Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивує тим, що 19 жовтня 2010 року відповідачем з ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено кредитний договір № 105.41548 за умовами якого йому було надано кредит в розмірі 18 470,00 грн. для рефінансування кредиту, отриманого ним за кредитним договором № 1.38208 від 07 квітня 2008 року. З метою забезпечення виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, позивачем з ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено договір поруки № 10034-ДП1 від 19 жовтня 2010 року, за умовами якого він зобов'язався відповідати солідарно з відповідачем за невиконання ним зобов'язань за кредитним договором № 105.41548 від 19 жовтня 2010 року. Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав, в зв'язку з чим заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2012 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ПроКредит Банк» 57 072,52 грн. заборгованості за кредитним договором та 570,73 грн. судового збору. Постановою державного виконавця Добропільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 04 грудня 2017 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно позивача, після чого позивачем було сплачено суму боргу та виконавчий збір. Просить стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 64 243,66 грн., 3% річних в сумі 63,36 грн. та моральну шкоду в розмірі 64 243,66 грн., оскільки своїми діями відповідач завдав йому психологічного стресу, в його родині панує напруженість, що негативно впливає на моральний стан всіх членів його сім'ї. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачу був встановлений п'ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзив не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 19 жовтня 2010 року [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк» уклали кредитний договір № 105.41578 відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 18 470,00 грн. строком користування - 18 місяців на рефінансування кредиту, отриманого на підставі кредитного договору № 1.38207 від 07 квітня 2008 року (а.с. 4-7). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договору поруки. 19 жовтня 2010 року між [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк» укладено договір поруки № 10034-ДП1 за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник (а.с. 10-12). Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ «ПроКредит Банк», стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ПроКредит Банк» 57 072,52 грн. заборгованості за кредитним договором та 570,73 грн. судового збору (а.с. 13-15). На підстав вказаного рішення суду, 12 жовтня 2012 року було видано виконавчі листи (а.с. 16-17). Постановою старшого державного виконавця Добропільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 04 грудня 2017 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] (а.с. 18). 27 квітня 2018 року [PERSON] здійснено погашення суми заборгованості за кредитним договором шляхом перерахування на рахунок Добропільського ВД ВС 63 607,58 грн. (а.с. 19). 18 червня 2018 року [PERSON] складено, а 21 червня 2018 року скеровано на адресу [PERSON] вимогу про повернення коштів, однак, вказана вимога залишена без реагування. Згідно ч. 2 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять всі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Судом достеменно встановлено, що позивачем здійснено повний розрахунок за кредитними зобов'язаннями відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню 64 243,66 грн., що включає в себе заборгованість по кредитному договору - 57 072,52 грн., судовий збір - 570,73 грн., 5 707,25 грн. виконавчого збору, 200,00 грн. витрат на проведення виконавчих дій, 57,07 грн. - виконавчий збір, 636,08 грн. - комісія банку. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 113 цс 14 від 01 жовтня 2014 року. Суд погоджується з розрахунком 3% річних від простроченої суми за 12 календарних днів прострочення платежу й присуджує стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 63,36 грн. Звертаючись з позовом до суду, позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 64 243,66 грн.. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: - припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання; - зміна умов зобов'язання; - сплата неустойки; - відшкодування збитків та моральної шкоди. Дослідженим договором поруки № 10034-ДП1 від 19 жовтня 2010 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк», встановлено, що [PERSON] погодився з умовами договору, був обізнаний з ризиками та відповідальністю перед позичальником, які можуть наступити в зв'язку з невиконанням зобов'язань позичальника, повністю ознайомився з умовами цього договору та кредитного договору № 105.41548 від 19 жовтня 2010 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк», усвідомлював їх наслідки, добровільно підписав договір поруки, який відповідає його внутрішній волі та намірам безумовного та реального виконання взятих на себе зобов'язань, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди відповідачем за невиконання умов кредитного договору є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. ( ст. 5 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає до задоволення в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 64 243,66 грн., в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 704,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial