Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, який в грудні 2015 року уточнила та просила визнати недійсним шлюбний договір подружжя від 24 вересня 2014 року укладеним між [PERSON] га [PERSON] за реєстровим № 1522 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним договір про виділення часток домоволодіння від 24 вересня 2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 1523 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міською нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним договір дарування 1/3 частини житлового будинку від 02.10.2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 1558 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міською нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 02 жовтня 2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 1550 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 жовтня 2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] за реєстровим номером № 1560 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міською нотаріального округу [PERSON]; скасувати державну реєстрацію речових прав [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 1221485600:02:001:0100, площею 0,250 га, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Миколаївка-1, вул. Генерала Пушкіна, буд. 80; скасувати державну реєстрацію речових прав [PERSON] на 1/3 домоволодіння, що розташоване за адресою: Дніпропетровська обдасть, Дніпропетровський район, с. Миколаївка-1, вул. Генерала Пушкіна, буд 80; скасувати державну реєстрацію речових прав [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 1221485600:02:001:0101, площею 0,3256 га, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Миколаївка-1, вул. Генерала Пушкіна, буд. 80; повернути незаконно відчужене майно у власність [PERSON] задля здійснення подальшого примусового виконання стягнення за вироком суду. В обґрунтування позову позивач вказав, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 16 травня 2014 року в межах заявленої суми цивільного позову на суму 1 020 554 грн. 10 коп. накладено арешти на майно обвинуваченої [PERSON] 03 липня 2014 року Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області [PERSON] визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, разом з тим до відповідачки судом було застосовано п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року на підставі якого [PERSON] звільнено від відбування покарання. Також вироком було вирішено стягнути з [PERSON] на її, [PERSON] суму у розмірі 10 554 грн. 10 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином та суму у розмірі 600 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року з мотивувальної та резолютивної частини вищезазначеного вироку було виключено посилання на застосування амністії на підставі п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію 2014 році» від 08.04.2014 року в іншій частині вирок залишено без змін. Вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.08.2015 року було скасовано ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року та засуджено [PERSON] до 4 років відбування покарання та позбавлення права на управління транспортними засобами строком на 2 роки, в іншій частині вирок Дніпропетровського районного суду залишено без змін. 03 листопада 2014 року державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського району Дніпропетровської області було відкрите виконавче провадження № 45291734. При отриманні відповідей із державного реєстру речових прав на нерухоме майно з'ясувалось, що відповідач 24 вересня 2014 року під час дії ухвали про арешт майна засудженої, здійснила відчуження належного їй майна. Правочини посвідчував приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON]. Виявилося, що [PERSON] було вчинено наступні правочини: шлюбний договір подружжя, договір про виділення часток домоволодіння, договір дарування 1/3 частини житлового будинку, договір дарування земельної ділянки, договір купівлі-продажу земельної ділянки. Внаслідок укладення правочинів істотно порушено інтереси [PERSON], яка позбавлена можливості стягнути з [PERSON] на свою користь суму моральної та матеріальної шкоди, а тому вона звернулася до суду за захистом своїх майнових прав. Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Адвокат відповідачки [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.229). Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.232). Представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.231). Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.230). Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що в процесі розгляду кримінальної справи у відношенні [PERSON], ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2014 року у межах заявленої суми цивільного позову у розмірі 1020554 грн. 10 коп. було накладено арешт на майно обвинуваченої [PERSON] (а.с.10-11). Відповідно до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором. Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року [PERSON] було визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено їй покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки. Разом з тим до [PERSON] судом було застосовано п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року (в редакції від 06.05.2014 року), на підставі якого [PERSON] було звільнено від відбування вищевказаного покарання по амністії. Також вироком було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 10554 грн. 10 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином та суму у розмірі 600000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю малолітньої доньки (а.с.12-18). Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року з мотивувальної та резолютивної частини вищевказаного вироку було виключено посилання на застосування амністії на підставі п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року, в іншій частині вирок залишено без змін (а.с.19-24). 22 жовтня 2014 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 175/1359/14 про стягнення з [PERSON] в рахунок матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином у розмірі 610554,10 грн. на користь [PERSON], на підставі якого 03 листопада 2014 року державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції було відкрите виконавче провадження № 45291734. Згідно п. 4.13.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження інструкції про проведення виконавчих дій» розшук майна боржника здійснює державна виконавча служба шляхом запитів до відповідних установ. При отриманні відповідей із державного реєстру речових прав на нерухоме майно з'ясувалось, що [PERSON] 24 вересня 2014 року здійснила відчуження належного їй майна: домоволодіння та дві земельні ділянки, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Миколаївка-1, вул. Генерала Пушкіна, буд. 80, на підставі нотаріально посвідчених правочинів. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії витягу про державну реєстрацію обтяжень, арешт на все нерухоме майно відповідачки був накладений на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції лише 11 грудня 2014 року (а.с.25). Встановлено, що вчинені відповідачкою правочини з відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку та земельної ділянки нотаріально посвідчені. Це свідчить про те, що на момент їх вчинення будь-які обтяження на нерухомість не були зареєстровані у встановленому законом порядку. В противному випадку на підставі ст.