Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач [PERSON] подав до Київського районного суду м. Одеси позовну заяву до [PERSON] з позовними вимогами про розірвання шлюбу, зареєстрованого між сторонами 28 лютого 2015 року. В позовній заяві позивач, стосовно особистих обставин, які склалися між подружжям, зазначив про те, що сімейно-шлюбні відносини між сторонами не склалися і є припиненими. Сторони спільно не проживають та будь-якого спільного господарства не ведуть. Причиною розпаду сімї позивач вказує відсутність взаєморозуміння між ним та дружиною, а також різні погляди на шлюб та сімю. З наведених підстав позивач просить шлюб між сторонами розірвати. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнала та підтвердила, що стосунки між сторонами продовжують погіршуватись, у звязку із чим відповідач уникає спілкування із позивачем, що і є причиною неявки відповідача до суду. Присутні у судовому засіданні учасники справи не заперечували проти ухвалення судового рішення по цій справі у підготовчому засіданні на підставі обставин, викладених у позовній заяві стосовно взаємовідносин між сторонами. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши залученні до матеріалів справи докази дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] За приписами частини третьої статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У цій цивільній справі представник відповідача заявив про визнання позовних вимог про розірвання шлюбу відповідачем та не заперечував проти обставин, викладених позивачем в позовній заяві щодо обґрунтування цієї частини позовних вимог. Питання щодо кількості дітей у сторін, визначення батьківства, материнства, місця проживання, умов виховання та їх утримання не є предметом розгляду цією справи. При таких обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому засіданні, що відповідає положенням\~статті 200 ЦПК України. Матеріали справи є повними і достатніми для її розгляду. Судом встановлено, що шлюб між громадянами України [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований 28 лютого 2015 року, про що в день реєстрації шлюбу Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 269 та видане свідоцтво про шлюб Серії І-ЖД № 228209. Однак, відносини між сторонами не склалися. Подружжя [PERSON] втратило взаєморозуміння у звязку із різними поглядами на шлюб та сімю й припинило сумісне проживання та ведення спільного господарства. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, посилаючись на те, що збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя. Позивач наголошує, що примирення між сторонами неможливе. Представник відповідача проти цього не заперечує та також просить шлюб між сторонами розірвати. При таких обставинах суд вважає недоцільним вживати заходи щодо примирення подружжя, так як збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на морально-правовій основі шлюбу. Крім того суд враховує і право кожної із сторін на повагу до свого приватного життя. Частина 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». У ст. 17 Закону України №3477-IV від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначено, що «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». В справі за позовом [PERSON] суд бере до уваги, що позовна заява про розірвання шлюбу подана до суду в листопаді 2017 року. На цей час сплинуло майже три з половиною місяці з часу предявлення позову, але стосунки між подружжям продовжують погіршуватися. Конфлікт між подружжям носить стійкий характер. Обидві сторони не згодні продовжувати перебування у шлюбі. В силу\~статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до\~статті 24 Сімейного кодексу України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини другої статті112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Outcome: approved