Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

В квітні 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Узинська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, посилаючись на наступні обставини. 09 травня 1981 року їхні батьки, [PERSON] та [PERSON] одружилися, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 28.01.2021 року. Після реєстрації шлюбу мамине прізвище стало [PERSON] . В 1983 році їхні батьки придбали старий житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07 грудня 1983 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1053. Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської районної ради народних депутатів № 54 від 25.03.1985 року їхньому батькові, [PERSON] , як члену колгоспу, було дозволено будівництво нового будинку та необхідних господарських споруд замість старих. А тому батьки, перебуваючи в шлюбі, на місці старого будинку збудували новий будинок. Відповідно до акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 25 січня 1992 року, було прийнято в експлуатацію домоволодіння, яке складається з будинку житловою площею 45,3 кв.м. корисною площею 76,9 кв.м., з надвірними будівлями, які складаються з сараю, гаража та криниці за адресою [ADDRESS] . Незважаючи на те, що даний будинок будували чоловік та дружина, право власності на даний будинок та господарські будівлі відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 24 жовтня 1992 року оформлено на чоловіка - [PERSON] . У постанові Верховного Суду від 29.07.2020 року у справі №523/12010/16-ц зазначається, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Дана норма свідчить про те, що даний будинок належав на праві спільної сумісної власності їхнім батькам, [PERSON] та [PERSON] , їх частки у праві власності на будинок є рівними, тобто по 1/2 кожному. Відповідно до свідоцтва про смерть їхня мати, [PERSON] , померла [INFO] . Вони, її діти, позивачі по справі, а також відповідач по справі [PERSON] , тобто їх батько, як спадкоємці першої черги, мають право на спадкування належного їй майна, тобто 1/2 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складає 1/6 частину домоволодіння для кожного спадкоємця. Вони, позивачі по справі, звернулися до Узинської міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини з наміром оформити спадщину на частину будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка по закону належить померлій матері. Тобто вони - Позивачі, мають намір оформити право власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування за законом по 1/6 кожному. Однак, батько заперечує проти спадкування майна після смерті матері та не надає їм жодних документів щодо права власності на будинок. Просили суду визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] [INFO] ; ідентифікаційний номер [NUMBER] , після померлої [INFO] [PERSON] , визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , після померлої [INFO] [PERSON] та стягнути з Відповідача судові витрати по справі ( а. с.1-4 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 32 ). Ухвалою судді від 14.04.2021 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Узинська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом була залишена без руху ( а.с.35-37 ). 28 квітня 2021 року за вх. № 20109 судом отримано на виконання ухвали від 14.04.2021 року документи ( а. с. 40, 41-49 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 06 травня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 51 ). 09 червня 2021 року за вх. № 26902 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 52 ). Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 11 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Узинська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 13 липня 2021 року ( а. с. 53-54 ). 13 липня 2021 року в підготовчому засіданні було оголошено перерву до 13.09.2021 року для надання часу для мирного врегулювання ( а. с. 60-62 ). Ухвалою суду від 13.09.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 07.10.2021 року ( а. с. 72-73 ). В судове засідання позивачі не з`явилися, 07.10.2021 року за вх. № 47194 судом отримано заяву від представника позивачів - адвоката Коннової Н.І. в якій остання просила проводити розгляд справи без її участі та участі позивачів. Позов підтримують в повному обсязі і просять його задовольнити. Судові витрати просили залишити за позивачами. Відповідач в судове засідання не з`явився, 07.10.2021 року за вх. № 47191 судом отримано заяву, в якій останній просив розгляд справи 07.10.2021 року проводити без його участі. Позов визнає в повному обсязі. Судові витрати просить покласти на позивачів за їх згодою. Третя особа Узинська міська державна нотаріальна контора в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, з якого вбачається, що судову повістку було отримано уповноваженою особою 23.09.2021 року. