Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернувся до відповідача з вказаним позовом посилаючись на те що працював у Комунальному закладі «Навчально-виховний комплекс ім. Т.Г.Шевченка Херсонської обласної ради» (далі КЗ «НВК ім. Т.Г.Шевченка ХОР») на посаді начальника бази відпочинку «Білі крила». 02.03.2014 року позивач вимушений був написати заяву про звільнення з роботи за угодою сторін і в подальшому був звільнений 11.03.2014 року. Мотивами написання такої зави зазначив неправомірні дії головного бухгалтера та порушення при передачі матеріальних цінностей бази. Крім того, зазначив, що під час роботи йому з вересня неправомірно зменшили на 20% в зв'язку зі зміною типу навчального закладу. Про вказані зміни позивача в порушення вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України не повідомили за два місяці. Також з ним не був проведений розрахунок в день звільнення, а здійснений тільки 13.03.2014 року. Трудова книжка була надіслана йому поштою. Просив суд поновити строк звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, поновити його на посаді начальника бази відпочинку «Білі крила» КЗ «НВК ім. Т.Г.Шевченка ХОР», стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати в розмірі 2577 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8414,48 грн. та 5000 моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові, просили позов задовольнити, а також поновити строк звернення до суду. Представник позивача уточнив, що розрахунки у позові здійснені на час його подачі просив здійснити їх на час ухвалення судом рішення. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Зазначили, що позивач власноручно написав заяву з проханням звільнити його за угодою сторін, і був звільнений за цією підставою. Останній не навів поважних причин пропуску строків звернення до суду. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за 2 дні з 11 по 13 березня 2014 року був перерахований на картку позивача відповідачем добровільно у серпні 2014 року. Про скасування 20% надбавки позивач як і всі інші працівники був повідомлений. Інші позовні вимоги також вважали необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що працював завгоспом бази «Білі крила» про обставини звільнення позивача нічого не знає, оскільки на той час вже не працював. Зазначив, що про скасування 20% надбавки з вересня 2013 року був повідомлений керівництвом в телефонному режимі. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що працює головою профспілкового комітету, про обставини звільнення позивача нічого не знає. Зазначила, що про скасування 20% надбавки з вересня 2013 року працівники КЗ «НВК ім. Т.Г.Шевченка ХОР» були повідомлені на загальних зборах колективу які проводились влітку 2013 року. [PERSON] на вказаних зборах не було, чи повідомляли його про це і як не знає. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що працює головним бухгалтером КЗ «НВК ім. Т.Г.Шевченка ХОР». 12.07.2013 року вказаний навчальний заклад було перейменовано після чого змінився штатний розклад і всім працівникам було скасовано 20% надбавку за тип навчального закладу. 11.03.2014 року був наказ про звільнення позивача, а 13.03.2014 року з ним був проведений розрахунок. Про зняття надбавки знав весь колектив, з цього приводу проводились загальні збори є протокол. Телефонували позивачу щоб він забрав трудову книжку про що складені акти, але він не приїхав. Потім написали листа і направили трудову книжку поштою, також вимагали повернути документи та печатку бази. Отримали листа, що він не заперечує, щоб трудову книжку йому надіслали поштою. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що працює спеціалістом по кадрах КЗ «НВК ім. Т.Г.Шевченка ХОР». Коли звільнявся позивач він мав в день звільнення приїхати за трудовою книжкою, але він цього не зробив. Вона телефонувала йому в день звільнення, на наступний день та через день про що складені акти. Вона 14.03.2014 року відправила листа і він надіслав поштою заяву щоб йому трудову книжку вислали поштою, що і було зроблено. Порушень при звільненні позивача немає. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом з заяви позивача, наказу №100-К від 23.04.2012 року [PERSON] з цієї дати прийнятий на роботу начальником бази відпочинку «Білі крила» Комунального закладу «Херсонська загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів ім. Т.Г.Шевченка Херсонської обласної ради» з окладом 1648,80 грн. Аналогічні обставини вбачаються з копії трудової книжки позивача. З наказу №419-К від 13.08.2013 року вбачається, що рішенням Херсонської обласної ради №793 від 12.07.2013 року змінено назву КЗ «Херсонська загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів ім. Т.Г.Шевченка Херсонської обласної ради» на КЗ «Навчально-виховний комплекс ім. Т.Г.Шевченка» Херсонської обласної ради в зв'язку з цим з 01.09.2013 року скасовано нарахування та оплату сум на підвищення посадових окладів на 20% за тип навчального закладу окремим працівникам відповідно до інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівникам освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993 року №102. Зміна назви навчального закладу також відображена в трудовій книжці позивача. 02.03.2014 року позивач звернувся до керівництва КЗ «НВК ім. Т.Г.Шевченка ХОР» з заявою в якій просив звільнити його з займаної посади з 11.03.2014 року за угодою сторін. Причиною звільнення зазначив неправильну поведінку головного бухгалтера, неправильну передачу матеріальних цінностей бази. 11.03.2014 року наказом №64-К [PERSON] було звільнено з 11.03.2014 року з посади начальника бази відпочинку «Білі крила» КЗ «НВК ім. Т.Г.Шевченка ХОР» за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Аналогічне також вбачається і з трудової книжки позивача. Факт отримання трудової книжки позивачем визнавався в зв'язку з чим на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Факт власноручного написання заяви про звільнення за угодою сторін позивачем не заперечувався. Однак, останнім не надано суду належних та допустимих доказів того, що вказана заява була написана під будь-яким тиском в т.ч. керівництва відповідача в зв'язку з чим суд вважає безпідставними доводи позивача про неправомірність його звільнення і вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги в частині поновлення його на роботі. Суд також враховує, що про звільнення позивач дізнався в березні 2014 року, а позов подав тільки в липні 2014 року і без поважних причин пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Підстав для поновлення вказаного строку суд не вбачає. В частині вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати позивач посилався на той факт, що йому неправомірно з 01.09.2013 року була знята надбавка за тип навчального закладу про що він у встановленому законом порядку повідомлений не був. Відповідно до ч. 3-4 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Позивач після скасування вказаної надбавки зумовленого об'єктивними причинами (зміною назви та типу навчального закладу) продовжив роботу в зв'язку з чим суд вважає, що останній погодився на нові умови оплати праці. Разом з тим, відповідно до ст. 103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Як роз'яснив Верховний Суд України в абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч.3 ст.32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (ст.103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження. Позивач заперечував факт того, що був повідомлений про вказані зміни, представник відповідача стверджував, що позивач був обізнаний про це в телефонному режимі. Враховуючи, що відповідачем належних та допустимих доказів того, що позивач був обізнаний про ці зміни не надано, суд вважає, що з відповідача на користь позивача має бути стягнута вказана 20% надбавка за два місяці - строк передбачений законом на який був зменшений період попередження. Розмір вказаних виплат складає 289,80 грн. х 2 місяці = 579,60 грн. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на корись позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на думку суду задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що [PERSON] звільнений 11.03.2014 року, остаточний розрахунок з ним проведено 13.03.2014 року. Вказане визнавав в судовому засіданні представник відповідача, вказане також підтверджується постановою Дніпровського районного суду м. Херсона у справі №666/3965/14-п про адміністративне правопорушення відносно директора відповідача [PERSON] та платіжною відомістю №01.071 від 12.03.2014 року взятою на облік ГУ ДКС України в Херсонській області 13.03.2014 року. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 116-117 КЗпП України з відповідача на користь позивача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, тобто за 2 дні 12 та 13 березня 2014 року. Разом з тим, як вбачається з платіжної відомості №01.218 від 06.08.2014 року взятої на облік ГУ ДКС України в Херсонській області 07.08.2014 року під час судового розгляду відповідачем самостійно нарахований та перерахований позивачу його середній заробіток за вказані дні в сумі 146,68 грн. (згідно розрахунку викладеному в листі відповідача вих. №89 від 08.08.2014 року з яким суд погоджується). На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки виконані відповідачем добровільно. Суд не погоджується з доводами позивача та його представника про те, що неповідомлення позивача про скасування 20% надбавки за тип навчального закладу має наслідком нарахування її до дня винесення судом рішення і свідчить про не проведення з ним розрахунку при звільненні, а отже на думку представника позивача середній заробіток має бути стягнуто судом до 11.09.2014 року. Нарахування середнього заробітку на середній заробіток ст. 117 КЗпП України не передбачено. Також позивач та його представник в судовому засіданні посилалися на те, що позивачу неправомірно була затримана видача трудової книжки в зв'язку з чим має бути змінена дата звільнення та нарахований середній заробіток. Доводи представника позивача в частині зміни дати звільнення суд не приймає до уваги, оскільки вони не є предметом судового розгляду і такі позовні вимоги позивачем не заявлені. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Суд не вбачає вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу. При цьому суд враховує, що позивач постійно проживає в м. Скадовську, а місцезнаходженням відповідача є м. Херсон. Позивач до м. Херсона не приїжджав та навіть заяву про звільнення надіслав поштою. Також суд враховує, що відповідач телефоном повідомляв позивача про необхідність ознайомитись з наказом про звільнення та отримати трудову книжку про що свідчать акти №1 від 11.03.2014 року, №1 від 12.03.2014 року та №1 від 13.03.2014 року. 17.03.2014 року позивач надіслав відповідачу заву в якій просив надіслати його трудову книжку поштою, що і було зроблено. Доводи позивача про те, що він не мав змоги працевлаштуватися через несвоєчасне надання йому трудової книжки не підтверджені жодними доказами, крім того, з урахуванням актів він не був позбавлений можливості отримати її за місцезнаходженням відповідача особисто. На підставі викладеного,

Outcome: partial