Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 15 жовтня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 26 жовтня 2020 року. Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 01 липня 2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 13 531,34 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та Правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки [PERSON] уклавши з позивачем Кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, систематично порушувала свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, то така станом на 11 листопада 2019 року склала 15 597,76 грн, з яких: 6 144,45 грн - заборгованість за кредитом; 8 961,77 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 0,00 грн - заборгованість за комісією та 491,54 грн - заборгованість за пенею. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, направивши суду уточнену позовну заяву до справи № 304/1919/19 про стягнення заборгованості (а. с. 91-93, 94), та просив стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 липня 2014 року, що утворилася станом на 27 лютого 2020 року, у розмірі 13 753,81 грн, з якої 4 198,44 грн - заборгованість за кредитом; 9 219,51 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом та 335,86 грн - заборгованість за пенею. У свою чергу відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнала та заперечила проти задоволення позову через те, що у доданому як доказ до позову Додатку № 5 позивач надає «Извлечение из Условий и Правил предоставления банковских услуг, утвержденные приказом от 06.03.2010 № СП-2010-256», що викладені російською мовою (не дотримано умови обов`язковості застосування державної мови у публічних сферах суспільного життя), на яких відсутній її особистий підпис як доказ ознайомлення саме з даними Умовами та правилами надання банківських послуг. Крім цього зазначає, що у додатках до позовної заяви відсутній витяг з Тарифів банку, натомість у тексті позовної заяви є посилання на сайт АТ КБ «ПриватБанк», на якому, начебто, містяться тарифи банку, однак за вказаною адресою сайту містяться Тарифи банку, які діють на сьогоднішній день та архівні тарифи з 01.04.2012, але відсутні тарифи, які діяли на час підписання нею Анкети-заяви від 13 лютого 2007 року. за таких обставин вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також відповідач вказує на те, що ні у заяві позичальника від 13 лютого 2007 року, ні у Генеральній угоді від 01 липня 2014 року розмір пені та порядок її сплати не визначено, в той час як банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню за порушення зобов`язань з погашення кредиту. Вважає позов безпідставним, оскільки нею сплачувалися кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом та заборгованості по відсотках за користування кредитом, в той час як банк без її відома збільшував кредитний ліміт, що вважає незаконним. Протягом всього часу банк не надсилав їй ні повідомлення про заборгованість, ні вимогу про усунення порушень кредитного договору, ні повідомлень про зменшення чи збільшення кредитного ліміту. На підставі наведеного просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» подало відповідь на відзив, в якому посилається на те, що позивач зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, в той час як відповідач такі умови порушив та не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Банк пішов назустріч відповідачу та підписав Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, за якою було списано процентів у розмірі 969,30 грн, комісії - 189,25 грн та штраф на 737,77 грн, а відтак загальна сума заборгованості склала 14 571,34 грн. Крім цього за вказаною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року, до суду надано копію такої, з якої чітко вбачається вся необхідна для отримання кредитної картки інформація, чітко зазначена поточна процентна ставка у розмірі 1,5 % (18 % на рік), вказано розміри штрафів тощо. Відтак підписанням вказаної Генеральної угоди відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, які разом з Тарифами є кредитним договором. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі, такі відповідачем не спростовані, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначалися. Навпаки, відповідно до виписки по рахунку вбачається поповнення кредитного рахунку, що підтверджує надання банком кредитного ліміту та сплату відповідачем відсотків за його користування. Щодо нарахування пені банк зазначає, що 30.09.2014 наказом СП-2014-6951966 від 30 вересня 2014 року внесено зміни до умов договору, а саме з 01.10.2014 у разі виникнення прострочених зобов`язань за договором реструктуризації банком нараховується пеня, розмір якої складає 4 % від суми заборгованості за кредитом. Також зазначає, що предметом позову, який підлягає доказуванню, є розмір заборгованості за Генеральною угодою від 01 липня 2014 року і банк надав суду докази щодо наявності заборгованості за таким, відповідач у свою чергу такі докази не спростував. Вказана Угода має усі ознаки окремого кредитного договору відповідно до вимог ЦК України та інших законів, у зв`язку з чим посилання відповідача на відсутність тарифів за анкетою 2007 року є безпідставні. Крім цього здійснюючи погашення заборгованості, відповідач визнавав заборгованість за договором та погоджувався з умовами такого. На підставі вищенаведеного просить задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Представник позивача Данило Ю.Ю. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, посилаючись на обставини позову та відповіді на відзив. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечили та просили у задоволенні такого відмовити у повному обсязі за наведених у відзиві обставин. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно зі статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У судовому засіданні встановлено, що 01 липня 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н (далі - Угода), за умовами якої сторони погодили зменшити розмір заборгованості, а саме проценти на 969,3 грн, комісію на 189,25 грн, пеню на 0,0 грн та штраф на 737,77 грн, у зв`язку з чим заборгованість за Кредитним договором №SAMDN40000011510446 від 13 лютого 2007 року склала 14 571,34 грн з кінцевим терміном повернення 31 липня 2016 року (а. с. 10, зворот). Згідно п. 2.1. Угоди банк надає позичальнику кредит в сумі 13 531,34 грн на строк 24 місяці з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі у сумі 13 531,34 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення, сплати процентів у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані у Заяві, Умовах та Правилах строки. Разом з цим встановлено, що відповідач [PERSON] порушила зобов`язання за вказаною Угодою, а відтак заборгованість за нею станом на 27 лютого 2020 року склала 13 753,81 грн, з якої 4 198,44 грн - заборгованість за кредитом; 9 219,51 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом та 335,86 грн - заборгованість за пенею (а. с. 94, зворот). В той же час право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. У пункті 2.1. Угоди від 01 липня 2014 року сторони погодили, що кредит в сумі 13 531,34 грн видається на строк 24 місяці з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року. За користування кредитом передбачена сплата відсотків у розмірі 1,5 % на місяць, а погашення кредиту здійснюється шляхом внесення у період з 01 по 25 число кожного місяця щомісячного платежу в сумі 677,11 грн. Крім того пунктом 2.2 Угоди передбачено, що згідно статей 212, 611, 651 ЦК України при порушення позичальником строків повернення заборгованості зазначених у цій Генеральній угоді більш ніж на 31 день, по зобов`язанням строк яких не настав, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи із 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в сумі 1 896,32 грн. Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини), за яких строк повернення кредиту змінюється. В той же час встановлено, що кредит видано на строк 24 місяці з 01 липня 2014 року по 31 липня 2016 року, а відтак право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилось зі спливом строку кредитування, а саме з 01 серпня 2016 року. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 4 198,44 грн, а також відсотками за користування таким, що були нараховані банком в межах строку кредитування у сумі 5 008,02 грн. Крім того умови Генеральної угоди не визначали розмір пені, заявленої банком до стягнення. Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 30 вересня 2014 року №СП-2014-6951966. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, укладаючи з банком Генеральну угоду датовану раніше - 01 липням 2014 року. Враховуючи викладене, а також те, що нарахування та відповідно стягнення пені не передбачено і самою Генеральною угодою, відсутні й підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем [PERSON] банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Відтак у частині позовних вимог про стягнення пені у розмірі 335,86 грн також слід відмовити за недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial