Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень своїх позовних вимог, просить суд: - визнати дії відповідача щодо затримки у видачі трудової книжки, не проведення повного розрахунку в передбачені законом строки при звільненні, не ознайомленні позивача з наказом про звільнення та ненадання повної відповіді на заяву позивача неправомірними, - стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки за період з 06.04.2009 по 21.10.2014 в розмірі 101 619,24 грн. на підставі ст.235 КЗпПУ, - зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення позивача 21.10.2014 (день видачі трудової книжки) із внесенням до трудової книжки відповідного запису, - стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за всі дні невикористаної відпустки в сумі 2 168,51 грн., - стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні з 06.04.2009 по день фактичного розрахунку на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпПУ , - зобов`язати відповідача сплатити необхідні внески до Пенсійного фонду України за весь час вимушеного прогулу позивача, - стягнути з відповідача на свою користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 516,42 грн., - стягнути з відповідача на свою користь витрати на відправку поштової кореспонденції в розмірі 6,80 грн., - стягнути з відповідача на свою користь суму моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. (а.с.1-9, 149-157) В обґрунтування своїх вимог позивач та її представник з урахуванням пояснень в судовому засіданні посилаються на наступне. Так, 01.12.2006 відповідно до наказу №06/135к ТОВ «Акваріум» прийняв на роботу [PERSON] на посаду начальника відділу реклами. 06.04.2009 відповідно до наказу №78 ТОВ «Акваріум» звільнило [PERSON] з посади начальника відділу реклами за власним бажанням. Позивач стверджує, що ввечері 03.04.2009 їй зателефонували з роботи та сказали, щоб вона прийшла в понеділок і написала заяву за власним бажанням, що вона і зробила в понеділок 06 квітня 2009 року. 06.04.2015 вона була на роботі, написала заяву, познайомилася із особою, яку ймовірно запросили на її місце, і почала передавати йому свої «справи». Також позивач зауважила, що у неї з керівником ТОВ «Акваріум» «не дуже гарні стосунки», мав місце конфлікт, який виник з приводу, на її думку, невчасної виплати останнім часом її роботи заробітної плати. В той же час, позивач акцентує увагу суду на тому, що відповідач був зобов`язаний видати трудову книжку в цей же день звільнення, але цього не зробив, вбачаючи в цьому провину саме відповідача. Також зазначала, що в подальшому протягом п`яти наступних років її «не пускали» до ТОВ «Акваріума», відтак засвідчити своє бажання отримати трудову книжку та повний розрахунок при звільненні вона не НЕ хотіла, а не могла. А на питання, чому не звернулася до відповідача письмово, направивши листа поштою, з такими вимогами, пояснила, що їй телефонували з погрозами, проте хто телефонував вона пояснити не може, розуміла тільки, що це роблять за вказівкою керівника ТОВ «Акваріума», проте з відповідними заявами до правоохоронних органів також не зверталася. Обґрунтовуючи в цій частині спричинену їй моральну шкоду пояснювала, що така затримка у видачі трудової книжки перешкоджала її подальшому працевлаштуванню. Представник позивача окремо наполягала на тому, що саме відповідач був зобов`язаний повідомити позивача про можливість прийти і отримати трудову книжку і повний розрахунок при звільненні, і саме в день звільнення ознайомити її із наказом про звільнення. В той же час лише у вересні 2014 року позивач направила листа відповідачу із вимогою «підготувати копію наказу про її звільнення, трудову книжку, довідку про заробітну плату за останні 6 місяців роботи, повідомити письмовій формі про день, час та місце, де вона може отримати свою трудову книжку, а також копію наказу про звільнення та вищенаведену довідку, провести повний розрахунок при звільненні, перерахувавши заборгованість на карту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із зазначенням номеру карткового рахунку», а такі документи і виплати отримала лише 21 жовтня 2014 року і то не в повному обсязі. Щодо своєї зайнятості з 06.04.2009 по теперішній час, то сам позивач пояснила, що протягом цього часу не була працевлаштована, також не стала на облік у відповідний орган, службу зайнятості, є приватним підприємцем і іноді від цієї діяльності отримує прибуток, також їй матеріально допомагає її дитина. Наведені обставини дають, на думку позивача, їй підстави вимагати стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного затримкою у видачі трудової книжки за період з 06.04.2009 по 21.10.2014 в сумі 101 619,24 грн. на підставі ч.4 ст.235 КЗпПУ. І вона вважає, що оскільки згідно п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу, що днем звільнення в такому випадку є день видачі трудової книжки, а про новий день звільнення видається наказ та вноситься запис до трудової книжки працівника, раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п.2.10 цієї Інструкції, саме 21 жовтня 2014 року має бути виданий наказ про звільнення, оскільки затримка у видачі трудової книжки викликана провиною саме відповідача. Також позивач зазначає в позові, що за час своєї роботи у відповідача остання перебувала у відпустці лише 1 раз - 6 календарних днів за період роботи з 01.12.2007 по 01.12.2008. Будь-яких заяв самого позивача чи відповідних наказів відповідача бути не може, що засвідчує, на думу позивача той факт, що позивачу не було в повній мірі проведено компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Натомість, аргументуючи свої вимоги в цій частині позивач в судовому засіданні пояснила, що «чесно, я не слідкувала за тим, скільки разів я була у відпустці і не пам`ятаю взагалі цих обставин», вважала, що саме відповідач повинен довести зворотнє. Одночасно позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні спочатку в позовних заявах - по день фактичного розрахунку, а в дебатах представник позивача просила провести такий розрахунок - по день постановлення рішення у справі, застосовуючи положення ст. ст. 116, 117 КЗпПУ. Необхідність стягнення з відповідача на свою користь компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 516,42 грн. мотивована посиланням на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати». Вищенаведені порушення норм трудового законодавства, за переконанням позивача, призвели її до моральних страждань, які обумовлені тим, що без трудової книжки вона не могла працевлаштуватися, відтак отримувати гідну заробітну плату, втратила можливість врахування її стажу роботи для призначення пенсії тощо. Позбавлена можливості встати на облік осіб у відповідний центр зайнятості. Також, моральні страждання позивач відчуває і від того, що відповідачем були порушені строки повного розрахунку. Крім того, сама сума моральної шкоди, в яку позивач оцінює свої страждання, викликана тим, що, як зауважує позивач тривалий час відбувалися ці порушення. Крім того, представник позивача категорично заперечувала той факт, що сама [PERSON] зловживала своїми правами і навмисно не приходила за трудовою книжкою, щоб потім отримати велику компенсацію, пояснити ж чому протягом більше ніж 5 років позивач не цікавилася де знаходиться її трудова, равно як і чому вона не прийшла щоб отримати повний розрахунок при звільненні, не змогла, наполягаючи на тому, що направити трудову книжку і виплатити всі належні суми це є обов`язком виключно для відповідача у справі. Представники відповідача категорично заперечували проти задоволення позову у зв`язку із його безпідставністю, зазначали, що обов`язку видати трудову книжку повинно кореспондувати бажання позивача її отримати в той час, коли вона видається. Стверджували, що дійсно позивача було звільнено за власним бажанням в той день, коли вона написала відповідну заяву, оскільки мав місце конфлікт між нею та керівником підприємства, пов`язаний з тим, що з боку позивача відповідачем були виявлені порушення в роботі, зокрема, факти шахрайства, відтак і було запропоновано «вирішити це питання мирним шляхом» і написати заяву про звільнення за власним бажанням, на що сама [PERSON] із радістю відразу погодилася. Будь-які звинувачення у тому, що керівник ТОВ «Акваріум» або за його вказівкою будь-які інші особи телефонували чи іншим чином здійснювали тиск чи погрози на позивача вважали наклепом, який жодним чином сам позивач підтвердити не може. Також представники відповідача заперечували, що відповідач затримував виплату заробітної плати за час роботи позивача у відповідача, наполягали на тому, що це також неправда, надали відповідні розрахункові листи, підкреслюючи, що таким чином [PERSON] намагається помститися відповідачу. Також представники відповідача казали про те, що ТОВ «Акваріум» це фітнес центр, відтак позивач вводить суд в оману коли каже про те, що вона не мала можливості потрапити протягом п`яти років після її звільнення до відповідача щоб отримати трудову книжку та повний розрахунок або подати відповідні заяви чи вимоги, тим більше що такі заяви вона могла направити і поштою, оскільки вхід до фітнес центру апріорі вільний для всіх. Представники відповідача наполягають на тому, що сама [PERSON] відмовилася від ознайомлення із наказом про звільнення в день звільнення і від отримання на руки трудової книжки та повного розрахунку при звільненні, не надаючи пояснень, про що представниками відповідача було складено відповідний акт. В той же час обов`язок звернутися із заявою про видачу трудової книжки відповідач покладає саме на позивача і на цьому окремо акцентує увагу, що позивач протягом 5 років до них не зверталася, а направити поштою трудову книжку вони не мали змоги, оскільки відповідного розпорядження позивач також їм не надавала, тому вони і зберігали трудову книжку у себе, як то передбачено вищезазначеною Інструкцією. Представники відповідача вважали помилковим посилання позивача та її представника на п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінсоцполітики, яким передбачений обов`язок роботодавця чи уповноваженого ним органу надіслати працівнику поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, оскільки зазначене правило розповсюджується на ті випадки, коли працівник відсутній на роботі в день звільнення, а сам позивач наполягає на тому, що в день звільнення вона на роботі була присутня. Навпаки, представники відповідача наполягають на тому, що саме позивач діяв недобросовісно, оскільки спочатку відмовилася на пропозицію керівника ТОВ «Акваріума» отримати трудову книжку, що засвідчується відповідним актом, потім взагалі не з`являлася та не давала про себе знати протягом наступних п`яти років, стверджують про відсутність вини власника або уповноваженого ним органу в затримці видачі трудової книжки, навпаки звертають увагу на зловживання саме з боку позивача у справі. Також представники відповідача вважають, що у спірних правовідносинах неможна казати про обов`язки тільки відповідача, тому що у позивача також був обов`язок вчинити певні дії, як наприклад, прийти і отримати належні до виплати грошові суми при звільненні. Переведення коштів на картковий рахунок вважали некоректним твердженням, оскільки існує певна касова дисципліна. Протягом з квітня 2009 - до вересня 2014 року позивач жодні розпорядження про переведення коштів не робила. Представники відповідача визнають, що лише 03.09.2014 позивач звернулася до ТОВ «Акваріум» із заявою про видачу трудової книжки, в якій також зазначила про своє бажання отримати повний розрахунок при звільненні. В свою чергу, листом від 09.09.2014 ТОВ «Акваріум» повідомило позивача про необхідність прийти і отримати все вищеперераховане. Окремо представники відповідача акцентують увагу на тому, що повний розрахунок при звільненні був нарахований ще 06.04.2009 в день звільнення, але виплачений не був не з їх вини. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) З представлених сторонами документів вбачається, що 01.12.2006 відповідно до наказу №06/135к ТОВ «Акваріум» прийняв на роботу [PERSON] на посаду начальника відділу реклами (а.с.158) 06.04.2009 відповідно до наказу №78 ТОВ «Акваріум» звільнило [PERSON] з посади начальника відділу реклами за власним бажанням згідно написаної нею в цей же день заяви (а.с.89, 90, 158) Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, сторонами не заперечується, що в день звільнення [PERSON] працювала і була на роботі. Під час судового розгляду не було підтверджено доводів позивача щодо того, що відповідач в цей день відмовився видати їй трудову книжку, навпаки, згідно Акту про відмову працівника від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки від 06 квітня 2009 року заступником генерального директора з загальних питань ТОВ «Акаріум» Берестецькою О.С., бухгалтером відділу бухгалтерії ТОВ «Акваріум» Король Л.А. та менеджером з реклами відділу реклами ТОВ «Акваріум» [PERSON] було засвідчено, що 06.04.2009 року в 10.30 годині [PERSON], яка працювала на посаді начальника відділу реклами ТОВ «Акваріум» у період з 01.12.2006 по 06.04.2009 і була звільнена 06 квітня 2009 року на підставі заяви про звільнення за власним бажанням від 06.04.2009 року та наказу №78 від 06.04.2009 року відповідно до вимог КЗпПУ генеральним директором ТОВ «Акваріум» Бліндером Р.Х. було запропоновано ознайомитися із зазначеним наказом та отримати трудову книжку, проте [PERSON] від цього відмовилася. Свою відмову ніяк не мотивувала (а.с.91) Слід також зауважити, що цей акт підписаний всіма вищенаведеними особами та генеральним директором ТОВ «Акваріум» Бліндером Р.Х. скріплений печаткою підприємства. Підстав відхилити цей доказ чи сприйняти його критично у суду немає, незважаючи на те, що на цьому наполягає позивач. Сама позивач в судовому засіданні пояснила, що всі вищенаведені люди їй добре відомі, вона з ними працювала, жодних конфліктів у них не було тоді і немає зараз, як і підстав для її оговору. Щодо тверджень представника позивача про те, що будучи допитаній в якості свідка [PERSON] 12 жовтня 2015 року суду показала, що 06 квітня 2009 року [PERSON] на роботі не було, що, за її переконанням, повинно поставити під сумнів вищезазначений судом доказ, документ, який вона підписала, то суд вважає їх неспроможними, оскільки свідок пояснила одночасно дослівно, що «[PERSON] на робочому місця 06 квітня 2009 року не було», потім уточнивши, що ні «[PERSON] не було в кабінеті, а на роботі вона була». Факт роботи 06.04.2015 підтверджується як показами свідка, так і розрахунковими листами та відповідями відповідача про належні до виплати позивачу суми у зв`язку зі звільненням, оскільки нараховано за 4 робочі дні, це 1, 2, 3, 6 квітня 2009 року, оскільки 4 та 5 квітня 2009 року це вихідні дні (а.с.117, 122) Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпПУ в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність одночасно трьох елементів, а саме самої затримки у видачі трудової книжки, вини власника або уповноваженого ним органу та вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Отже суд вважає такими, що заслуговують на увагу твердження представників відповідача про те, що вини відповідача у затримки видачі чи невидачі трудової книжки немає. Звісно неможна до спірних правовідносин застосовувати п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року оскільки в ньому мова йде про ті випадки, коли працівник в день звільнення відсутній на роботі. Згідно п.4.1 даної Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї записом про звільнення. Виключно в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові оплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В інших випадках трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділ кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити у встановленому порядку (п.6.2 вищезазначеної Інструкції) Таким чином, під час судового розгляду не була доведена вина відповідача у невидачі трудової книжки. Навпаки наявність вищезазначеного судом акту, також визнання обома сторонами складних, навіть конфліктних взаємовідносин між ними, а також поведінка позивача, яка протягом п`яти років після звільнення із жодними заявами, вимогами про видачу трудової книжки до відповідача не зверталася, а її посилання що причиною цьому були погрози з боку керівника ТОВ «Акваріум» не знайшли свого підтвердження, дозволяють зробити висновок про відсутність провини відповідача, оскільки останній в день звільнення запропонував позивачу трудову книжку отримати. Твердження позивача про те, що у відповідача за час її роботи в ТОВ «Акваріум» існувала заборгованість по виплаті заробітної плати, яка була причиною конфлікту між нею та керівником ТОВ «Акваріум», також свого підтвердження в матеріалах справи не знайшло, оскільки згідно розрахункових листів такої заборгованості не існувала. Відтак суд критично ставиться до пояснень позивача, якими вона обґрунтовує те, що саме внаслідок такого конфлікту не приходила до відповідача для отримання трудової книжки (а.с.118-121) Отримання ж трудової книжки в подальшому в жовтні 2014 року «не допомогло» позивачу працевлаштуватися і стати на облік у відповідну службу зайнятості, відтак казати про вимушений прогул також за переконанням суду підстав немає. Таким чином, у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, викликаного затримкою у видачі трудової книжки слід відмовити. Також не підлягають задоволенню вимоги про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача 21 жовтня 2014 року, оскільки як зазначалося судом вище в даному випаду суд прийшов до висновку, що п.4.2 вищезазначеної Інструкції, яким передбачений обов`язок роботодавця чи уповноваженого ним органу надіслати працівнику поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, оскільки зазначене правило розповсюджується на ті випадки, коли працівник відсутній на роботі в день звільнення, а сам позивач наполягає на тому, що в день звільнення вона на роботі була присутня, і саме в такому разі днем звільнення буде вважатися день видачі трудової книжки, не застосовується, оскільки вини власника судом у затримці видачі трудової книжки не встановлено. Помилковою є вимога і про одночасне стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки на підставі ст.235 КЗпПУ та середнього заробітку за час затримки виплати належних до сплати сум при звільненні на підставі ст. 117 КЗпПУ, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує заробітну плату. Крім того, з системного та логічного аналізу положень ст. ст.117, 235 КЗпПУ йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштуватися. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи чи організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Так, 05.09.2014 відповідач отримала поштою заяву від позивача, в якій вона просить оформити належним чином трудову книжку, підготувати та видати копію наказу про звільнення, довідку про заробітну плату за останні 6 місяців, повідомити про день, час та місце, де вона може отримати ці документи, провести повний розрахунок, перерахувавши належні суми при звільненні на її картковий рахунок в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.92) 09.09.2014 відповідач листом повідомив позивача про те, що вона може прийти до ТОВ «Акваріум» для отримання вищезазначених документів і отримання остаточного розрахунку в будь-який робочий день з 09.00 до 18.00 годин (а.с.93) Згідно акту від 21.10.2014 року позивачу 21 жовтня 2014 року були передані вищезазначені документи та проведено повний розрахунок (а.с.97) Згідно видатковому касовому ордеру від 06 квітня 2009 року [PERSON] лише 21 жовтня 2014 року було виплачено 1 300,81 грн. (а.с.97) В даному випадку, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні мають бути задоволені по день фактичного розрахунку, тобто до 21 жовтня 2014 року, оскільки під час судового розгляду не було відповідачем доведено те, що відповідач мав взагалі можливість здійснити такий розрахунок саме в день звільнення відповідача чи н наступний день, як на тому наполягали його представники в судовому засіданні, посилаючись на те, що все вже було розраховано, і про це повідомлено безпосередньо позивачу в день звільнення, зважаючи н наступне. Так, в акті, згідно якого була зафіксована відмова [PERSON] від отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення відсутнє посилання на те, що станом на 06.04.2009 у ТОВ «Акваріум» була можливість здійснити таку виплату (а.с.91), а згідно розрахункового листка за квітень 2009 року виплати, належні [PERSON] до сплати були нараховані лише 30 квітня 2009 року (а.с.122). Від цього часу відповідач жодних повідомлень позивачу не робив, що ним самим не заперечувалося під час розгляду справи. Наявні в матеріалах справи доповідні начальника відділу кадрів ТОВ «Акваріум» Сахно К.М. також не містять інформації про те, що до відома позивача була доведена інформація про те, що позивач може прийти і отримати всі суми, які вона повинна була отримати при звільненні (а.с.206-209) Відповідно до п.20 ППВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності. За викладених обставин суд вбачає вину власника у невиплаті зазначених сум. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, згідно з яким середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують звільненню працівника з роботи. При цьому, згідно з п.5 вищенаведеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно довідки №27 від 09.09.2014 про доходи заробітна плата [PERSON] за лютий 2009 року складала 1 499,58 грн., а за березень 2009 року - 1 500,00 грн. (а.с.15) За розрахунковий період береться квітень 2009 року - жовтень 2014 року, а саме після звільнення позивача в 2009 році - 186 робочі дні, 2010 рік - 251 робочий день, 2011 рік - 250 робочих днів, 2012 рік - 251 робочий день, 2013 рік - 251 робочий день, 2014 рік до моменту фактичного розрахунку - 200 робочих днів. Середньоденна заробітна плата 73,16 грн. (1 499,58+1 500,00)/41, де 41 - кількість відпрацьованих днів за два останні місяці роботи. 1 389 (робочі дні)*73,16(середньоденна з/п)=101 619,24 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Щодо окремої вимоги про накладення зобов`язання на відповідача сплатити відповідні внески до Пенсійного фонду України, то слід зазначити, що такого окремого застереження не має необхідності зазначити, обмежившись лише задоволенням вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 101 619,24 грн. за вирахуванням обов`язкових платежів. Вирішуючи питання про можливість задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку, то ці вимоги позивача суд вважає недоведеними. Згідно заяви-повідомлення [PERSON] від 06.11.2014 року на адресу ТОВ «Акваріум» їй жодного разу за час роботи у відповідача не надавалася відпустка (а.с.94) Проте, сама позивач в судовому засіданні спростувала цю інформацію, засвідчила, що у відпустці вона все ж таки була, проте не може на даний час впевнено сказати скільки днів чи тижнів відпустки вона мала за весь час роботи у відповідача. Наявний в матеріалах справи лист-відповідь ТОВ «Акваріум» ткож містить інформацію про те, що позивач користувалася днями відпочину - відпусткою (а.с.94а) Згідно листа відповідача від 15 грудня 2014 року відповідно до Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи» №3814-ХІІ від 24.12.1993 року та ст.16 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, ТОВ «Акваріум» повідомив позивача про те, що щорічна основна відпустка відноситься до другої категорії наказів, що має строк зберігання 5 років. Компенсація за невикористану відпустку в сумі 1 301,82 грн. була нарахована [PERSON] в квітні 2009 року (а.с.117) Зазначена відповідь свідчить про те, що сума в розмірі 1 301,82 грн., яка була разом із заробітною платою за 4 робочі дні в квітні 2009 року виплачена позивачу 21 довтня 2014 року і є компенсацією за невикористану відпустку. Жодних доказів на спростування цієї позиції відповідача позивачем представлено не було, отже суд ґрунтує свій висновок на підставі доказів, наданих відповідачем, а саме акту від 13 березня 2015 року №1 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду. Згідно якому, зокрема, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток з 1999 - по 2009 роки були відібрані до знищення. Сам позивач протягом майже п`яти років після звільнення питання неотримання компенсації за невикористану відпустку не піднімала, з відповідними клопотаннями про надання доказів чи їх витребування у відповідача не зверталася, а вони як судом наведено вище були знищені як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення. Відтак за представленими сторонами суду доказами та встановленими обставинами справи, підстав для задоволення вимоги про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку суд також не вбачає. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, слід зауважити на наступному. Відповідно до ст. ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, в тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться в разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Разом з тим ст.34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків їх виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» сум компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) Таким чином, суд погоджується із наданим позивачем розрахунком такої компенсації, який дорівнює 516,42 грн. (1 300,81*39,7), де 1 300,81 - це заробітна плата, 39,7 - індекс інфляції в період невиплати. Щодо вимог про стягнення суми моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., то суд приходить до наступного висновку. Так, задоволення позову в частині позовних вимог із встановленням порушення відповідачем строків виплати сум, які він повинен був сплатити в день звільнення, свідчить про те, що права [PERSON], передбачені Конституцією України, зокрема, право на своєчасну оплату труда, були порушені саме відповідачем. Згідно п.13 ППВСУ від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпПУ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, як наприклад невиплати належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої приналежності. Проте, вирішуючи питання про конкретну суму, яка має бути стягнута, суд безумовно враховує те, що вини ТОВ «Акваріум» у несвоєчасному отриманні трудової книжки не було встановлено в ході розгляду даної справи, сам позивач відмовилася від її отримання при звільненні, відтак доводи про те, що не видача трудової книжки призвела до глибоких душевних страждань суд до уваги не бере. Враховує тільки несвоєчасну виплату належних при звільненні працівникові сум. Також суд критично сприймає ті обставини, наведені позивачем, що неотримання належних їй сум поставило її у скрутне матеріальне становище, оскільки в судовому засіданні вона засвідчила, як суд наводив вище, що навіть після отримання трудової книжки вона на роботу не влаштувалася, відтак на сьогоднішній день не отримує заробітну плату чи інший дохід в рамках, передбачених КЗпПУ, в той же час займається з літа 2010 року підприємницькою діяльністю, відтак і казати про те, що на той період такі душевні хвилювання були, не має підстав. Відтак її доводи про те, що неотримання належних до виплати сум при звільненні поставили її у скрутне матеріальне становище суд піддає сумніву. Твердження про тиск на неї з боку керівника чи працівників ТОВ «Акваріум» також не підтвердився під час судового розгляду. Відсутність будь-яких доказів того, що змінився внаслідок цього її звичний життєвий уклад, чи можливо, вона робила якісь додаткові зусилля, суду згідно ст. ст.57-60 ЦПК України також не доведено. Навпаки, суд оцінює час, коли позивач звернулася в суд із даними вимогами, тобто за спливом п`яти з половиною років після звільнення, що спростовує її позицію про те, що вона в цих коштах дуже мала необхідність. Також слід зазначити, що частина позовних вимог - задоволена, враховуючи практику Європейського суду з прав людини позивачу слід казати про можливість отримання справедливої сатисфакції. Таким чином, враховуючи характер спору, тривалість психологічних страждань, вимоги розумності і справедливості, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 1% від присудженого судом середнього заробітку за весь час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум, що відповідає 1 016, 19 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача належить стягнути в дохід держави і судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 1 021,36 грн. та за вимоги немайнового характеру в сумі 243,60 грн. (п.10 ППВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах») Щодо стягнення витрат на відправку листів відповідачу, то ці витрати в розумінні глави 8 ЦПК України не підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial