Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

В липні 2020 року позивач звернувся із означеним позовом до суду, вказавши, що 04 січня 2018 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким він передав у борг останньому 8500 доларів США на строк до 04 липня 2018 року. На підтвердження укладення такого договору відповідачем виконано письмову розписку, в якій він також зобов`язався щомісяця сплачувати позивачу 9 % від суми позики, що становить 765 доларів США, до моменту повного повернення основного боргу. Оскільки відповідач протягом значного часу не повертав вказані суми коштів позивачу, сторони за спільною згодою продовжили строк дії договору позики до 04 жовтня 2018 року, а також додатково узгодили, що у разі несплати повної суми боргу відповідач зобов`язується передати позивачу будинок, розташований по [ADDRESS] . Крім того позивач в 2018 році передав для відповідача в борг 6000 доларів США, що підтверджується розпискою від 22 серпня 2019 року та зобов`язався повернути суму позики до 10 вересня 2019 року. Однак взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав та у добровільному порядку повернути заборгованість не бажає, а тому позивач просив, із урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути на його користь з відповідача основні суми боргу за двома договорами позики у загальному розмірі 400\~000 грн., а також понесені ним судові витрати в загальному розмірі 11\~211, 10грн. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. При цьому зауважив, що відповідач по борговій розписці від 04.01.2018 року проводив оплату відсотків, а саме по 765 доларів США протягом шести місяців, після чого припинив проводити оплату, в зв`язку з цим основна сума боргу за двома розписка не повернута. З метою повернення коштів, просить стягнути суму боргу в національній валюті з розрахунку- за борговою розпискою від 04.01.2018 року в розмірі 237\~065грн, що еквівалентно 8500 доларів США станом на дату укладення договору та за борговою розпискою від 22.08.2019 року 163560грн, що еквівалентно 6000 доларів США станом на 30.12.2018року (первинна дата повернення боргу, обумовлена розпискою). Разом з тим, зважаючи на заявлені позовні вимоги про стягнення суми боргу в загальному по двох договорах позики в розмірі 400000грн., вказував на добровільне зменшення ним суми боргу за договором позики (розписка від 22.08.2019 року) та наполягав на стягненні за цим договором боргу в розмірі 162 935грн. Відповідач в суді позовні вимоги визнав частково. Вказав, що в дійсності отримав від позивача за договором позики 8500 доларів США, які зобов`язався повернути до 04.07.2018 року, а в подальшому сторонами продовжувалися строки повернення боргу до 04.10.2018 року, а в подальшому до грудня 2018 року. На виконання своїх обов`язків повернув позивачу 2500доларів США основного боргу, при цьому передача коштів відбувалася як особисто так і за допомогою міжнародних фінансових компаній. Заперечував щодо отримання ним коштів за розпискою від 22.08.2019 року, пояснюючи тим, що така була написана на підтвердження залишку боргу за попередньою розпискою від 04.07.2018 року та на вимогу позивача. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом\~ст.\~627\~ЦК України відповідно до ст.\~6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частини 1 статті 1050 ЦК України\~у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до\~ч.2 ст.625\~ЦК \~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 04 січня 2018 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 8500 доларів США з кінцевим строком повернення до 04 липня 2018 року, що підтверджується відповідною розпискою від 04 січня 2018 року, написаною відповідачем [PERSON] (а.с.40) За цією ж розпискою [PERSON] зобов`язався сплачувати позивачу 9 % від суми позики, що становить 765 доларів США, до моменту повного повернення основного боргу. В подальшому строк дії вказаного договору між сторонами було продовжено до 04 жовтня 2018 року, крім того, відповідач зобов`язався у разі несплати ним боргу передати позивачу будинок, розташований по [ADDRESS] , а також сплатити проценти. Вказані обставини сторонами не оспорюються, крім того відповідач підтвердив суду, що позивачем була передана для нього означена сума коштів у валюті, а саме в доларах США. Крім того, у 2018 році [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 доларів США та зобов`язався повернути їх до 31.12.2018 року. В подальшому строк виконання зобов`язання продовжено до 10.09.2019 року, що підтверджується письмовою розпискою від 22 серпня 2019 року (а.с.43). Звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення боргу з відповідача по означених двох боргових документах в загальному розмірі 400000грн., позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив вимоги щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 04.01.2018 року (дата передачі коштів за розпискою від 04.01.2018р.) та станом на 30.12.2018 року (дата попереднього дня перед завершенням строку дії договору за розпискою від 22.08.2019р.), що відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 340/385/17 провадження № 14-495цс19 від 27.11.2019 року. Такі вимоги позивача, з огляду на вищезазначені положення законодавства, є обґрунтованими та ґрунтуються на нормах закону. При цьому судом приймається до уваги, що будь-яких належних та допустимих доказів в заперечення вказаних обставин, зокрема, щодо відсутності заборгованості за означеними договорами позики, відповідачем не надано. Враховується і те, що такі договори недійсними не визнавалися та відповідачем не оскаржувалися. Крім того, [PERSON] не оспорював факти написання ним особисто означених боргових документів. Доводи відповідача про те, що\~\~боргова розписка від 22.08.2019 року написана ним внаслідок психологічного тиску зі сторони позивача і є безгрошовою, не ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах. \~ \~ \~ \~При цьому, суд враховує показання свідка [PERSON] , який підтвердив свою присутність восени 2018 року при передачі [PERSON] коштів в розмірі 6000 доларів США для [PERSON] , а в подальшому, з огляду на те, що останній ухилявся від виконання грошових зобов`язань, в серпні 2019 року відповідачем також в його присутності виконано розписку, якою останній підтвердив факт отримання ним вказаних коштів. Також, суд відхиляє доводи сторони відповідача з приводу того, що розписка від 22.08.2019 року була виконаним на підтвердження залишку заборгованості за розпискою від 04.01.2018 року та при цьому враховує, що наявність оригіналів боргових розписок у позивача свідчить про те, що боргові зобов`язання по обох договорах не виконанні. Крім того будь-яких доказів, які б беззаперечно вказували на продовження строків виконання боргових зобов`язань за розпискою від 04.01.2018 року до грудня 2018 року відповідачем не надано, в зв`язку з чим не спростовано посилання позивача про виникнення двох самостійних договорів позики. З цих же підстав суд відхиляє доводи відповідача про часткове погашення ним основної суми боргу за борговою розпискою від 04.01.2018 року в розмірі 2000 доларів США, а також враховує, що згідно умов вказаного договору останній зобов`язувався крім основної суми боргу, здійснювати оплату відсотків в розмірі 9% від суми, що еквівалентно 765 доларам США до повного повернення суми боргу. Сторонами не заперечувався факт сплати відповідачем протягом шести місяців з часу укладення договору позики від 04.01.2018 року відсотків за користування коштами. Доказів того, що позивач змінив умови договору в силу яких відповідач здійснював погашення лише основної суми (тіла кредиту), внаслідок чого розмір заборгованості за договором позики від 04.01.2018 року зменшився до 6000 доларів США відповідач не представив. Судом в підтвердження вказаних обставин не можуть бути прийняті показання свідка [PERSON] , який хоча і підтверджував обізнаність про боргові зобов`язання відповідача перед позивачем в розмірі 8500 доларів США, проте не був очевидцем передачі грошових коштів від позичальника до позикодавця, їх цільового призначення. Згідно із ч.ч.1, 6 ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із урахуванням наведеного, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 04 січня 2018 року та за договором позики від 22 серпня 2019 року, що в загальному, із урахуванням позовних вимог, становить 400\~000 грн. Вирішуючи вимоги позову про стягнення з відповідача судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В силу частини третьої означеної статті цього Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи відносяться, зокрема витрати на правову допомогу. Згідно положень ч.1,ч.2 ст. 138 цього Кодексу витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Як вбачається із позовних вимог, на відшкодування судових витрат позивач просив стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 4000грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6105грн., а також в судових дебатах заявлено вимогу про стягнення додаткових витрат позивача та його представника, що пов`язані з явкою до суду в розмірі 1106,10грн. В силу ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 4000грн. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої\~статті 141ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Так, судом встановлено, що сторона позивача до закінчення судових дебатів у справі зробила заяву про подання доказів, які позивач сплатив у зв`язку з розглядом справи. Так, разом із позовною заявою, сторона позивача надала договір про надання правової допомоги від 26.12.2019 року, укладений між адвокатом Бондарем В.Б. та Пікасом Г.В. по справі про стягнення боргу з [PERSON] ; акт виконаних робіт відповідно до договору про надання правової допомоги від 26.12.2019 року із детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; квитанцію №251969 від 22.07.2021 року, у якій зазначено, що адвокат Бондар В.Б. за договором про надання правової допомоги від 26.12.2019 р. отримав гонорар у сумі 6000 грн. З детального опису робіт виконаних адвокатом Бондарем В.Б., та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги [PERSON] , вбачається, що адвокатом надано усну консультацію з вивченням документів та правовий аналіз правочинів на що було затрачено 2 години, вивчено останні рішення/ судову практики з аналогічних спорів затрачено 3 години, складено позовну заяву затрачено 5 годин, а також здійснено витрати на послуги поштового зв`язку на загальну суму 105грн. Отже, враховуючи складність справи, виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням того, що сторона відповідача не заперечувала щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає, що надані адвокатом Бондарем В.Б. докази про понесення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. є допустимими і достовірними, а витрати на оплату послуг адвоката - обґрунтованими, доведеними та співмірними зі складністю справи в зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. При цьому, суд відхиляє вимоги позивача щодо стягнення з відповідача в якості правової допомоги витрат в загальному розмірі 105 грн., які заявлені в означеному акті виконаних робіт як витрати на послуги зв`язку, оскільки такі в розумінні ст. 137 ЦПК України не пов`язання із наданням правової допомоги, а за своєю природою, як вірно зазначає сторона позивача, являються тарифами на оплату послуг поштового зв`язку. Щодо заяви [PERSON] про відшкодування судових витрат на проїзд до суду слід зазначити наступне. Розгляд цивільної справи передбачає участь сторін (їх представників), для чого вони повинні з`явитися у призначений час в приміщення суду. Від їх особистої явки до суду залежить реалізація більшості інших процесуальних прав. На підтвердження заяви про відшкодування таких витрат сторона позивача надала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Skoda octavia», який належить [PERSON] , відомості про витрати пального транспортного засобу аналогічної марки та моделі, середні ціни на бензин на заправках України. Прикметно, що доказів про фактичне понесення стороною позивача витрат, пов`язаних із явкою до суду в розмірі 1106,10 грн. (фіскальних чеків) сторона позивача не надає. \~ \~ \~ \~Так, граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, пов`язаних із прибуттям до суду, встановлюється КМУ (ч. 3\~ст. 138 ЦПК України). Згідно з Додатком до\~постанови КМУ від 27 квітня 2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і зарядок їх компенсації за рахунок держави»: витрати, пов`язані з переїздом до іншого заселеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. За змістом наведеної норми слід прийти до висновку, що відшкодуванню підлягають витрати, пов`язані з переїздом та витрати за наймання житла, які не можуть перевищувати встановлені законодавством норми. Суд не може взяти до уваги зазначений розрахунок, оскільки відповідно до п. 4 додатку до Постанови №590 витрати сторін, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у зв`язку з явкою до суду, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження, отже, повинні підтверджуватися проїзними документами (квитками), які б свідчили про проїзд сторони процесу на міжміському громадському транспорті. Інших доказів витрат, пов`язаних з переїздом, наприклад, щодо наймання житла, позивачем не надано, тому відсутні підстави для відшкодування витрат, пов`язаних з переїздом. З цих підстав в цій частині вимог має бути відмовлено. Н а підставі викладеного та

Outcome: approved