Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В липні 2015 року Чернігівська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог просила зобов'язати [PERSON] повернути нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 849,2 кв.м. територіальній громаді м. Чернігова у особі Чернігівської міської ради шляхом примусового виселення. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що прибудова загальною площею 89,9 кв.м. до нежитлового приміщення (теплиць), що знаходиться за адресою [ADDRESS], належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова на підставі рішення Чернігівської міської ради від 25.04.2014 р. та Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення від 28.10.2014 р. Проведеною перевіркою даного нежитлового приміщення було встановлено, що підсобне приміщення колишньої теплиці площею 89,9 кв.м. переобладнане під житлове, має електро- та водопостачання, встановлено автономне опалення, і в ньому постійно проживає відповідач з чоловіком. Листом від 17.04.2014 року № 7-4/411 відповідача попереджали про необхідність терміново звільнення приміщення, але відповідач приміщення не звільнила. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 липня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи було залучено Реєстраційну службу Чернігівського міського управління юстиції. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 липня 2015 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Чернігівської міської ради до [PERSON] про виселення з приміщення зустрічний позов [PERSON] до Чернігівської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просила визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року серії [NUMBER] недійсним. Вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17.06.2015 р. встановлено, що нежитлове приміщення загальною площею 89,9 кв.м. є самочинним будівництвом згідно положень ст. 376 ЦК України, а тому свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року серії [NUMBER] видано з порушенням норм ЦК України. Також зазначала, що спірне нежитлове приміщення переобладнане під житлове. Вважала, що Чернігівською міською радою було пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із первісним позовом про виселення. Оскаржуваним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2015 року первісний позов Чернігівської міської ради було задоволено; зобов'язано [PERSON] повернути нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 849,2 кв.м. територіальній громаді м. Чернігова у особі Чернігівської міської ради шляхом примусового виселення. Стягнуто з [PERSON] на користь Чернігівської міської ради судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Зустрічний позов [PERSON] було залишено без задоволення. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову Чернігівської міської ради повністю та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Апелянт зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції хоча і була процитовано норму цивільного законодавства, яка закріплює спеціальний порядок визнання права власності на самочинно збудоване майно (ст.376 ЦК України), але не надано правової оцінки даній нормі. Судом не зазначено, чому дана норма не підлягає застосуванню, та причини відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не зазначено, на підставі якої норми законодавства він дійшов висновку, що строк позовної давності Чернігівською міською радою не пропущено. Крім того, апелянт зазначає, що наявність правової підстави володіння нею спірним майном встановлена ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21.07.2015 року, а тому задоволення первісного позову на підставі ст. 387 ЦК України є порушенням норм цивільного законодавства. Тобто, судом застосовано норму, яка не поширюється на спірні правовідносини (ст. 387 ЦК України), та не застосовано норму, яка підлягає застосуванню - ч.3 ст. 215, ч.4 ст. 267 ЦК України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Чернігівської міської ради - Неговської О.М., [PERSON] та її представника - [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що згідно розпорядження Чернігівської міської ради від 13 вересня 2005 року № 300-р передано безоплатно з оперативного управління Управління освіти міської ради в оперативне управління Фонду комунального майна міської ради будівлі, розташовані по [ADDRESS]: нежитлова будівля (теплиця), площею 759,2 кв.м., первісною балансовою вартістю 4122,00 грн., балансовою залишковою вартістю 0 грн.; нежитлова будівля, площею 89,9 кв.м., первісною балансовою вартістю 488,00 грн., балансовою залишковою вартістю 0 грн. (а.с.6). Рішенням Чернігівської міської ради від 25 квітня 2014 року (40 сесія 6 скликання) внесено зміни до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Чернігова та затверджено його в новій редакції за станом на 1 січня 2014 року (додатки 1,2,3), і згідно з додатком № 1 до вказаного рішення, за Фондом комунального майна Чернігівської міської ради по [ADDRESS] числиться 1 поверхова нежитлова будівля площею 89,9 кв.м. та нежитлова будівля (теплиця) площею 759,3 кв.м., введені в експлуатацію у 1987 році (а.с.7). З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.10.2014 року вбачається, що будівля за адресою [ADDRESS], загальною площею 849,2 кв.м., є власністю Територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради, форма власності - комунальна (а.с.16-17). Згідно з Актом обстеження нежитлового приміщення, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Чернігова по [ADDRESS] від 09 квітня 2014 року встановлено, що нежитлове приміщення (теплиця) площею 759,3 кв.м. та підсобне приміщення площею 89,9 кв.м. розташовані на території школи-інтернату. Підсобне приміщення переобладнане під житлове. Встановлене автономне опалення на твердому паливі, наявне електропостачання та водопостачання, здійснений ремонт. Підсобне приміщення використовується [PERSON] та її чоловіком як житлове для їх проживання. Згідно із зауваженням [PERSON], в приміщенні вона проживає з 1987 року з дозволу керівництва Чернігівської мехколони № 2 (а.с.14). Листом від 17.04.2014 року Фонд комунального майна Чернігівської міської ради повідомив [PERSON] про звільнення займаного підсобного приміщення колишньої теплиці, що належить територіальній громаді м. Чернігова, яке вона займає та використовує без будь-яких правових підстав, у строк до 05.05.2014 р. та вжиття в іншому разі заходів щодо примусового звільнення займаного приміщення (а.с.12-13). Згідно з Актом обстеження нежитлового приміщення, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Чернігова по [ADDRESS] від 12 січня 2015 року встановлено, що нежитлове приміщення (теплиця) площею 759,3 кв.м. та підсобне приміщення площею 89,9 кв.м. розташовані на території школи-інтернату. Підсобне приміщення переобладнане під житлове. Встановлене автономне опалення. Підсобне приміщення використовується [PERSON] та її чоловіком для проживання [PERSON] відмовилась звільнити приміщення (а.с.15). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2015 року у справі № 751/3310/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до Чернігівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено повністю (а.с.18-20, 31-32, 56-60). Задовольняючи позов Чернігівської міської ради, суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що право власності на нежитлове приміщення колишньої теплиці, що розташоване по [ADDRESS] належить Чернігівській міській раді; [PERSON] проживає у спірному приміщенні та відмовляється його звільнити в добровільному порядку, а тому первісний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки приміщення, що розташоване по [ADDRESS], площею 811,23 кв. м. згідно Договору оренди № 64 від 01 лютого 2001 року Управлінням освіти Чернігівської міської ради було передано в строкове платне користування [PERSON] до 01 квітня 2005 року як суб'єкту підприємницької діяльності, а не як фізичній особі, відсутні підстави для визнання свідоцтва про право власності від 28.10.2014 року недійсним. Відмовляючи в застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності до вимоги про виселення, суд зазначив, що спірні правовідносини між сторонами носять триваючий характер, а тому строк звернення до суду з позовом про виселення станом на 13.07.2015 року Чернігівською міською радою не пропущено. Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може, враховуючи наступне. Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стаття 379 ЦК України визначає поняття житла. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статті 310-311 ЦК України передбачають право на місце проживання та недоторканість житла. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України, право на недоторканість житла включає те, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Стаття 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначає право кожної людини на повагу її особистого і сімейного життя, житла і таємницю листування; держава не може втручатися в здійснення цього права інакше, як згідно з законом і у випадках, необхідних в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушеням і злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Поняття «житла» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується площами, які є законно заселеними або законно оформленими. Відповідь на запитання про те, чи є певне приміщення житлом, що підпадає під захист статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх та безперервних зв'язків особи з конкретним місцем. ЄСПЛ розширює зміст поняття «житла» як місця, де постіно проживає особа, незалежно від форми або підстав для такого проживання, включаючи спеціально обладнані місця, навіть якщо таке обладнання відбулося з порушенням житлового законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства»), володіння на правах власності, де особа має намір проживати (справа Джиллоу проти «Сполученого Королівства»), володіння, у якому щорічно має місце проживання протягом тривалого часу (справа «Ментес проти Туреччини»), а також певні приміщення та інше нерухоме майно, пов'язане з професійною діяльністю особи, в тому числі адвокатські контори та службові приміщення у господарському використанні (справа «Німіц проти Німечччини»). В п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.03.2008 р. № 2 «Про деякі питання застосування судами України законодавства при дачі дозволів на тимчасове обмеження окремих конституційних прав і свобод людини і громадянина під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, дізнання і досудового слідства», під житлом у значенні, що використовується у статтях 177, 178 КПК, п.7 ч.1 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність, треба розуміти, зокрема: бідь-яка інша будівля або приміщення, які не включені до житлового фонду, але є придатними для тимчасового проживання (літній будинок, дача тощо). Отже, національне законодавство України також допускає випадки більш широкого тлумачення поняття «житло», ніж поняття, що використовуються у цивільному та житловому законодавстві. Відповідач визначила спірне підсобне приміщення площею 89,9 кв.м., розташоване по [ADDRESS], як «житло» у розумінні статті 8 Європейської конвенції. Так, [PERSON] зазначає, що проживає разом із своїм чоловіком у підсобному приміщенні площею 89,9 кв.м. з 1987 року з дозволу керівництва Чернігівської мехколони № 2, на балансі та у віданні якого на той час було вказане приміщення. Так, згідно пояснень [PERSON], в тому числі під час розгляду справи за позовом [PERSON] до Чернігівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю (а.с.18-20, 31-32), з грудня 1987 року вона працювала на посаді майстра-овочівника в Чернігівській механізованій колоні № 2 Київсільелектромережбуду, і на території місця її роботи - теплиці, їй для проживання було надане вказане підсобне приміщення. Балансоутримувачами теплиці також були: з 12.04.1993 року - Чернігівська школа-інтернат, з 28.11.1994 року - Новозаводський районний відділ освіти м. Чернігова, з 1997 року - Управління освіти Чернігівської міської ради, а з 13.09.2005 року - Фонд комунального майна міської ради. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2015 року (а.с.18-20, 31-32, 56-60) встановлено наступні обставини. Згідно договору оренди від 01.07.1997 року (а.с.62-63), укладеного між управлінням освіти м. Чернігова та майстром-овочівником [PERSON], остання прийняла в строкове платне користування нежилі приміщення загальною площею 31,9 кв.м. на 1 поверсі одноповерхового цегляного будинку, спорудженого у 1987 році, і розташованого в м. Чернігові по [ADDRESS]; згідно з п.п.1.1.2. вищезазначені нежилі приміщення [PERSON] використовує під житло; строк дії договору з 1 липня 1997 року по 31 грудня 1998 року. Згідно Договору оренди № 64 від 01.02.2001 року (а.с.64-66) Управління освіти Чернігівської міської ради передало ПП [PERSON] в строкове платне користування приміщення, розташоване по [ADDRESS], площею 811,23 кв.м. для вирощування овочів. Строк дії договору - з 1 лютого 2001 року по 1 лютого 2004 року (а.с.64-66). Додатковими угодами строк дії договору було продовжено до 01.04.2005 року. Згідно договору № 9351 на водопостачання та водовідведення від 15.07.2008 р. (а.с.117-118) КП «Чернігівводоканал» надає послуги з водопостачання та водовідведення ФОП [PERSON] за адресою [ADDRESS]/15 (теплиця). Згідно договору про надання послуг з централізованого опалення та водонагрівання від 01.10.2008 р. (а.с.114-115) ВАТ «Облтеплокомуненерго» надає [PERSON] послуги з централізованого опалення та водо нагрівання за адресою: [ADDRESS] площею 89,9 кв.м. [PERSON] отримує комунальні послуги за вказаною адресою (а.с.67-69, 119-120). Крім того, згідно договорів, з 14.11.2008 року СПЛ [PERSON] надаються послуги - підключення до мережі Інтернет (а.с.121-122). [PERSON] отримує також послуги електрозв'язку (а.с.123). Отже, по справі встановлено, що [PERSON] фактично дійсно проживає в підсобному приміщенні площею 89,9 кв.м. за адресою [ADDRESS], і що наявні підстави для того, щоб вказане приміщення вважалося її житлом у розумінні статті 8 Європейської Конвенції. Більше того, суд переконався у тому, що [PERSON] не мала житла у якому-небудь іншому місці. Офіційно зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є м. Чернігів, вул. Одеська, 16 (а.с.26), але за вказаною адресою [PERSON] не проживає, що визнає позивач по справі - Чернігівська міська рада. Вказаний будинок має загальну площу 61,4 кв.м., житлову площу 47,3 кв.м., має один вхід та одну кухню, складається з 4-х житлових кімнат площею 8,3 кв.м., 10,0 кв.м., 10,5 кв.м. і 18,5 кв.м.; в цьому будинку фактично проживають [PERSON] і його дружина [PERSON], [PERSON], його дружина [PERSON], [PERSON] зазначені обставини підтверджуються довідками голови вуличного комітету № 29 та актом, складеним комісією за участі голови вуличного комітету № 29.Отже, офіційно зареєстроване місце проживання відповідача не було її фактичним житлом. У статтях 8-11 Європейської Конвенції закріплено обмеження на здійснення таких прав, як права на повагу до приватного і сімейного життя, житла і до таємниці листування, права на свободу думки, совісті і віросповідання, право на свободу вираження поглядів, право на свободу мирних зібрань та на свободу об'єднання з іншими. Обмежуючи ці права, держава зобов'язана довести, що будь-яке обмеження накладається згідно із законом та є необхідним у демократичному суспільстві для певних суспільних цілей (захист публічного порядку, здоров'я та моралі, а також інтересів інших осіб). Коли розглядаються справи щодо захисту цих прав, які обмежені державою «згідно із законом», державі необхідно довести, що вона діяла на підставі національного закону, під яким розуміється як статутне (акт парламенту), так і загальне право. При тлумаченні слів «необхідні в демократичному суспільстві» потрібно враховувати відповідне тлумачення Європейського Суду, який вважає, що, коли втручання держави виправдане нагальною суспільною необхідністю і при цьому є пропорційним визначеній законній меті, пояснення, які надаються представниками держави для виправдання своїх дій, мають виправдовувати цю необхідність і бути суттєвими. Чернігівською міською радою, яка є управителем комунального майна, не доведено наявності суспільної потреби у вказаному приміщенні для територіальної громади м. Чернігова, та пропорційності таких дій визначеній законній меті. Будівля площею 89,9 кв.м., яка використовується [PERSON] для проживання, підтримується нею в належному стані, забезпечується за її рахунок необхідними комунальними послугами, і є житлом [PERSON] в розумінні ст. 8 Європейської Конвенції. За таких обставин належить враховувати вимоги статті 109 ЖК про те, що громадянам, яких виселяють із займаного жилого приміщення, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, у даній справі відсутні підстави для обмеження права [PERSON] на недоторканість житла, гарантоване їй ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч.4 ст.311 ЦК України шляхом її виселення без надання іншого житлового приміщення та позбавлення її житла. Зважаючи на наведене, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2015 року в частині задоволення позову Чернігівської міської ради до [PERSON] про зобов'язання повернути нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] територіальній громаді м. Чернігова у особі Чернігівської міської ради шляхом примусового виселення та стягнення з [PERSON] на користь Чернігівської міської ради судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. належить скасувати, та відмовити в задоволенні позову в цій частині. При цьому належить стягнути з Чернігівської міської ради на користь [PERSON] 267 грн. 96 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді. В той же час суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] до Чернігівської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.10.2014 року, згідно з яким будівля за адресою [ADDRESS], загальною площею 849,2 кв.м., є власністю Територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради, не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Вимоги [PERSON] про видачу вказаного свідоцтва з порушенням вимог ст.. 376 ЦК України не знайшли підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Outcome: partial