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчить наявне свідоцтво про смерть, серія [NUMBER] від 05.02.2020 року ( а. с. 10 ). Позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] є дітьми померлої, що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження ( а. с. 6, 8 ) та свідоцтвом про одруження [PERSON] ( а. с. 9). Крім того, відповідач по справі [PERSON] , [INFO] є батьком позивачів, що підтверджується вищевказаним свідоцтвами про народження останніх. Встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] позивачі, які є спадкоємцями разом з відповідачем першої черги звернулися до Узинської міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини з наміром оформити спадщину на частину будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка по закону належить померлій. Так, 09 травня 1981 року батьки позивачів, [PERSON] та [PERSON] одружилися, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 28.01.2021 року. Після реєстрації шлюбу прізвище їх матері стало [PERSON] ( а. с.12 ). В 1983 році батьки позивачів придбали старий житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07 грудня 1983 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1053 ( а. с. 14-15 ). Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської районної ради народних депутатів № 54 від 25.03.1985 року, [PERSON] , як члену колгоспу, було дозволено будівництво нового будинку та необхідних господарських споруд замість старих ( а. с. 16 ). Відповідно до акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 25 січня 1992 року ( а. с. 20 ), було прийнято в експлуатацію домоволодіння, яке складається з будинку житловою площею 45,3 кв.м. корисною площею 76,9 кв.м., з надвірними будівлями, які складаються з сараю, гаража та криниці за адресою [ADDRESS] та рішенням виконавчого комітету Узинської міської ради від 09.09.1992 року з № 58 затверджено акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку за вищевказаною адресою ( а. с.21 ). Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 24 жовтня 1992 року, право власності оформлено на [PERSON] ( а. с.19 ). Зазначене підтверджується і відповіддю на запит адвоката, яке надано 15.03.2021року за вих. № 616 КП КОР «Південне БТІ», в якому зазначено, що відповідно до паперових носіїв станом на 01.01.2013 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про права власності на житловий будинок від 24.10.1992 року, виданого виконкомом Узинської міської ради ( а .с. 22 ). Постановою державного нотаріуса Узинської міської державної нотаріальної контори від 20 серпня 2021 року відмовлено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя померлій [PERSON] , яка померла [INFO] ( а. с. 69-70 ). Звертаючись до суду з вищевказаним позовом позивачі зазначають, що у разі відмови нотаріуса в оформлені свідоцтва про право на спадщину, право на спадкове майно визнається у судовому порядку. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У силу ст. ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Постановою державного нотаріуса Узинської міської державної нотаріальної контори від 20 серпня 2021 року відмовлено у видачі свідоцтв на право власності у спадщині на майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , мотивуючим тим, що померла не була титульним власником. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 4 «Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України» ЦК України застосовується до тих прав і обов`язків, які виникли до набрання чинності цього кодексу та продовжують існувати після набрання ним чинності. У постанові Верховного Суду від 29.07.2020 року у справі № 523/12010/16-ц зазначається, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. У постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р. зазначене те, що діє абсолютна презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначене підтверджується і висновком, який викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19). Отже, зазначене свідчить про те, що будинок за адресою: [ADDRESS] належав на праві спільної сумісної власності померлій [PERSON] та [PERSON] , де їх частки у праві власності на вказаний будинок є рівними, тобто по 1/2 кожному, так як матеріали справи підтверджують придбання його в період шлюбу подружжя. Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Закону на підставі письмової заяви спадкоємця, яка прийняла спадщину, у свідоцтві про право власності може бути визначено і частка померлого у спільній власності. У пункті 3 розділу 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, зазначено, що одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву про те, що він претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно не є особистою приватною власністю спадкодавця. Не має права відмовитись від своєї частки у спільному майні той із подружжя, який пережив, на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна. Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6 розділу 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав. Вказане покладає на суд обов`язок захистити права учасників (вирішити спір) у спосіб, що забезпечить реальну практичну можливість отримати юридичний результат, реалізувати своє право, задовольнити інтерес де-юре та де-факто. Так, відповідно до практики ЄСПЛ зміст зобов`язань за ст. 13 передбачає, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Таким чином, питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання за позивачами в порядку спадкування права власності на частину спадкового майна ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню з урахуванням приписів чинного законодавства та висновків суду у цій справі. Окрім цього, судом враховано те, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги позивачів, що підтверджується відповідною заявою останнього, спрямованої на адресу суду. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved