Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог, просили усунути перешкоди в користуванні 1/2 частиною будинку [ADDRESS] шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що вони є співвласниками 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. В даному жилому приміщенні проживає та зареєстрований на підставі договору найму від 12 листопада 2009 року [PERSON] Крім того, в даному жилому приміщенні без реєстрації мешкають інші відповідачі. 10 лютого 2015 року вони направили [PERSON] повідомлення про розірвання договору найму жилого приміщення від 12 листопада 2009 року у зв»язку з необхідністю використання даного жилого приміщення для власного проживання; дане повідомлення було отримано адресатом 17 лютого 2015 року. З урахуванням приписів ч.3 ст. 825 ЦК України договір найму є розірваним. Станом на 23 квітня 2015 року відповідачами житлове приміщення не звільнено, а тому , з урахуванням приписів ст.. 391, 826 ЦК України, останні підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. В червні 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, розташованого [ADDRESS], укладений між ним та [PERSON] 04 серпня 2008 року; визнати за ним право володіння 1/2 частиною житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], набутого за договором купівлі-продажу, укладеним 04 серпня 2008 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 серпня 2008 року в присутності свідків він передав дружині [PERSON] - [PERSON] 5 000 грн. в рахунок проданого житлового будинку, про що [PERSON] написав розписку. В той же день [PERSON] видав на його ім'я нотаріальну довіреність на право отримання всіх документів, які необхідні для подальшого оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Одночасно з цим [PERSON] передав йому оригінал правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок, технічний паспорт на житловий будинок, витяги з реєстру речових прав власності на нерухоме майно. Вони провели капітальний ремонт житлового будинку і були впевнені, що [PERSON] не буде уникати нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку. [PERSON] також не заперечувала та не відмовлялась посвідчити нотаріально укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку, але потім вона почала вимагати додаткові грошові кошти за придбаний житловий будинок. Він, позивач, сплатив вартість 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], були досягнута згода щодо усіх істотних умов договору та відбулося виконання договору, а тому договір купівлі-продажу 1/2 частини вказаного житлового будинку слід визнати дійсним. До проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], за ним слід визнати право володіння цією частиною домоволодіння. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог та зустрічного позову - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні їх позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення , яким задовольнити їх позовні вимоги; у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права володіння частиною житлового будинку відмовити. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним. Апелянти посилаються на те, що ч.3 ст. 825 ЦК України передбачає позасудовий порядок розірвання договору найму житла в односторонньому порядку, 10 лютого 2015 року [PERSON] було направлено повідомлення про розірвання договору найму житлового приміщення, яке було отримане адресатом 17 лютого 2015 року, а тому договір найму житла є розірваним, а наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла. Апелянти вказують на те, що ч.3 ст. 825 ЦК України не покладає на наймодавця обов»язку по доказуванню виниклої необхідності використання житла для власного проживання, а їх реєстрація за іншими адресами не позбавляє їх права володіти та користуватися своєю власністю. Апелянти зазначають, що [PERSON] до грудня 2014 року нічого не було відомо про укладання договору найму житлового приміщення від 12 листопада 2009 року, вона письмової згоди на укладання цього договору не надавала, а тому безпідставним є висновок суду про те, що відповідачі вселилися до жилого приміщення з її мовчазної згоди. Апелянти посилаються на те, що спір виник у зв»язку з тим, що після розірвання договору найму житла відповідачі не виселилися з жилого приміщення, а не у зв»язку з тим, що останні чинили перешкоди працівникам органів БТІ потрапити до будинку. Апелянти вказують на те, що малолітні діти в спірному житловому будинку постійно не проживають. Апелянти зазначають, що розписка від 04 серпня 2008 року про отримання грошових коштів не є договором купівлі-продажу, договір найму житла від 12 листопада 2009 року розірваний, а тому відсутні підстави для визнання за [PERSON] права володіння 1/2 частиною спірного житлового будинку. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні його позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки показанням свідків, які підтвердили, що він, апелянт, передав [PERSON] 5000 грн. за придбану частину житлового будинку та які підтвердили, що між ним та [PERSON] 04 серпня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку. Апелянт вказує на те, що укладання між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу частини житлового будинку по [ADDRESS] підтверджується розпискою від 04 серпня 2008 року, видачею [PERSON] на його ім.»я нотаріальної довіреності від 04 серпня 2008 року на право отримання всіх документів, які необхідні для подальшого оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], передачею [PERSON] йому оригіналу правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок, технічного паспорту на житловий будинок, витягів з реєстру речових прав власності на нерухоме майно. Апелянт вказує на те, що посилання суду на ст.. ст. 640, 657 ЦК України та на правову позицію Верховного Суду України від 30 січня 2013 року щодо неможливості визнання дійсними договорів, що підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, не є доцільним, оскільки договору купівлі-продажу будинку не має, а мова йде про визнання судом такого договору дійсним, а Конституція України не надає судам правотворчих повноважень. Апелянт посилається на те, що до проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], за ним слід визнати право володіння цією частиною домоволодіння. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 19 січня 1993 року між колгоспом « Україна» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого колгосп «Україна» продав, а [PERSON] купив 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS]; вказаний договір був зареєстрований у виконавчому комітеті Довжицької сільської ради. Згідно з повідомленням КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» № 1880 від 08 грудня 2014 року право власності на 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]; право власності на іншу 1/2 частину вказаного житлового будинку зареєстроване за [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частинах. В ході апеляційного розгляду справи [PERSON] пояснила, що реальний поділ житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] не проведений ; у неї та її чоловіка у фактичному володінні та користуванні перебували три жилі кімнати площею 15, 6 кв.м., 6.1 кв.м., 6.1 кв.м., кухня площею 8.3 кв.м., кладова площею 4.3 кв.м., коридор площею 3.9 кв.м., тобто житлові кімнати та підсобні приміщення, які зазначені в технічному паспорті на житловий будинок як квартира № 1. 04 серпня 2008 року була написана розписка, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 5 000 грн. в рахунок проданого останньому в майбутньому будинку. 04 серпня 2008 року [PERSON] видав на ім.»я [PERSON] довіреність на право представлення своїх інтересів в бюро інвентаризації стосовно оформлення документів на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS].; вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 3259. 12 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму житлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] передав в найм кімнату житловою площею 27.8 кв.м. по [ADDRESS], з правом реєстрації в даному жилому приміщенні, з правом проживання в жилому приміщенні постійно, з проведенням оплати за проживання у жилому приміщенні відповідно до законодавства. [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS]/1 з 24 листопада 2009 року. В ході апеляційного розгляду справи [PERSON] пояснив, що він з сім»єю вселилися в житловий будинок в серпні 2008 року. В житловому будинку крім нього без реєстрації мешкають його дружина [PERSON], доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та три онука [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], шлюб між [PERSON] та позивачкою був зареєстрований 09 серпня 1980 року Жукотківською сільською радою; [PERSON] є сином померлого [PERSON] 15 травня 2010 року [PERSON] звернувся до Чернігівської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON]; в цей же день [PERSON] звернулась до Чернігівської районної державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини після померлого [PERSON] на користь спадкоємця [PERSON] 10 лютого 2015 року [PERSON] та [PERSON] направили [PERSON] повідомлення про розірвання договору найму житлового приміщення від 12 листопада 2009 року та необхідність звільнення займаного приміщення; вказане повідомлення отримане адресатом 17 лютого 2015 року. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції дійшов висновку, що [PERSON] було відомо про передачу [PERSON] та членам його сім»ї у користування житлового приміщення, заперечень вона не висловлювала, тобто договір найму житла укладався з мовчазної згоди [PERSON], а відповідачі вселилися в жиле приміщення на відповідній правовій підставі; заявлені вимоги про виселення є передчасними, оскільки не були заявлені вимоги про розірвання договору найму житла від 12 листопада 2009 року, відсутні докази щодо реальної потреби [PERSON] та [PERSON] проживати у спірному житловому будинку. Проте, з таким висновком частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. В ході апеляційного розгляду справи [PERSON] пояснила, що відповідачі вселилися в житловий будинок по [ADDRESS] в серпні 2008 року ; їй було відомо про їх вселення в будинок. Після смерті чоловіка вона проживала як у подруги в м. Чернігові, так і в іншому жилому приміщенні в с. Довжик. Вона не цікавилась в сільській раді на якій правовій підставі відповідачі мешкають у спірному житловому приміщенні. На протязі майже 7 років вона не зверталась до суду з відповідним позовом, оскільки не мала можливості з»ясувати всі обставини. За змістом ст. 817 ЦК України наймач має право за згодою наймодавця вселити в житло інших осіб для постійного проживання в ньому. Особи, які вселилися у житло відповідно до ч.1 ст. 817 ЦК України, набувають рівних з іншими особами прав користування житлом, якщо інше не було передбачене при їх вселенні. Законодавець не вимагає, щоб така згода була надана саме у письмовій формі. Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що [PERSON] та члени його сім»ї вселилися в жиле приміщення з мовчазної згоди [PERSON], оскільки про таке вселення [PERSON] було відомо, остання більше 6 років не зверталась до суду з відповідним позовом; в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що [PERSON] станом на серпень 2008 року ( вселення відповідачів до житлового будинку) чи на листопад 2009 року ( укладання договору найму житла) висловлювала свої заперечення щодо проживання [PERSON] та інших відповідачів у спірному житловому будинку, а також відсутні докази про те, що у [PERSON] існували перешкоди для з»ясування правових підстав вселення відповідачів у житловий будинок. Доводи апелянта про те, що, з урахуванням приписів ст.. 65 Сімейного кодексу України, вона не надавала письмової згоди на укладання договору найму житла, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки, з урахуванням приписів ст.. 204 ЦК України, договір найму житла від 12 листопада 2009 року є правомірним. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що між сторонами існують договірні відносини щодо найму житла , а приписи ст.. 391 ЦК України на правовідносини сторін не поширюються. З договору найму житлового приміщення від 12 листопада 2009 року вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] у найм житлову кімнату площею 27.8 кв.м. ( згідно з технічним паспортом на житловий будинок загальна площа трьох житлових кімнат 15.6кв.м. + 6.1 кв.м. + 6.1 кв.м.). Відповідно до ст.. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої ( головної ) речі і пов»язана з нею спільним побутом, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що, з урахуванням приписів с. 186 ЦК України, 12 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму всього жилого приміщення, право власності на яке було зареєстроване за [PERSON] ( три жилі кімнати площею 15, 6 кв.м., 6.1 кв.м., 6.1 кв.м., та підсобні приміщення : кухня площею 8.3 кв.м., кладова площею 4.3 кв.м., коридор площею 3.9 кв.м.) Відповідно до ст.. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо в договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п»ять років. За змістом ст.. 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладання договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладання договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. В договорі найму житла від 12 листопада 2009 року не встановлений строк закінчення його дії, а тому , з урахуванням приписів ст.. 821 ЦК України, цей договір є укладеним на п»ять років, тобто до 12 листопада 2014 року. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] не пізніше ніж 12 серпня 2014 року попередили відповідачів про відмову від укладання договору найму на новий строк. Відповідачі не звільнили помешкання. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що, з урахуванням приписів ст. 822 України, договір найму житлового приміщення від 12 листопада 2009 року вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк, тобто до 12 листопада 2019 року, а тому відсутні підстави для виселення відповідачів з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. На правовідносини сторін не поширюються приписи ч.3 ст. 825 ЦК України, оскільки в найм була передана не частина житлового будинку ( квартири), а з урахуванням приписів с. 186 ЦК України, 12 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму всього жилого приміщення, право власності на яке було зареєстроване за [PERSON] ( три жилі кімнати площею 15, 6 кв.м., 6.1 кв.м., 6.1 кв.м., та підсобні приміщення : кухня площею 8.3 кв.м., кладова площею 4.3 кв.м., коридор площею 3.9 кв.м.) Доводи апелянта про те, що малолітні діти в спірному житловому будинку постійно не проживають, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки в ході апеляційного розгляду справи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що вони та малолітні діти постійно мешкають в житловому будинку по [ADDRESS]. Такі пояснення узгоджуються з довідкою управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації № 520 від 18 травня 2015 року про отримання [PERSON], яка є матір»ю малолітніх дітей, державної допомоги; в довідці зазначається що місцем проживання одержувача допомоги є [ADDRESS]. Крім того, при зверненні до суду з позовом [PERSON] та [PERSON] просили виселити з жилого приміщення і малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції дійшов висновку, що розписка від 04 серпня 2008 року, видача [PERSON] довіреності на ім.»я [PERSON], передача [PERSON] [PERSON] правовстановлюючого документа та інших документів на житловий будинок свідчить про наміри [PERSON] в майбутньому укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, показання свідків не є допустимими доказами на підтвердження укладання договору купівлі-продажу житлового будинку; договір купівлі-продажу житлового будинку( або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним з підстав, передбачених ч.2 ст. 220 ЦК України. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], оскільки висновок суду в цій частині узгоджується з матеріалами справи та приписами законодавства. Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки показанням свідків, які підтвердили, що між ним та [PERSON] 04 серпня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі і показання свідків не є допустимими доказами на підтвердження укладання договору купівлі-продажу житлового будинку. Доводи апелянта про те, що укладання між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу частини житлового будинку по [ADDRESS] підтверджується розпискою від 04 серпня 2008 року, видачею [PERSON] на його ім.»я нотаріальної довіреності від 04 серпня 2008 року на право отримання всіх документів, які необхідні для подальшого оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], передачею [PERSON] йому оригіналу правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок, технічного паспорту на житловий будинок, витягів з реєстру речових прав власності на нерухоме майно та показаннями свідків, які підтвердили, що він передав [PERSON] 5000 грн., апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини свідчать про наміри [PERSON] в майбутньому укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку. Доводи апелянта про те, що посилання суду на ст.. ст. 640, 657 ЦК України та на правову позицію Верховного Суду України від 30 січня 2013 року щодо неможливості визнання дійсними договорів, що підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, не є доцільним, оскільки договору купівлі-продажу будинку не має, а мова йде про визнання судом такого договору дійсним, а Конституція України не надає судам правотворчих повноважень, апеляційний суд вважає такими, що не ґрунтуються на приписах законодавства, виходячи з наступного. За змістом ст.ст. 640, 657 ЦК України ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу житлового будинку ( його частини) укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації, тобто норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації ( правова позиція ВСУ від 30 січня 2013 року № 6-162цс12). Доводи апелянта про те, що після набрання законної сили судовим рішенням про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним і до проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], за ним слід визнати право володіння цією частиною домоволодіння, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Outcome: partial