Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 21.10.2004 року відбуває покарання в Городищенській виправній колонії (№96). З цього дня і до 2009 року працівники установи щоденно били позивача, проводили катування та знущання. Так, з 2006 року і по 2009 рік його виводили з камери головою донизу, висловлювали погрози. Також, через сусідство у камері з засудженим, хворим на туберкульоз, позивач захворів на зазначену хворобу. Внаслідок описаних протиправних дій та нелюдського поводження у позивача розвинулися хронічні невиліковні хвороби: тромбофеліт з ураженням внутрішніх вен з ураженням правої нижньої кінцівки; виникла косоокість. У позивача виникли відчуття неповноцінності, невпевненості, сталося порушення сну. Цими діями позивачеві була спричинена моральна шкода, яка визначена позивачем у розмірі 320 000 грн. За наведеного позивач просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 320 000 грн. - компенсація за завдану моральну шкоду. Також просив звільнити його від сплати судових витрат покликаючись на відсутність коштів для сплати судового збору. Надалі позивач подавав заяви про збільшення компенсації моральної шкоди - до 400 000 грн. (а.с. 53, т.1), і останньою заявою (а.с. 288, т.1) визначив її розмір 500 000 грн. Були заявлені клопотання про допит свідків, витребування доказів, розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку. Представник відповідача відзив не подав. Була подана заява про застосування строків позовної давності. Зазначають, що позивач пропустив строки звернення до суду. Так, позивач зазначає про те, що події та негативні щодо нього мали місце з 21.10.2004 року і по 2009 рік. З урахуванням положень ст. ст. 253, 257, 267 ЦК України такий строк на звернення до суду сплив у 2012 році. А позивач звернувся до суду у 2016 році. З урахуванням ч.4 ст. 267 ЦК України просять відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Додав, що тяжкі наслідки для здоров`я позивача наступили у 2016 році, після чого він вирішив звернутися до суду з зазначеним позовом. Представники відповідача позов не визнали. Пояснили суду, що позивач не скаржився на неправомірні дії працівників установи відбування покарань. Їм не відомо про те, щоб будь-хто з працівників установи спричиняв позивачеві тілесні ушкодження. Також просять врахувати подану заяву про застосування строків позовної давності. В подальшому просили справу розглядати без їх участі. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач 21 жовтня 2004 року прибув до Городищенської виправної колонії УДПтС України в Рівненській області (№96), що в селі Городище Рівненського району Рівненської області. На даний час назва установи - Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)». Позивач зазначає, що з часу прибуття до Городищенської виправної колонії УДПтС України в Рівненській області (№96), і до 2009 року йому щодня спричинялися тілесні ушкодження: позивача били, проводили катування та знущання, умисно виводили з камери головою донизу, і це все стало причиною виникнення у позивача низки невиліковних хвороб. А це, у свою чергу, стало причиною заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка була визначена у сумі 500 000 грн. Моральна шкода полягала в тому, що у позивача з`явилася невпевненість у собі, позивач почав відчувати власну неповноцінність; було порушення сну; позивач отримав негативні наслідки у виді набутих невиліковних хвороб. Але вищезазначені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] надав суду показання про те, що він бачив як били позивача, але не бачив того, хто саме спричиняв позивачеві тілесні ушкодження. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] надав суду показання про те, що з 2004 року до позивача застосовувалися насильницькі дії. Проте свідок не зазначив, хто саме штовхав позивача, підганяв його палицею чи принижував. Також не окреслив ці події чітким проміжком часу. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] надав суду показання про те, що бачив як били позивача у дворі на прогулянці, та у коридорі. Проте свідок не зазначив, коли саме це відбувалося, та хто спричиняв позивачеві тілесні ушкодження. Представник відповідача - [PERSON] пояснив суду, що у позивача відсутня косина очей; крововиливи у склери ока - не підтвердилися. В підлітковому віці позивач мав три черепно-мозкові травми. До Городищенської виправної колонії УДПтС України в Рівненській області (№96) потрапив у віці 35 років. Будь-яких травм за час відбування покарання зафіксовано не було. Щодо туберкульозу - то позивач раніше хворів на пневмонію, після захворювання повністю вилікувався. Представник відповідача має медичну освіту та додатково пояснив, що не вбачає причинно-наслідкового зв`язку з тими хворобами, що наявні чи були у позивача з неналежними умовами утримання чи від нанесення тілесних ушкоджень позивачеві невідомими особами. При прийнятті рішення суд зважає на наступне. Стаття 16 Цивільного Кодексу України встановлює захист цивільних прав та інтересів судом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування шкоди. Підставою для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності є склад цивільного правопорушення, який складається з: ?протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; ?шкоди, завданої такою поведінкою; ?причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; ?вини особи, яка заподіяла шкоду, у виді умислу або необережності. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За положеннями частини 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. При розгляді справи не було встановлено, що в результаті неправомірних дій саме працівників Городищенської виправної колонії УДПтС України в Рівненській області (№96) в період часу з 21.10.2004 року по 2009 рік по відношенню до позивача останній отримував тілесні ушкодження, зазнавав психологічного тиску, що призвело в подальшому до захворювань, та до заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач не був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні; позивач не надав суду доказів того, що по відношенню до працівників Городищенської виправної колонії УДПтС України в Рівненській області (№96) - на даний час Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» наявний обвинувальний вирок, що набрав законної сили, за яким їх визнали винуватими у вчиненні злочину по відношенню до позивача за заподіяння йому тілесних ушкоджень. Згідно висновку експерта № 45 від 07.07.2017 року, наявність якого не заперечував позивач, судово-медична експертна комісія не вбачає у наявних захворюваннях [PERSON] їх посттравматичного походження, оскільки будь-які тілесні ушкодження на його тілі в наданих медичних документах не відмічено. Покликання на цей висновок міститься у постанові слідчого (а.с. 147, т.1) про відмову у задоволенні клопотання про визнання потерпілим. Зазначена постанова не була оскаржена позивачем. За наведеного суд не знаходить підстав для задоволення позову через його недоведеність. Щодо заяви про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Законодавець зазначає, що значення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (стаття 261 ЦК України). При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав. Отже, обов`язок доведення часу, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення свого права, покладається на позивача. Позивач зазначає, що порушення його прав розпочалося у жовтні 2004 року, і щоденно тривало протягом жовтня 2004 року та по 2009 рік. А група інвалідності йому була встановлена у 2016 році як наслідок протиправних дій щодо нього, які тривали з жовтня 2004 року та по 2009 рік. Позивач зазначає про те, що моральна шкода йому була заподіяна від побоїв та знущань, що мали місце з жовтня 2004 року та по 2009 рік. До суду він звернувся 01.09.2016 року. Зважаючи, що станом на час звернення до суду минули строки позовної давності, то представники відповідача просили застосувати положення ч.4 ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову. Але, оскільки суд дійшов висновку про те, що позов є недоведеним, то у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.

Outcome: dismissed