Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в процесу розгляду уточнив, до [PERSON], в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком № 42 по вулиці Котляревського у м. Маріуполь Донецької області. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16 жовтня 1980 року він є власником будинку № 42 по вулиці Котляревського у м. Маріуполь Донецької області. Після придбання вказаного будинку, з його згоди, у ньому зареєстрована відповідач [PERSON] дочка, яка з 1998 року у звязку з виїздом до міста Москва Російської Федерації на постійне місце проживання у будинку не проживає, тобто більше одного року, особистих речей чи майна, яке б їй належало, у квартирі не має. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позивач здійснює оплату комунальних послуг з урахуванням реєстрації місця проживання відповідача у вказаному будинку, просив позовні вимоги задовольнити. Позивач у судове засідання не зявився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач до судового засідання не зявилася, подавши до суду заяву про визнання позову у повному обсязі та розгляду справи у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 31, ч. 1 ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, подавши відповідну заяву. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 10, 214 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16 жовтня 1980 року [PERSON] є власником будинку № 42 по вулиці Котляревського у м. Маріуполь Донецької області (а. с. 6, 7). Згідно з [PERSON] самоорганізації населення «Новоселівка» від 16\~червня 2017 року у будинку № 42 по вулиці Котляревського у м. Маріуполь Донецької області зареєстровані: [PERSON] власник, [PERSON] дочка; [PERSON] дочка, однак [PERSON] з 1998 року у вказаному будинку не проживає, перебуває за межами України (а. с. 8). Такі ж дані про реєстрацію місця проживання вказані у долученій до справи копії домової книги (а. с. 3-5). З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що будинок є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. З огляду на вказані норми матеріального права, враховуючи, що відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону, а також не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у вказаному будинку, а також судом не встановлено домовленості між власником та членами його сімї, які б вказували на поважність такої відсутності відповідача.

Outcome: approved