Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Севастополь Автономної Республіки Крим, посилаючись на те, що Волочиським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Хмельницькій області їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті мами в зв`язку із відсутністю лікарського свідоцтва про смерть форми № 106/0, або фельдшерської довідки про смерть 106-1/0. Заявник вказує, що лікарське свідоцтво про смерть було здане до відділу запису актів цивільного стану Гагарінського району міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя і на підставі нього зазначеною установою було видано свідоцтво про смерть. Проте, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна не визнає діяльність органів, їх посадових та службових осіб, якщо вони були створені або обрані не відповідно до законодавства України, а рішення чи документи, видані такими органами є недійсними і не мають юридичних наслідків. [PERSON] у своїй заяві зазначила, що встановлення вищевказаного факту необхідне їй для оформлення спадщини. 07 серпня 2019 року сторони в судове засідання не з`явились. Представник заявника [PERSON] , який був опитаний в судовому засіданні 02.08.2019 року, подав до суду заяву в якій просив справу розглядати без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Волочиського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутності, проти заяви не заперечує. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які були опитані в судовому засіданні 02.08.2019 року, кожен окремо, підтвердили факт смерті [PERSON] та зазначені в заяві обставини. Заслухавши 02.08.2019 року учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] була дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Севастополь, про що «відділом записів актів громадянського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління записів актів громадянського стану міста Севастополя» було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 23.04.2019 року (а.с. 9). Волочиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, на підставі яких можливо було б вчинити вказану дію (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Місце смерті [PERSON] , згідно із ст.\~3\~Закону України\~«Про \~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України»,\~м.\~Севастопольє тимчасово окупованою територією України. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону України тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті особи на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію смерті в позасудовому порядку. Загальний принцип оцінки документів, виданих на тимчасово окупованій території, надається у ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»: Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», який був наданий на запит Ради Безпеки ООН зазначено, що держави - члени ООН відповідно до Резолюції 276 (1970) Ради Безпеки зобов`язані утримуватися від застосування міжнародних договорів, укладений з Південною Африкою від імені або відносно Намібії. При цьому у п. 125 цього Консультативного висновку Міжнародного суду ООН вказано на винятки із цього права, а саме. В цілому, невизнання управління Південної Африки (тимчасово окупованої) території не повинно призводити до позбавлення народу Намібії будь-яких переваг, що випливають з міжнародного співробітництва і зокрема, в той час як офіційні дії, що здійснюються урядом Південної Африки від імені або по відношенню до Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути поширена до тих актів, таких, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів. Про необхідність врахування актів органів влади з окупованих територій Європейським судом з прав людини у п. 45 рішення по справі «Луізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey) від 18 грудня 1996 року (заява № 15318/89) була викладена правова позиція, що при аналогічних обставинах щодо відсутності ефективного державного контролю Кіпру за такими територіями, міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей і дій, які звідти походять, наприклад актів реєстрації народження, смерті і шлюбу, наслідки яких можуть ігноруватися лише на шкоду мешканців тієї чи іншої території. В такому разі, наданий заявником доказ - свідоцтво про смерть [PERSON] , яке видане «відділом записів\~актів громадянського\~стану Гагарінського\~району міста\~Севастополя Управління\~записів актів\~громадянського стану\~міста Севастополя», суд сприймає як належний доказ, на підставі якого можливо зробити висновок про смерть особи. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Оскільки заявник не має можливості надати для реєстрації смерті матері документи, передбачені законодавством України, з метою захисту законних прав та інтересів громадян України на тимчасово окупованій території, суд вважає за можливе задовольнити заяву [PERSON] та встановити факт, що [INFO] померла її матір [PERSON] , [INFO] . У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved