Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивачам на праві приватної спільної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстрований позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Відповідач [PERSON] фактично не проживає у даній квартирі з моменту реєстрації, виїхала за кордон і не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла. Реєстрація місця проживання відповідача в квартирі порушує права позивачів як власників, а саме володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому позивачі звернулися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечила щодо заочного розгляду справи. До судового засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялась судом належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечила проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 31.03.1997 року (а.с. 4). Згідно відомостей Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 16.07.2020 року, які надані на запит суду щодо встановлення зареєстрованого у законному порядку місця проживання відповідача [PERSON] вбачається, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28-29). Відповідно до довідок №2588 від 03.07.2020 року, №2091 від 24.07.2020 року, виданих ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 38-39). Вказане також підтверджується актами №12324 від 01.07.2020 року, №12412 від 24.07.2020 року відповідно до яких встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , однак [PERSON] за даною адресою не проживає з 1989 року (а.с. 35, 42). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наведене свідчить про те, що при вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності такої особи та поважність причини цієї відсутності. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позивачі надали суду належні та допустимі докази на підтвердження факту, що відповідач по справі [PERSON] зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак не проживає в ній з 1989 року без поважних причин, не сплачує за комунальні послуги. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позов слід задовольнити, оскільки, відповідач за вказаною адресою не проживає з 1989 року без поважних причин, а наявність реєстрації [PERSON] порушує права та інтереси позивачів щодо володіння та розпорядження належною їм власністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved