Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

В лютому 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики із урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, посилаючись на те, що рішенням Новоселицького районного суду від 09 жовтня 2013 року було вирішено стягнути з відповідачів на її користь суму боргу в розмірі 850774 гривень 96 копійок та судового збору в розмірі 3565 гривень. Однак, відповідачі свої зобовязання щодо повернення отриманої ними позики по сьогоднішній день не виконали. У звязку із тим, що відповідачі позику на повернули, просив стягнути солідарно з відповідачів в примусовому порядку суму трьох процентів річних від простроченої суми боргу за договором позики з 17 жовтня 2016 року по 25 січня 2018 року в розмірі 32496 гривень 81 копійки та суму індексу інфляції в розмірі 142557 гривень 68 копійок. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов визнав та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився без поважних для суду причин. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 березня 2008 року позивач [PERSON] надала відповідачу [PERSON] позику в сумі 80000 євро, яку останній зобовязався повернути до 01 травня 2011 року, що підтверджується письмовою розпискою відповідача. Рішенням Новоселицького районного суду від 07 жовтня 2013 року було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в гривневому еквіваленті в розмірі 850774 гривень 96 копійок та судового збору в розмірі 3565 гривень. 26 березня 2014 року на стадії виконання вказаного судового рішення між сторонами було укладено мирову угоду, в затвердженні якої ухвалою Новоселицького районного суду від 17 жовтня 2016 року було відмовлено. Боргове зобовязання по даний не виконано, що сторонами визнається. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 530 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу, тобто трьох процентів річних від простроченої суми процентів не встановлено договором або законом. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Таким чином, кредитор має право на стягнення суми за порушення виконання грошового зобовязання, передбаченої ст. 625 ЦК України. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 23 вересня 2015 року за № 6-1206цс15. Відповідно до розрахунку позивача, викладеного у додатку до позовної заяви розмір трьох процентів річних від простроченої суми позики за період з 17 жовтня 2016 року по 25 січня 2018 року становить 32496 гривень 81 копійки. У звязку з тим, що відповідач [PERSON] не повертає позивачу три проценти річних від простроченої суми позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь позивача в примусовому порядку трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 17 жовтня 2016 року по 25 січня 2018 року в розмірі 32496 гривень 81 копійки. В решті заявлених позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання. З письмової боргової розписки від 25 березня 2008 року вбачається, що позику від позивача в сумі 80000 євро отримав відповідач [PERSON]. Рішенням Новоселицького районного суду від 07 жовтня 2013 року вказану суму позики на користь позивача також стягнуто тільки з відповідача [PERSON]. Зважаючи на те, що солідарний обовязок відповідача [PERSON] повернути отриману відповідачем [PERSON] позику договором від 25 березня 2008 року не передбачено, та рішенням суду суму позики на користь позивача стягнуто тільки з відповідача [PERSON], суд вважає вимоги щодо солідарного стягнення з відповідача [PERSON] суми трьох відсотків річних та індексу інфляції безпідставними, а визнання її представником позову в цій частині є таким, що суперечить закону, у звязку із чим в даній частині у задоволенні позову слід відмовити. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін та товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Зважаючи на те, що ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором в гривні. У відповідності до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із розяснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення). Таким чином, Новоселицьким районним судом при ухваленні рішення від 07 жовтня 2013 року було в повному обсязі дотримано вказані вимоги та розмір заборгованості, який стягнутий з відповідача [PERSON] зазначено в еквіваленті до національної валюти на час його винесення. Оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, розмір якої в гривневому еквіваленті був стягнутий судом, та розмір суми боргу на даний час відповідачем [PERSON] повернуто не було, за ним рахується заборгованість в розмірі 80000 євро, а відповідно до вимог ст. 533 ЦК України визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті суми, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, який у звязку з не виконанням відповідачем своїх зобовязань на час розгляду даної справи в суді не настав, то вимоги позову щодо стягненні суми індексу інфляції за вказаним договором позики є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 704 гривень 80 копійок. На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 526, 530, 533, 599, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

Outcome: partial