Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, Орган опіки та піклування Виконкому Покровської районної в місті ради про заборону виїзду за кордон малолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є батьком [PERSON] , матір`ю якого є відповідачка [PERSON] . На даний час відповідачка готується до виїзду за кордон з їх сином. Жити в Україні вона не планує, а тому є підстави вважати, що в разі виїзду за кордон з дитиною відповідачка не повернеться і він втратить можливість бачити сина. Позивач бажає утримувати свою дитину, піклуватись про сина, проводити з ним час. Дії відповідача щодо виїзду на постійне місце проживання з дитиною за кордон без дозволу батька порушує його право на батьківство та піклування про сина. Тому він просив заборонити виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] за кордон до досягнення останнім 16-річного віку без нотаріально засвідченого дозволу батька [PERSON] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено її до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 13 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини про які він зазначив в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень вони посилались на те, що рішенням Виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради від 21 листопада 2018 року № 484, було встановлено місце проживання дитини з матір`ю та надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України. [PERSON] має постійне місце проживання, працює, та не має бажання та мети виїхати з сином за кордон на постійне місце проживання. Вказані твердження позивача є його припущенням, які нічим не підтверджуються. Представник третьої особи Медякова О.М. не підтримала позовні вимоги, зазначивши, що задоволення позовних вимог порушить інтереси неповнолітньої дитини. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду та свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2007 року по 24 квітня 2012 року, що підтверджується копією Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2012 року справа № 0413/559/2012, 2/0413/1468/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Від шлюбних відносин позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 09 серпня 2018 року (актовий запис № 1567 від 23 грудня 2009 року). Рішенням Виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради від 21 листопада 2018 року № 484, підтверджено місце проживання дитини сторін [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] для її тимчасового виїзду за межі України. Відповідно до п.3 вказане рішення набирає чинності 05 грудня 2018 року та діє протягом одного року. На даний час, вказане рішення втратило чинність. При розгляді справи судом насамперед враховуються інтереси неповнолітньої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року ратифікованої Верховною Радою України зазначено, що малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. В силу ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Зважаючи на викладене, беручи до уваги факт підтвердження місця проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю, що також не заперечується і позивачем [PERSON] , суд вважає, що рішення Виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради від 21 листопада 2018 року № 484, та Висновок Виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради № 7/01-29/1833 від 11 травня 2019 року відповідає інтересам дитини та не порушує законних прав батька - позивача [PERSON] , який має можливість брати участь у його вихованні, тому позов є не обґрунтованим. Наданими відповідачкою письмовими доказами, які суд приймає як належні та допустимі, підтверджено факт наявності стійких соціальних зв`язків в місті Кривому Розі, що може свідчити про відсутність наміру відповідачки виїхати з сином за кордон, на постійне місце проживання. Зокрема цей факт знайшов своє доказове підтвердження в наданій суду Довідці з місця роботи Широківського районного сектору Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуації у Дніпропетровській області згідно якої [PERSON] має постійне місце роботи. Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] де постійно мешкає разом з матір`ю. Крім того відповідно до Характеристик з місця навчання [PERSON] навчається та приймає активну участь у житті школи та класу в КЗШ І-ІІІ ступенів № 93, відвідує спортивну секцію КПНЗ «ДЮСШ №6». В силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, не наведено в судовому засіданні переконливих аргументів, в підтвердження позовних вимог. Вирішення питання щодо заборони малолітньому [PERSON] , 2009 р.н. в майбутньому перетинати державний кордон України, з підстав, що ґрунтуються лише на припущеннях позивача, без належних доказів, які б свідчили про протиправність такого перетину є на думку суду неприпустимим та суперечить інтересам дитини. Крім цього слід зазначити, що відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 №57 (в редакції від 21.02.2018 р.), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Враховуючи положення зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий, у визначених законом випадках, на конкретний лише одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до наведених норм законодавства визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю не може бути вирішено шляхом фактичного надання за рішенням суду дозволу на постійний виїзд малолітньої дитини за кордон, оскільки існує процедура отримання дозволу на виїзд на постійне місце проживання в іншу країну. Таким чином, за загальним правилом згода обох батьків на перетин дитиною державного кордону України для довготривалого перебування за кордоном визначена чинним законодавством (аналогічний висновок зазначений в Постанові ВС від 24 січня 2019 року справа № 359/10337/16-ц провадження № 61-25047св18). За таких обставин, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed