Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

В листопаді 2015 року позивачка [PERSON]. звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [PERSON] квартира [ADDRESS] є її місцем проживання згідно ордеру № Г183227, виданим на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради від 15.11.1972 року. Відповідно до довідки про склад сім'ї, у даній квартирі проживають троє людей, а саме: позивачка, її син, її онука, а також зареєстровані з 1984 року та 1994 років але не проживають [PERSON] та [PERSON], участі в оплаті комунальних послуг не приймають. З березня 2005 року до теперішнього часу відповідачі в квартирі не проживали, всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені на позивачку. Позивачка та інші мешканці квартири не чинять відповідачам перешкод в користуванні житловим приміщенням. Таким чином відповідачі на даний час зареєстровані в зазначеній квартирі, однак в ній не проживають та не з'являються. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на них, чим об'єктивно порушуються права позивачки, у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року позовну заяву [PERSON]., задоволено. Визнано [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS]. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON]. витрати пов'язані з розглядом справи - 487,20 грн. суму сплаченого при подачі позовної заяви до суду судового збору. 07.10.2016 р. [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2016 року. Заяву обґрунтовувала тим, що оскільки їй не було відомо про розгляд справи, тому вона не могла подати аргументовані заперечення на позовну заяву, та дізналась про рішення суду лише від ЖЕО, а викладені в обґрунтування позову обставини не відповідають дійсності. 07.12.2016 р. ухвалою Деснянського районного суду міста Києва заяву [PERSON], про перегляд заочного рішення, задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2016 року скасоване, та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, та просили суд винести рішення про задоволення позову з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представнику відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо позову, посилаючись на те, що згідно ордеру № Г183227 від 15 грудня 1972 року [PERSON] та її двом донькам: [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]), було надано в користування жиле приміщення: [ADDRESS] загальною площею 28,16 кв.м. Отже, на думку відповідачів, кожен з квартиронаймачів має право на ідеальну частку даного нерухомого майна, що становить 1/3 частину квартири. В подальшому, за місцем реєстрації [PERSON], в квартирі був зареєстрований син [PERSON]- [PERSON] Крім цього, в квартирі також зареєстровані син позивача [PERSON] та онука позивача [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, в квартирі залишились зареєстрованими 5 осіб. Відповідачі були відсутні в квартирі, з поважнихз причин, адже позивачем були створені такі умови, в яких відповідачі, не мали фізичної та моральної змоги проживати в спірній квартирі. Інколи відповідачів навіть не впускали в квартиру, зайти туди вони могли лише зі скандалом. Разом з цим, просили суд звернути увагу на акти огляду квартири, які долучалися стороною позивача та містяться на (а.с. 51-57 Тому № 1). По-перше, на думку відповідачів взагалі невідомо на підставі яких норм законодавства складені ці акти, адже, як зазначено в самих актах, самі сусіди «здійснили огляд квартири» та встановили певні обставини, начальник ЖЕКу тільки посвідчив підписи вказаних осіб, однак особисто квартиру не оглядав, будь-яких фактів не встановлював. Тому правова природа даних документів, що схожі на акти, невідома; вони не відповідають вимогам допустимості, зазначеним у статті 59 ЦПК України. По-друге, зазначили, що сусіди які зазначені в акті, встановили, що в квартирі відсутні речі відповідачів, їх спальні місця. Знову ж, питання у відповідачів, як було встановлено ці обставини? Особи не могли з впевненістю стверджувати, чи є річ належною [PERSON], чи все ж таки її сестрі, [PERSON], чи [PERSON], 1993 року народження, чи його двоюрідному брату, не набагато старшому, 1988 року народження. Обставина, що відповідачі не проживали в квартирі ще з 1990 року - абсолютно не відповідає дійсності (спростовується, якнайменше, вищезазначеним актом від 25 жовтня 2005 року). Отже, сторона відповідачів висловлює сумнів у достовірності та допустимості актів огляду квартири, що містяться на а.с. 51-57 Тому № 1 (та за їх наявності на інших аркушах справи) та просить суд не керуватися ними при винесенні рішення. Відповідачі не втратили інтересу до спірної квартири. [PERSON] регулярно подавала начальнику ЖЕКу № 1302, який обслуговує вул. Братиславську, буд. 42, заяви з проханням ніякі питання, пов'язані з реєстрацією (припискою) в [ADDRESS], без неї не вирішувати. В заявах [PERSON] також зазначала адресу для отримання кореспонденції (02166, Київ, поштове відділення № 166, абонентська скринька № 48). В заяві від 25 жовтня 2006 року, [PERSON] зазначила, що причина її тимчасової відсутності в квартирі - «складні стосунки з [PERSON], яка фактично встановила свою владу в квартирі та загарбницькими засобами зайняла приблизно 90 % житлової площі квартири». Іншого житла у відповідачів немає, і частина квартири [ADDRESS] є їх єдиною нерухомістю, позбавлення їх права користування даною квартирою залишить їх взагалі без місця проживання. [PERSON] не прагнула і не прагне перебувати в конфліктних стосунках з позивачем. У зв'язку з цим вона постійно намагалася якось вирішити порядок користування квартирою, аби уникнути притискань зі сторони позивача. Позивач фактично просить суд позбавити пенсіонерку та її сина-студента їх єдиного житла, тобто зіпсувати їм життя за те, що вони понад шість місяців у дуже незручному положенні ведуть боротьбу в законний спосіб за свої конституційні права. Щоб донести своє прикре становище та якимось чином вирішити конфлікт з родичами, [PERSON] зверталася до багатьох інстанцій з проханням допомоги та захисту своїх прав на житло - до Європейського суду з прав людини, Конституційного Суду України, Комітету Верховної Ради України з питань правосуддя, Президента України. Крім того, зазначили, що суми, які фактично нараховувались позивачу по сплаті за комунальні послуги, нараховувались би їй в будь-якому випадку, в незалежності від проживання чи непроживання в квартирі відповідачів, оскільки за гарячу і холодну воду та водовідведення сплачується відповідно фактично спожитим послугам, а за опалення та утримання прибудинкової території взагалі береться до уваги площа квартири та ряд додаткових чинників, про які йшла мова вище, та які не пов'язані з кількістю проживаючих в квартирі осіб. Тобто, відповідачі вважають, що «сплата комунальних послуг», як підстава позову, є лише навмисним приводом для позбавлення відповідачів права користування квартирою. На підставі вищевикладеного просили в задоволені позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 24 Житлового кодексу Української РСР Для експлуатації державного і громадського житлового фонду створюються житлово-експлуатаційні організації, діяльність яких здійснюється на основі господарського розрахунку. Житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території. Жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією. Якщо для експлуатації будинків відомчого або громадського житлового фонду не може бути створено житлово-експлуатаційну організацію, експлуатація будинків здійснюється безпосередньо відповідним підприємством,установою, організацією. Як передбачено ст. 52 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи,організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиноюпідставою для вселення в надане жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем -громадянином, на ім'я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними (ст. 61 Житлового кодексу Української РСР) Судом встановлено, що на підставі Ордеру № Г 183227 від 15.04.1972 року виданого на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради [PERSON] та її сім'я, що складається з трьох осіб, мають право на зайняття двох кімнат 28,16 кв.м., в квартирі [ADDRESS] ( Том 1 а.с.4). Відповідно до свідоцтва про смерть від 25.09.2015 року [PERSON], померла [INFO] (Том 1 а.с.60). Відповідно до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва від 23.10.2015 року [PERSON] [INFO] знята з реєстраційного обліку 20.10.2015 року у зв'язку зі смертю (Том 1 а.с.61). У разі смерті наймача, житловий будинок (квартира), який він винаймав, по спадщині до його спадкоємців не переходить. Разом з тим, згідно з частиною 1 ст. 106 Житлового кодексу Української РСР, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право в разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому члену сім'ї наймача. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1ст.61 ЦПК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На час звернення позивача до суду з позовом в спірній квартирі зареєстровані п'ять осіб, що підтверджується довідкою про склад сім'ї, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва ЖЕД № 302 від 27.01.2016 року, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 50). Позивач в обгрунтування позовних вимогн щодо факту не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] суду письмові докази: акти про непроживання від 23.05.2012 року, 06.05.2015 року, 25.07.2015 року, 05.12.2015 року, 20.01.2016 року, 07.02.2015 року, 01.08.2015 року (Том 1 а.с.51-57). Сторона відповідачів в судовому засіданні висловлювала сумнів у достовірності та допустимості зазначених актів огляду квартири, що містяться та просили суд не керуватися ними при винесенні рішення. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України « від 12.04.1985 року за №2. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Відповідач [PERSON] регулярно подавала начальнику ЖЕК, який обслуговує вулицю Братиславську, буд. 42, заяви з проханням не проводити ніяких питань, пов'язані з реєстрацією (припискою) в квартирі [ADDRESS], без неї. В своїх заявах [PERSON] також зазначала адресу для отримання кореспонденції (02166, Київ, поштове відділення № 166, абонентська скринька № 48). При цьому, в заяві від 25 жовтня 2006 року, [PERSON] зазначила, що причина її тимчасової відсутності в квартирі - «складні стосунки з [PERSON], яка фактично встановила свою владу в квартирі та загарбницькими засобами зайняла приблизно 90 % житлової площі квартири». Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов учня 5-В класу [PERSON]., 1993 р.н., що мешкає за адресою: [ADDRESS] складеного комісією у складі: класного керівника [PERSON] та члена батьківського комітету [PERSON] було виявлено, що в квартирі зареєстровано п'ять чоловік, а фактично проживає шість: мати [PERSON], [PERSON], сам [PERSON], тітка [PERSON] зі своїм сином та чоловіком (який тут не прописаний) та бабуся [PERSON]. В одну кімнату площею 10,7 кв.м. комісії не дозволили зайти. В другій кімнаті 16,7 кв.м. проживає четверо осіб: [PERSON], мати [PERSON], бабуся та двоюрідний брат [PERSON] (син позивача). Санітарний стан житлового приміщення незадовільний; кімната, де мешкає [PERSON], потребує ремонту, зі стін зірвані шпалери; стоїть в'їдливий запах продуктів життєдіяльності тварин, кімната не провітрюється. [PERSON] не має власного ліжка, він спить з матір'ю на одному полуторному ліжку, хоча, за словами матері, окреме ліжко у [PERSON] є, але його не дозволяють поставити в кімнаті. [PERSON] не має письмового столу для виконання домашніх завдань (стіл розібраний лежить під ліжком); одяг [PERSON] і матері зберігається в пакетах і розміщується зверху на ліжку. Холодильників в квартирі два, але сім'ї [PERSON] не дозволяється туди класти продукти. В квартирі проведений телефон, який стоїть в кімнаті 10,7 кв.м., і яким [PERSON] та його матері користуватися забороняється (Том 1 а.с.165). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що є знайомими з позивачем, позивача характеризували позитивно, зазначали, що вона сама доглядала матір, відповідача в квартирі не бачили, чому вона там не проживає не знають, коли проживала деякі свідки чули сварки відповідачки. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що є подругою відповідачки. Була свідком як [PERSON] з сином не пускали додому мати та сестра, в той час відповідач проживала у неї. Позивач та покійна мати позивача та відповідача не надавали можливості відповідачу навіть покласти речі у шафу, всі речі відповідач та її син зберігали в кульках на полу. Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Сторони не можуть досягти домовленості з приводу користування спірною квартирою. Вказана квартира на момент звернення позивача з позовом до суду не приватизована. Судом встановлено, що позивач не надала належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті. Позивач не довела, що відповідачі понад шість місяців були відсутні в спірному помешканні без поважних причин належними та допустимим доказами. Викладена в позові обставина спростовується поясненнями сторони відповідача, яке узгоджуються з поясненнями допитаних свідків зі сторони відповідача. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Показання допитаних свідків узгоджуються між собою та з іншими доказами. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Згідно ст. 78 ЖК України тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов'язки за договором найму житлового приміщення. Судом достовірно встановлено, що відповідач залишила місце проживання через постійні конфлікти з іншими наймачами щодо користування квартирою та не мала наміру втратити право на користування у спірній квартирі, що підтверджується неодноразовими зверненнями до органів житлово-експлуатаційних організацій, правоохоронних та судових органів. Отже, вказані обставини суд вважає поважною причиною непроживання відповідача разом із сином в квартирі, в якій вони були зареєстровані. Аналізуючи зібрані докази, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в зв'язку з відсутністю в спірному помешканні без поважних причин понад встановлені законом строки, відповідно до ст.ст. 71,72 ЖК України є безпідставними та задоволенню не підлягають. Так як, в задоволенні позову відмовлено, то підстави для відшкодування судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України відсутні.

Outcome: dismissed