Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі по тексту - відповідач, ДП «АМПУ»), треті особи: Міністерство інфраструктури України (далі по тексту - третя особа-1), Первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі по тексту - третя особа-2) та Державна служба України з питань праці (далі по тексту - третя особа-3) про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач згідно наказу ДП «АМПУ» був прийнятий на роботу 18.06.2013 року на посаду начальника відділу організації процедур закупівель служби з організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15.08.2016 року у справі № 761/8658/16-ц позивача поновлено на посаді начальника відділу організації процедур закупівель служби з організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи (наказ ДП «АМПУ» від 16.08.2016 року № 303-к). Згідно з наказом відповідача № 299-к від 20.03.2017 року позивача, відповідно до поданої ним заяви, було переведено на посаду провідного інженера відділу з організації договірної та закупівельної роботи апарату управління постійно з 20.03.2017 року. Позивач вважав, що між сторонами виникли нові трудові відносини у зв'язку із переведенням на іншу посаду, проте 19.06.2017 року його було звільнено з роботи на підставі наказу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 19.06.2016 року № 644-к 3-1 «Про скасування наказів ДП «АМПУ» від 16.08.2016 року № 303-к «Про поновлення на роботі [PERSON]», від 20.03.2017 року № 299-к «По особовому складу» на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва у справі № 761/8658/16-ц, яким в задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі було відмовлено, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15.08.2016 року - скасовано. Проте, позивач вважав, що процедуру його звільнення з посади інженера відділу з організації договірної та закупівельної роботи апарату управління було незаконним, оскільки відповідачем було видано наказ про звільнення позивача з посади начальника відділу організації процедур закупівель служби з організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи, яку він на момент звільнення вже не займав, а обіймав іншу посаду, а тому жодних підстав, передбачених статтями 36-41 Кодексу законів про працю України для його звільнення не було. Також позивач зазначав, що він є членом виборного органу Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ», а тому його звільнення з роботи допускається лише за попередньою згодою профспілки, якого вданому випадку не було. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати наказ державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 19.06.2016 року № 644-к 3-1 «Про скасування наказів ДП «АМПУ» від 16.08.2016 року № 303-к «Про поновлення на роботі [PERSON]», від 20.03.2017 року № 299-к «По особовому складу» в частині скасування наказу ДП «АМПУ» від 20.03.2017 року № 299-к «По особовому складу» незаконним; поновити [PERSON] на посаді провідного інженера відділу з організації договірної та закупівельної роботи апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; визнати недійсним запис в трудовій книжці [PERSON] № 26 від 19.06.2017 року; стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача та третьої особи-2 позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених письмових запереченнях по справі. При цьому вважала процедуру звільнення позивача з роботи законною, оскільки позивача було поновлено на роботі на підставі рішення суду, яке підлягало негайному виконанню, а в подальшому наказ про поновлення позивача на роботі, який було видано на підставі рішення суду, було скасовано оскаржуваним наказом, оскільки рішення про поновлення позивача на роботі було скасовано Апеляційним судом міста Києва. В судове засідання представник третьої особи-1 не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся. В раніше наданих суду письмових поясненнях просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні 10.10.2017 року представник третьої особи-1 надала пояснення, згідно з якими вважала звільнення позивача з займаної посади законним та здійсненим на виконання рішення суду, а тому підстав для задоволення позову не вбачала. Представник третьої особи-3 в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи-3, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15.08.2016 року у справі № 761/8658/16-ц позов [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Амеліна Андрія Миколайовича, Начальника служби управління персоналом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Якимович Катерини Іванівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство інфраструктури України, Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Державна служба України з питань праці, про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди та покладення зобов'язання відшкодування матеріальної шкоди було задоволено частково. Визнано незаконним наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» «Про припинення трудового договору» № 37-к 3-1 від 05 лютого 2016 року, про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу, у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, згідно пункту 6 статті 36 Кодексу Законів про працю України. Поновлено [PERSON] на посаді начальника Відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 05 лютого 2016 року. Стягнути із Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] кошти у розмірі 130487,90 грн., з індексацією. Визнано недійсним запис у трудовій книжці, виданої на ім'я [PERSON] під порядковим номером № 23 про звільнення згідно пункту 6 статті 36 Кодексу Законів про працю України, у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді начальника Відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 05 лютого 2016 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. На виконання вказаного рішення суду, 16.08.2016 року ДП «АМПУ» було видано наказ № 303-к про поновлення на роботі [PERSON] на посаді начальника відділу організації процедур закупівель служби з організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи з 05.02.2016 року (а.с. 50). На підставі заяви [PERSON] від 20.03.2017 року, наказом ДП «АМПУ» від 20.03.2017 року № 229-к позивача було переведено на посаду провідного інженера відділу з організації договірної та закупівельної роботи апарату управління постійно з 20.03.2017 року (а.с. 9, 10). Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично виникли нові трудові відносини у зв'язку із переведенням на іншу посаду, відмінну, від тої, на яку позивача було поновлено на підставі рішення суду. В подальшому, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07.06.2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено по справі в цій частині нове рішення про відмову в позові. Наказом ДП «АМПУ» від 19.06.2017 року № 644-к було скасовано накази від 16.08.2016 року № 303-к «Про поновлення на роботі [PERSON]» та від 20.03.2017 року № 299-к «По особовому складу», яким позивача було переведено на іншу роботу. Слід зазначити, що в частині скасування наказу від 16.08.2016 року № 303-к «Про поновлення на роботі [PERSON]» наказ відповідача від 19.06.2017 року є законним, разом із тим, правових підстав для скасування наказу від 20.03.2017 року № 299-к «По особовому складу», яким позивача було переведено на іншу роботу у відповідача не було, оскільки між сторонами фактично виникли нові трудові відносини у звязку із виконанням позивачем нової роботи, а тому його звільнення з роботи на посаді провідного інженера відділу з організації договірної та закупівельної роботи апарату управління мало здійснюватись із дотриманням визначеної законом процедури звільнення. Проте, в даному випадку, видавши наказ про скасування наказу від 20.03.2017 року № 299-к «По особовому складу» відповідач звільнив позивача з роботи без законної підстави, оскільки рішенням апеляційного суду міста Києва було скасовано рішення про поновлення [PERSON] на іншій посаді, а ніж ту посаду, яку він обіймав на момент свого звільнення. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи викладене, оскільки позивача було звільнено без законної підстави, він має бути поновлений на попередній роботі, в зв'язку із чим позов в частині визнання наказу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 19.06.2016 року № 644-к 3-1 «Про скасування наказів ДП «АМПУ» від 16.08.2016 року № 303-к «Про поновлення на роботі [PERSON]», від 20.03.2017 року № 299-к «По особовому складу» в частині скасування наказу ДП «АМПУ» від 20.03.2017 року № 299-к «По особовому складу» незаконним та поновлення [PERSON] на посаді провідного інженера відділу з організації договірної та закупівельної роботи апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» підлягає задоволенню. При ухваленні судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, видається наказ про поновлення на роботі та відповідно до п. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, вносяться відповідні зміни до трудової книжки працівника, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним запису в трудовій книжці [PERSON] № 26 від 19.06.2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі за № 6-648цс15: «За змістом статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу». ДП «АМПУ» надало на вимогу суду довідку від 24.10.2017 року № 6715, зх. Якої вбачається, що середньоденний заробіток [PERSON], визначений відповідно до вимог законодавством, розрахунок якого перевірений судом, складає 1828,53 грн. (а.с. 72). Оскільки кількість робочих днів за період з 19.06.2017 року по дату ухвалення судового рішення 20.11.2017 року складає 109, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 199309,77 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо позовних вимог в частині стягнення завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні позивач зазначав, що неправомірними діями відповідача щодо незаконного звільнення, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінив в 10000,00 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в результаті незаконного звільнення позивача з роботи, останній зазнав душевних страждань, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому з метою захисту порушеного права позивача, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останнього, його душевної рівноваги та морального стану, тривалість вимушеного прогулу, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі 1000,0 грн. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Суд не погоджується із запереченнями відповідача та третьої особи про проведення законності процедури звільнення позивача з роботи з обставин, встановлених в судовому засіданні та відхиляє їх. Згідно із вимогами ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також витрати зі сплати судового збору в дохід Державного бюджету України, виходячи із вимог, за які позивача було звільнено від оплати судових витрат Також на підставі положень статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді провідного інженера відділу з організації договірної та закупівельної роботи апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 36-41, 235, 237-1, 252 КЗпП України та

Outcome: partial