Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

В лютому 2004 року до суду звернулось ВАТ «Житомироблпаливо» до відповідачів з позовом в якому просило стягнути з них на свою користь заподіяну матеріальну шкоду в сумі 26 715,02 грн.. В обґрунтування позову зазначає, що 04.09.2002 року на паливному складі Новоград-Волинська було проведено інвентаризацію залишків твердого палива, під час якої було виявлено недостачу в кількості 134 013 кг твердого палива на суму 13 357,50 грн. Крім того, 01.03.2002 року між ВАТ «Житомироблпаливо» та відповідачами було укладено договір про колективну матеріальну відповідальність. Позивач посилаючись на те, що оскільки було виявлено недостачу, а відповідачі несуть колективну відповідальність, просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Відповідачі та представники відповідачів позов не визнали, просять у його задоволенні відмовити. Вислухавши учасників процесу, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, а також в матеріалах кримінальної справи №160582, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади). Встановлено, що 01.03.2002 року між ВАТ «Житомироблпаливо» в особі директора [PERSON] та завідуючим паливним складом [PERSON] було укладено договір про колективну матеріальну відповідальність, якій також було підписано відповідачами по справі. Договір про колективну відповідальність був погоджений профспілкою /а.с.19, 92, 93/. Крім того встановлено, що 03.01.1996 року між Житомирським підприємством Облпаливо та завідуючим складом [PERSON] було укладено договір про індивідуальну матеріальну відповідальність /а.с.55/. Судом встановлено, що згідно наказу ВАТ «Житомироблпаливо» від 04.09.2002 року №53 «Про проведення повторної інвентаризації на паливному складі Новоград-Волинський» було створено інвентаризаційну комісію та проведено інвентаризацію палива на паливному складі, під час якої виявлено недостачу твердого палива в кількості 134 013 кг на суму 13 357,50 грн. Також встановлено, що остання інвентаризація, не враховуючи ту яка була проведена 30.08.2002 року та визнана в подальшому неякісною, було проведено 29 грудня 2001 року. Згідно п. «в» ч.3 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 р. N 69, проведення інвентаризації є обов'язковим при зміні матеріально відповідальних осіб. Встановлено, що 01.03.2002 року при укладанні договору колективної матеріальної відповідальності, коли фактично відбулась зміна матеріально відповідальних осіб, інвентаризація не проводилась. Зазначену обставину в судовому засіданні сторони не заперечували. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року з змінами і доповненнями «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Отже, враховуючи те, що при укладанні договору колективної матеріальної відповідальності не було проведено інвентаризацію, позивачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України та ст. 138 КЗпП України не надано доказів, що недостача виникла саме після укладання договору, а не з 29.12.2001 року (остання інвентаризація) по 01.03.2002 року (укладання договору), суд приходить до висновку, що позивач не довів суду в чому полягає вина відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та в чому виражаються їх неправомірні дії, а тому в задоволенні позову до зазначених відповідачів відмовляє за необґрунтованістю. Щодо відповідача [PERSON] то суд вважає, що саме він повинен нести відповідальність за нестачу, яка виникла на паливному склад, оскільки згідно договору про індивідуальну відповідальність та посадової інструкції, [PERSON] будучи завідуючим складу повинен був дотримуватись покладених на нього обов'язків, чого ним зроблено не було, що призвело до шкоди. Крім того, та обставина, що [PERSON] знав про нестачу твердого палива на очолюваному ним складі підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінальної справи №160582, з яких вбачається, що останній при проведенні інвентаризації 30.08.2002 року, яку було в подальшому визнано неякісною, намагався приховати наявну недостачу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора. Як вже було вищезазначено, виявлення заподіяної шкоди відбулося 04.09.2002 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише 27.02.2004 року, тобто через один рік п'ять місяців. Твердження позивача, що строк пропущений з поважних причин, оскільки була порушена кримінальна справа яка розслідувалась, судом до уваги не приймаються. З матеріалів кримінальної справи вбачається, що постанова про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] за ч. 5 ст.191 КК України була винесена 26 вересня 2002 року, а закрита за відсутністю в його діях складу злочину та порушена по факту за ч. 1 ст.185 КК України 16 грудня 2002 року. Отже, як вбачається з вищевикладеного, позивач повинен і міг звернутися до суду з позовом як з моменту виявлення шкоди 04.09.2002 року так і з моменту коли дізнався, що відносно [PERSON] справу закриту 16.12.2002 р., що зроблено ним не було, в зв'язку з чим суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин, а тому клопотання позивача про поновлення строку задоволенню не підлягає. Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Отже, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову щодо [PERSON] слід відмовити за пропуском строку звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed