Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

В квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити факт спільного проживання з [PERSON], померлою [INFO], на час відкриття спадщини, а також визнати за ним права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [INFO] померла [PERSON], яка є бабусею позивача. На ім'я позивача [PERSON] було складено заповіт на квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 березня 1994 року. Позивач постійно проживав у спірній квартирі з січня 2001 року. На час смерті [PERSON] та після цього позивач також постійно проживав у спадковій квартирі. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори позивач вчасно не звернувся, однак постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, у зв'язку з чим вважає, що набув право на спадщину шляхом фактичного її прийняття. В лютому 2014 року позивач звернувся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 28 лютого 2014 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з несвоєчасним зверненням із заявою про прийняття спадщини, а також у зв'язку з відсутністю будь-якого факту прийняття спадщини. У зв'язку з викладеним позивач буз змушений звернутися до суду. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без її участі. Вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. В судовому засіданні встановлено, що 03 липня 2001 року [PERSON] було складено заповіт на ім'я [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., відповідно до якого [PERSON] заповіла позивачу квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 13 березня 2013 року (а.с.3). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори позивач вчасно не звернувся, і тільки в лютому 2014 року позивач звернувся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіної О.С. від 28 лютого 2014 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори із належним чином оформленою заявою про прийняття спадщини у встановлений законом термін і в нього відсутній будь-який факт прийняття спадщини (а.с.4). Також встановлено, що позивач на час відкриття спадщини постійно проживав у [ADDRESS] разом з [PERSON], що підтверджується довідкою КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради від 04 березня 2014 року (а.с. 6). Також, факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем та ведення спільного господарства підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які вказали на те, що дійсно [PERSON] постійно проживав разом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 2001 року та вів з нею спільне господарство, про що свідчать і письмові пояснення зазначених свідків (а.с.7). Таким чином, суд вважає можливим встановити факт проживання позивача у квартирі [ADDRESS] з [PERSON], померлою [INFO], на час відкриття спадщини. Що стосується вимог позивача щодо визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS], то дані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, враховуючи положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину [PERSON], оскільки судом встановлений факт постійного проживання позивача у квартирі [ADDRESS] із спадкодавцем [PERSON], померлою [INFO], на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» є роз'яснення, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З постанови Державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіної О.С. від 28 лютого 2014 року вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] лише на підставі несвоєчасного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та відсутності будь-якого факту прийняття спадщини (а.с.4). Отже, встановивши в судовому порядку факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач має право в загальному порядку звернутися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкову квартиру. Тому, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом є безпідставними, оскільки відсутні перешкоди в оформленні права власності позивача в порядку спадкування за заповітом у встановленому законом порядку через нотаріальну контору. На підставі викладеного,

Outcome: partial