Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

В листопаді 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3) до відповідачки [PERSON] , в якому просила суд: стягнути з відповідачки на свою користь борг у сумі 9000,0 дол. США та 44000,0 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 07 квітня 2017р. вона на прохання відповідачки позичила останній вищезазначену суму грошових коштів, яка в свою чергу після отримання грошових коштів склала власноручно розписку, в якій обіцяла повернути грошові кошти у строк до 01 жовтня 2018р. Однак отримані грошові кошти відповідачка по теперішній час в добровільному порядку не повернула, залишила без задоволення і досудовому вимогу позивачки про повернення суми боргу. Про невиконання своїх зобов`язань за борговою розпискою, свідчить наявність у неї оригіналу розписки, що змусило її звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07 лютого 2020р. відповідачкою було подано до суду відзив на позов (а.с. 25, 26), в якому сторона проти позову заперечила, визнавши що нею дійсно було складено власноручно розписку 07 квітня 2017р., в якій відповідачка виступила забезпечувальним гарантом виконання на зазначену вище суму боргу, в розумінні положень ст. 546 ЦК України, але не є позичальником. 18 лютого 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій сторона позивача просила суд позов задовольнити, зазначивши, що після усної домовленості щодо суми позики та строків повернення суми боргу, відповідачка особисто склала боргову розписку, на підтвердження існування правовідносин між сторонами. 26 лютого 2020р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких сторона відповідача просила суд залишити позов без задоволення, оскільки стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами факт укладення між сторонами договору позики. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив просили суд позов задовольнити, надавши суду для огляду оригінал розписки від 07 квітня 2017р. Позивачка зазначала, що відповідачка її сусідка по будинку, з якою вона тривалий час товаришувала, і якій позичила грошові кошти, які та потребувала. Також представник позивачки зазначав, що сторона позивача відкликає свої клопотання про допит свідків і визнання явки сторони відповідача обов`язковою. Представник відповідачки проти позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, просив суд позов залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорювалося представниками сторін в судовому засіданні, що 07 квітня 2017р. відповідачкою власноручно було складено розписку наступного змісту: «Расписка Я [PERSON] , проживающая по адресу: [ADDRESS] № паспорта [NUMBER] гарантирую возврат денег в сумме 9 тыс долларов (девять тысяч долларов) и 44 тыс гривен и(сорок четыре тыс. грн.) до 01 октября 2018р. [PERSON] проживающей по адресу: [ADDRESS] № паспорта СН [NUMBER] 07.04.2017 подписи ». Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача наголошувала, що зазначена розписка є борговою, і відповідачка отримувала зазначені кошти в борг. В свою чергу представник відповідачки наголошував, що зазначена розписка є доказом відсутності зобов`язань відповідачки перед позивачкою, як кредитором, а є лише видом забезпечення зобов`язань, в розумінні ст. 546 ЦК України. Судом критично оцінюється правова позиція сторони відповідача, з посиланням на положення ст. 546 ЦК України, що правовідносини, які виникли між сторонами є гарантією, оскільки такі твердження не відповідають обставинам справи, суперечать положенням ст. 560 ЦК України, і ґрунтуються виключно на припущеннях сторони відповідача. При цьому протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача не було надано суду жодного належного і допустимого докази існування іншого боржника ніж відповідачка, як і не було надано доказів існування кредитних зобов`язань між позивачкою та іншою особою, за належне виконання яких виступає відповідачка. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Даних, які б свідчили про повернення відповідачкою позивачці вищезазначених коштів судом не встановлено. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили, що вищезазначена розписка від 07 квітня 2017р. вчинена відповідачкою під впливом насильства з боку позивачки, не було їх встановлено і під час розгляду справи. Крім того, представник відповідача не міг пояснити суду, чому сторона відповідача не зверталася в установленому законом порядку про визнання зазначеного правочину удаваним, визнання його недійсним з підстав передбачених ст. ст. 229 - 231, 233 ЦК України. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено саме договір позики, а тому у відповідачки виникли зобов`язання перед позивачкою, які передбачені ст. 1049 ЦК України. Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь - яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення заборгованості за договором позики, у вигляді розписки від 07 квітня 2017р. в сумі 9000,0 дол. США і 44000,0 грн. підлягають задоволенню, так як у відповідачки виник обов`язок щодо повернення позики (коштів). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2699,9 грн.

Outcome: approved