вінницької області, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 07 серпня 1997 року, посвідчений державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 2-1669. Позивачкою та її представником адвокатом [PERSON] подано клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 27, 42, 72, 157а), заяву про приєднання до матеріалів справи (а.с. 31, 69, 77, 137, 139, 146, 149, 152, 172), заяву про отримання судових повісток в електронному вигляді (а.с. 34), заявку про отримання процесуальних документів в електронному вигляді (а.с. 35), заяву про витребування доказів (а.с. 38-41),заяву про виклик свідків (а.с.71, 135, 136), заяву про визнання поважними причини пропущення позовної давності (а.с. 145). Позивачка та її представник адвокат [PERSON], в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримали. Позивчка [PERSON] пояснила, що [PERSON] доводиться її батьком, а [PERSON] рідним братом. В спірному будинку вони проживали однією сімєю. В 1964 році вона поступила на навчання в м. Одесу і після закінчення навчання працювала в смт. Крижополі. В 1995 році вибула на постійне місце проживання до Криму, а в 2014 році переїхала на проживання в м. Одесу. До батька навідувалась періодично, була присутня на його похоронах. Після похорону заволоділа ощадними книжками батька та сімейними фотографіями, тому вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину. Про те, що батько подарував будинок братові їй було відомо, але вона не заперечувала, так як думала, що брат буде проживати в наведеному будинку. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився і пояснень суду не надав. За поясненням позивачки [PERSON], на даний час, проживає в м. Астрахань, Російської Федерації, [ADDRESS]. Відповідно до даних адресно-довідкового бюро [PERSON], [INFO] зареєстрований за місцем проживання [INFO]. Згідно ст. 128 ЦПК України, судова повістка надсилається учасникам справи-фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. За повідомленням представника третьої особи [PERSON], котрий проживає в будинку по вул. Богуна, 32, смт. Крижополя, він отримував судові повістки на імя [PERSON] та кожного разу, в телефонному режимі, повідомляв останньому про дату та час судового засідання, але [PERSON] заявив,що до суду являтись та давати будь-які пояснення не буде. З огляду на наведене суд вважає, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату та час судових засідань за даним спором. Окрім того, зважаючи на наведені обставини, позивачка, її представник, представник третьої особи не заперечують проти розгляду справи у відсутності відповідача [PERSON] Представник третьої сторони без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] подав пояснення на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню оскільки позивачка не надала доказів в підтвердження позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним із зазначених нею підстав, що підстав для встановлення факту прийняття спадщини немає через те, що позивачка в позовній заяві зазначила, що фактично вступила в управління та володіння частиною майна померлого, що підтверджує фактичне прийняття нею спадщини після смерті батька і подальше встановлення цього факту в судовому порядку не потребує, також у поясненні суду зазначив, що позивачкою не наведено для яких подальших дій необхідно встановлення факту прийняття спадщини. Третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Крижопільської державної нотаріальної контори [PERSON] повідомлена про судовий розгляд справи, на вимогу суду надала витребувані документи для їх оцінки судом та подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 53). Заслухавши позивача та його представника, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню в повному обємі із наступних підстав: Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права викладених в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочин є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 ЦК України. Так якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Так ч. 1, ч. 2\~ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до\~ст. 208 ЦК України\~у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Разом з тим\~ст. 216 ЦК України\~передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як встановлено судом, [PERSON] набув право власності на житловий будинок по вул. Богуна, 32, смт. Крижополя на підставі договору дарування укладеному між ним та [PERSON] 13 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом за реєстровим № 318, та зареєстрований Тульчинським МБТІ в реєстрі прав власності за № 1165. Наведене не заперечується позивачкою, котра в судовому засіданні заявила, що набуття права власності на будинок [PERSON] на підставі договору дарування від 13 лютого 1995 року нею не заперечується. Згідно договору дарування будинку від 07 серпня 1997 року посвідченого державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-1669, [PERSON] подарував наведений житловий будинок своєму сину [PERSON] (а.с. 2, 92) Оскільки на час виникнення спірних правовідносин в 1997 році діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року, тому суд застосовує його норми та норми Закону України «Про власність» від 26.03.1991 року. Згідно ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що власник житлового будинку по вул. Богуна, 32, смт. Крижополя [PERSON], здійснюючи своє право власника, діючи в межах чинного законодавства, мав право на дарування житлового будинку своєму синові [PERSON] Заявляючи позов про визнання договору дарування житлового будинку по вул. Богуна, 32, смт. Крижопіль, укладеного між [PERSON] та [PERSON]І, позивачка вважає, що укладаючи договір дарування [PERSON] через похилий вік та стан здоровя помилявся в природі правочину оскільки мав на увазі договір пожиттєвого утримання. Відповідно до ст. 81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] пояснили, що [PERSON] був енергійною людиною, добре відносився до своїх дітей, проживав одиноко, влітку із ним проживав його син [PERSON], котрий приїздив до батька. Періодично батька відвідувала і [PERSON] Останні роки перед смертю [PERSON] потребував стороннього догляду і з ним проживав його син [PERSON], котрий , після смерті батька, періодично проживав в будинку. [PERSON] була на похоронах батька. Щодо дарування будинку їм нічого невідомо. Згідно ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути недійсною за позовом сторони,яка діяла під впливом помилки. З огляду на вимоги наведеної норми позивачка [PERSON] не являється стороною оспорюваного договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON], не довела, що наведеним договором дарування порушено її субєктивні права. Окрім того позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу порушення відповідачем зазначених нею норм чинного, на момент укладення договору дарування, законодавства. Звертаючись до суду із вимогою встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] зазначила, що перебуваючи на похоронах батька вступила у володіння частиною спадкового майна, зокрема ощадними книжками Ощадного банку України на імя батька, сімейними фотографіями. Як спадкоємець майна батька, яким спадщина прийнята, є правонаступником батька, зокрема й щодо спірного договору дарування житлового будинку. Також позивачка зазначає, що заволодівши ощадними книжками батька та сімейними фотографіями, відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, вважається такою, що фактично прийняла спадщину. З огляду на те, що позивачка стверджує про фактичне прийняття нею спадщину після смерті [PERSON], суд вважає, що встановлення такого факту в судовому порядку не потребує. Окрім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5, від 31.03.95 року заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію. Заявляючи позов про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] не надала суду доказів звернення до нотаріуса за оформленням спадщини та відмову нотаріуса в оформленні такої. Суд вважає, що підстав для визнання договору дарування недійсним позивачем не наведено та\~\~в судовому засіданні не встановлено. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати залишаються за позивачем. На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 225 ЦК України, ст.ст.56, 243, 549 ЦК УРСР,

Outcome: dismissed