ст. 5, 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус повинен був відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності або суперечності Законодавству України. А відповідно до ст. 55 цього Закону при посвідченні угод про відчуження жилого будинку, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. Такі ж самі вимоги містяться і в п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, з уточненням щодо використання для цього Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Слід звернути увагу на роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у п. 24 якого визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Більш детальніше поняття «фіктивного правочину» викладено в узагальненій Верховним Судом України практиці розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24 листопада 2008 року, зокрема в розділі «Правові наслідки вчинення фіктивного правочину» зазначено, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Домоволодіння № 80 по вул. Генерала Пушкіна у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області було придбане 15 липня 2003 року в період шлюбу між [PERSON] та [PERSON], яким між ними був укладений 13 серпня 1993 року. Право власності на будинок за [PERSON] було зареєстроване 17 вересня 2003 року, що підтверджується Договором купівлі-продажу зазначеного домоволодіння (а.с.169) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.170). Право власності на земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку встановлене зареєстроване за відповідачкою на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 15 березня 2004 року (а.с.171), а на земельну ділянку площею 0,3256 га для ведення особистого селянського господарства право власності зареєстроване за відповідачкою на підставі Державного акту на право власності, виданого також 15 березня 2004 року (а.с.172). Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України,\~\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 725 ЦК України, передбачено, що\~\~договором дарування може бути встановлений обовязок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру\~\~на користь\~\~третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше\~\~майно у власність, виплачувати грошову\~\~ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не предявляти вимог\~до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання\~\~покладеного на нього обовязку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим, визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обовязку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обовязок. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 24 вересня 2014 року між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] був укладений Шлюбний договір, відповідно до якого сторони домовились про те, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім'я зареєстроване рухоме або нерухоме майно (п. 1.1 Договору), а згідно із п. 2.4 цього Договору визначено, що будь-яке майно та кошти (у тому числі будь-які рахунки у будь-яких банках), які сторони набудуть на своє ім'я в період з моменту підписання цього Договору, є особистою власністю кожного з них і не є спільною сумісною власністю подружжя. Даний Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 1522 (а.с.103). В цей же день, 24 вересня 2014 року, між відповідачкою та її чоловіком був укладений Договір про виділення часток домоволодіння № 80 по вул. Генерала Пушкіна у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який посвідчений тим же приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 1523 (а.с.97). За вищевказаним Договором сторони розподілили частки зазначеного домоволодіння, яке було придбане в період шлюбу, але право власності на яке було зареєстроване виключно на відповідачку, пропорційно до витрат їх особистих коштів на його придбання: в розмірі 1/3 частки на користь [PERSON] та в 2/3 частки у власність її чоловіка [PERSON] Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 вересня 2014 року право спільної часткової власності на зазначене домоволодіння було зареєстроване наступним чином: 1/3 частка за [PERSON] і 2/3 частки за її чоловіком [PERSON] Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України,\~\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. 02 жовтня 2014 року між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] був укладений Договір дарування частки житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 1558. Згідно із умовами якого [PERSON] передала безоплатно у власність чоловіка [PERSON], а останній прийняв в дар 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами № 80, що знаходиться за адресою: вул. Генерала Пушкіна у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Право власності [PERSON] на зазначену частину будинку зареєстроване у встановленому порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 жовтня 2014 року. Також, 02 жовтня 2014 року були вчинені ще два правочини, а саме договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого відповідачка передала безоплатно у власність чоловіка, а останній прийняв в дар земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташований по вул. Генерала Пушкіна, 80 у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 жовтня 2014 року чоловік відповідачки набув право власності на зазначену земельну ділянку; та Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким відповідачка на відплатній основі передала у власність [PERSON], а остання прийняла земельну ділянку площею 0,3256 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за зазначеною вище адресою. Обидва договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстровані в реєстрі за №№ 1559 та 1560, відповідно. Згідно із ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їх особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою; договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналізуючи вище викладені обставини, суд прийшов до висновку, що дії [PERSON] та її чоловіка [PERSON] повністю відповідали вимогам чинного законодавства. Зміст зазначених правочинів та їх форма не суперечить вимогам цивільного законодавства, їх сторони дійсно бажали правових результатів, що обумовлені ними і дані правочини є виконаними, отже, вони не є фіктивними. Доказів зворотного позивачкою до суду не надано, що має суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки відповідно до роз'яснень, які містяться в узагальненій Верховним Судом України практиці розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24 листопада 2008 року, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Це пояснюється тим, що ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. А згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 73 СК України при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Обставини передбачені ч. 3 ст. 73 СК України, ні вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, ні ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року, на які посилається [PERSON], ні навіть вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року не встановлені. Відтак, вчинені правочини, які [PERSON] оспорює, не можна вважати такими, що порушують її права та законні інтереси. Приймаючи до уваги вимоги ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України суд захищає права, свободи чи інтереси осіб лише у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. З огляду на те, що [PERSON] не є стороною у правочинах, які просить визнати недійсними, суд також бере до уваги роз'яснення, які містяться у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тобто, повинен мати місце факт порушення прав та законних інтересів позивачки, чого насправді, в силу вимог законодавства та обставин судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на укладання між [PERSON] та [PERSON] договорів у відповідності до вимог законодавства України, а також відсутність підстав для визнання судом зазначених договорів недійсними. На підставі викладеного суд прийшов до переконання, що необхідно відмовити [PERSON] у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача а підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed