Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

В квітні 2016 року Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернігівський професійний будівельний ліцей» звернувся з позовом в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 17833 грн 21 коп. та виселити на підставі ст. 58 та 109 ЖК УРСР [PERSON] разом з членами її сімї - [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 17833 грн 21 коп. Виселено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення. Стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» по 918 грн 66 коп. з кожного у відшкодування сплаченої суми судових витрат. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в частині виселення відповідачів відмовити, а в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 17833,21 грн відстрочити оплату заборгованості до 01.10.2016. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду постановлено без повного зясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так апелянт вказує на те, що суд прийшов до помилкового висновку, що відповідачі проживають без реєстрації в спірній квартирі [ADDRESS] та не отримували ордер на вселення в квартиру, оскільки в матеріалах справи мається довідка самого позивача про те, що відповідачі зареєстровані в спірній квартирі та мається ордер на вселення у вказане жиле приміщення. Також, судом неправильно тлумачено положення ст.58 Житлового кодексу, оскільки судом помилково замінено поняття «жиле приміщення» на поняття «квартира». На думку апелянта, судом не враховано висновки, викладені в постанові ВСУ від 24.06.2015 у справі № 6-191цс15 та правові висновки, викладені в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про [PERSON] практики застосування адміністративними судами законодавства України про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 18.09.2015 № 22. Також, апелянт просить суд відстрочити сплату заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги до 01.10.2016. Крім того, апелянт звертає увагу суду на той факт, що вона є інвалідом ІІ групи, яка звільнена від сплати судового збору згідно з п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Представник позивача просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, надавши письмові та усні заперечення на апеляційну скаргу. Відповідачі в судове засідання не зявилися. Про час розгляду справи були повідомлені належним чином 31.05.2016 та 02.06.2016. Адвокат [PERSON], як представник [PERSON], подала письмове клопотання про відкладення розгляду справи, проте, з огляду на положення ст. 169 ч.2 ЦПК України та відсутність в матеріалах справи договору між [PERSON] та [PERSON] про надання останній правової допомоги або довіреності на підтвердження повноважень адвоката [PERSON], в задоволенні клопотання було відмовлено. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1,3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Відповідно до вимог ст.213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким вимогам рішення суду першої інстанції в певній частині не відповідає. Задовольняючи вимоги в частині виселення відповідачів із жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ордер на вселення в квартиру не отримували, договір оренди квартири з позивачем не укладали. За таких обставин вважається, що відповідачі право на проживання в квартирі не набули, що є безумовною підставою для їх виселення із квартири без надання іншого жилого приміщення. Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки суд дійшов їх внаслідок не доведення обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 2, 3, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в зазначеній частині та відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів. У справі встановлено, що відповідач [PERSON] разом із членами своєї сімї вселилася в кімнату № 93/1-2-3-4 гуртожитку, розташованому за адресою: м. Чернігів, пр. Миру, 247 на підставі спеціального ордеру від 03.03.2003 року № 15. На час вселення відповідачів у гуртожиток, останній належав ПТУ № 18 міста Чернігова, правонаступником якого є позивач. 31.10.2012 року Комісією з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України було ухвалено рішення про надання дозволу на зміну статусу частини Гуртожитку на житловий будинок, що знаходиться на балансі позивача (а. с. 16, 17, 51). Після реконструкції і прийняття житлового будинку в експлуатацію, рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 27.12.2012 року № 365 житловому будинку присвоєно нову поштову адресу: м. Чернігів, пр. Миру, буд. 247-а. Позивач вважав, що оскільки відповідачі після реконструкції та переобладнання гуртожитку в житловий будинок не звернулися за видачею нового ордеру, то, відповідно, вони повинні бути виселені з житлового приміщення на який ордер їм не видавався. З цією позицією, погодився суд першої інстанції, ухваливши рішення про задоволення позову. Проте, висновки суду в цій частині суперечать ч.4 ст. 9 ЖК УРСР , відповідно до якої, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Під час судового розгляду апеляційної інстанції представник позивача не заперечувала того факту, що правової підстави, яка б встановлювала можливість виселення мешканців з квартири, яка була переобладнана з кімнати гуртожитку, не має. Правовою підставою, якою позивач обґрунтував свої вимоги, є ст. 109 та ст. 58 ЖК УРСР. Проте, вказані статті не регулюють спірні правовідносини Частина 1 статті 58 ЖК УРСР визначає ордер, який видається на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як вказувалося вище, відповідач з членами своєї сімї правомірно на підставі ордеру, вселилася в житлове приміщення кімнату гуртожитку № 93/1-2-3-4, де відповідачі зареєстровані до цього часу. Подальше переобладнання цієї кімнати в квартиру № 101, не тягне за собою припинення права мешканців на користування житловою площею. Відповідно до частини 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 № 500-VI, забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Частина друга ст. 19 передбачає, що виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону. З огляду на викладене в задоволенні позову в цій частині слід відмовити на підставі ч.4 ст. 9 ЖК УРСР. Рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги також підлягає скасуванню. Судом вірно встановлено, що за користування житлово комунальними послугами в період з квітня 2013 по березень 2016 по квартирі де проживає в тому числі відповідач [PERSON], виник борг в сумі 17833,21 грн., розмір якого підтверджується відповідним розрахунком на а.с.6. Розмір заборгованості апелянт не оспорює. З огляду на положення ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дана сума підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позов про стягнення суми заборгованості в розмірі 17833,21 грн був предявлений позивачем тільки до відповідача [PERSON] В судовому засіданні 10.05.2016 представник позивача підтримала заявлені вимоги і не ставила питання щодо стягнення суми боргу солідарно з всіх мешканців квартири. На порушення ст. 11 ЦПК України, суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув, стягнувши суму боргу з трьох відповідачів, вийшовши за межі позовних вимог. З огляду на положення ч.3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, яке є обовязковою підставою для скасування рішення. Враховуючи наведене, сума боргу повинна бути стягнута на користь позивача тільки з відповідача [PERSON] Рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] підлягає скасуванню. Доводи апелянта щодо неправомірної відмови суду в задоволенні клопотання про відстрочку виконання рішення суду про стягнення боргу до 01.10.2016 є безґрунтовними. В судовому засіданні суду першої інстанції 10.05.2016 брав участь один відповідач [PERSON] і саме він заявляв клопотання про відстрочення виконання рішення суду. Борг стягнутий не з [PERSON], а з [PERSON] Заява про відстрочку виконання судового рішення від останньої не подавалася. Апеляційна скарга не містить посилання на будь-які поважні причини, які б з огляду на ст.217 ЦПК України, дали б суду можливість оцінити поважність причин для відстрочки. Невірним є рішення суду в частині стягнення з відповідача [PERSON] суми судового збору в розмірі 918 грн 66 коп, оскільки остання відповідно до положень п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях як інвалід ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.64). Стягнення судового збору з [PERSON] та з [PERSON] з підстав викладених вище також є не вірним, а тому в зазначеній частині рішення суду підлягає скасуванню. При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач ставив питання про виселення трьох осіб (три вимоги немайнового характеру) та про стягнення суми заборгованості (одна вимова майнового характеру). Сума судового збору, яка підлягала сплаті при подачі позову, з огляду на ч.3ст.6 Закону України «Про судовий збір» та розяснення викладені в п.31 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9, складала 5512 грн (4134 грн за три вимоги немайнового характеру та 1378 грн за вимоги майнового характеру). Позивачем сплачено лише 2756 грн. Недоплата складає 2756 грн. Позов судом задоволений лише в частині вимог майнового характеру. Тому сума 1378 грн підлягає компенсації позивачеві відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України. Проте, оскільки мала місце недоплата судового збору в суді першої інстанції в розмірі 2756 грн , шляхом взаємозаліку з позивача на користь держави слід стягнути 1378 грн (2756 грн (недоплата при подачі позову) мінус 1378 (сума що підлягає компенсації за задоволені вимоги) = 1378 грн). Оскільки суд дійшов висновку про скасування в певній частині рішення суду першої інстанції та про часткове задоволення апеляційної скарги, в силу ст. 88 ЦПК України, з позивача на користь державного бюджету м. Чернігова слід стягнути судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 4547,4 грн, що становить 110% від суми судового збору, що підлягав сплаті при зверненні з позовом за вимогами немайнового характеру. Апелянт цю суму не сплачував в силу п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial