Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

В липні 2015 року Новгород-Сіверська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зобов'язання знести самочинно збудовану споруду (навіс) розміром 2,7 м на 8,5 м висотою 3 м, що знаходиться на земельній ділянці Новгород-Сіверської міської ради за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування позову Новгород-Сіверська міська рада посилається не те, що [PERSON], без дозвільних документів, самовільно збудовала навіс, не витримавши відстань 1 м до паркану [PERSON], що послужило руйнації його паркану під дією атмосферних опадів. Крім того, при будівництві навісу було порушено також санітарні та протипожежні норми і це є підставою для знесення самочинної забудови. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року позовні вимоги Новгород-Сіверської міської ради до [PERSON] задоволено, зобов'язано відповідача знести за власний рахунок самочинно збудовану споруду (навіс) розміром 2,7м. на 8,5м. висотою 3 м., що знаходиться на земельній ділянці Новгород-Сіверської міської ради за адресою: [ADDRESS]. Вирішено питання про стягнення з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн.60 копійок. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення в справі, яким відмовити в позові. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що навіс, який зобов'язано судом знести, не є об'єктом нерухомості, він існує вже більше 30 років. Апелянт вважає, що після приватизації квартири вона отримала право користування земельною ділянкою у відповідності до ст.30 ЗК УРСР 1990 року, якою встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Апелянт зазначає, що має право використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, в тому числі шляхом будівництва необхідних для обслуговування будинку тимчасових споруд. Апелянт також звертає увагу, що судом було застосовано ст.376 ЦК України, проте в своєму рішенні не зазначив,чи є навіс нерухомим майном. Не погоджується апелянт і з висновком суду про порушення норм та правил будівництва, зокрема вимог - ДБН 79-92 п.2.9, оскільки навіс був споруджений ще до 1992 року, коли зазначений ДБН не діяв та крім того, в примітці до п.2.9 зазначено, що при будівництві одно- та двоповерхових житлових будинків протипожежні відстані між житловими будинками та їх господарськими будівлями в межах пари будинків не нормуються. [PERSON] вказує, що навіс не є нерухомим майном, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Задовольняючи позов Новгород-Сіверської міської ради суд першої інстанції виходив з того, що допущені під час будівництва навісу порушення є істотними, вони порушили і продовжують порушувати охоронювані законом права третьої особи [PERSON], як власника суміжного домоволодіння, будинок якого знаходиться на відстані лише 5,8 м. збудованого навісу, а саме право на безпечне володіння, користування і розпорядження своїм майном та постійно створюють реальну техногенну небезпеку будинку, в якому мешкає сім'я третьої особи, у випадку виникнення пожежі. Дані порушення не можуть бути усунуті лише шляхом узаконення земельної ділянки, на якій збудовано навіс та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно таким чином не може бути усунута небезпека для майна третьої особи. За таких обставин суд дійшов до висновку, що порушені права третьої особи [PERSON] як суміжного землекористувача мають бути захищені, відповідно позовні вимоги Новгород-Сіверської міської ради, як власника земельної ділянки в частині зобов'язання відповідачки знести за власний рахунок самочинно збудований навіс є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Колегія суддів апеляційного суду Чернігівської області не може погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року роз'яснено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 Цивільного кодексу України, статтею 103 ЗК України. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст. ст. 26-32 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, що дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ст.376 ЦК України). За змістом п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України №127 від 24 травня 2001 року, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за N 582/5773, з наступними змінами, не належать до самочинного будівництва: для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків: зведення на земельній ділянці тимчасових господарських будівель та споруд, навісів, альтанок, тамбурів, терас, веранд, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, воріт, хвірток, відкритих басейнів та із накриттям полегшеної конструкції, погребів, ганків тощо. Відповідно до Закону України «Про будівельні норми» від 05 листопада 2009 року №1704-VI застосування будівельних норм або окремих положень є обов'язковим для всіх суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які провадять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення. Як вбачається з Акту огляду прибудинкової території по [ADDRESS], 19 та по [ADDRESS], 21 у м.Новогород-Сіверський від 04 жовтня 2014 року земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] являються суміжними, їх розділяє дерев'яний паркан по висоті до 2-х метрів. З фасадної сторони вулиці [PERSON] та [PERSON] вийшли за червону лінію забудови тим самим збільшили свої площі земельних ділянок для користування. Крім того в акті зазначено, що [PERSON] без дозвільних документів, самовільно збудувала навіс розміром 9,6 м.. на 2,7 м. висотою 3 м. не витримавши відстань 1 м. до паркану [PERSON] Відстань від зазначеного навісу до житлового будинку [PERSON] складає 5 м 80 см., що є порушенням санітарних та протипожежних норм (а.с.4). Постановою №48 від 27 листопада 2014 року [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ст.152 Кодексу України «Про адміністративні правопорушення» (а.с.5). Враховуючи зміст ст.376 ЦК України, зміст Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна та встановлені факти і обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку, що у суду першої інстанції не було правових підстав застосовувати правила ст.376 ЦК України, і

Outcome: approved