Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, в обґрунтування якого вказала, що 06.10.2009 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав від позивача грошові кошти в розмірі 80 000 грн. 00 коп. зі строком повернення до 01.01.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики 06.10.2009 року, відповідач передав в заставу позивачу належний [PERSON] транспортний засіб марки Mersedes-Benz, модель Vito 111 CDI, двигун № [NUMBER], жовтого кольору, 2008 року випуску. У встановлений договором позики термін відповідачем не виконано зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів. За змістом п. 2.11 договору застави транспортного засобу, у випадку невиконання чи неналежного виконання заставодавцем зобов'язань по договору позики від 06.10.2009 року заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється заставодержателем на підставі рішення суду. У звязку з наведеним позивач просить суд звернути стягнення на предмет застави за договором застави транспортного засобу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 06.10.2009 року, в рахунок погашення заборгованості в розмірі 80 000 грн. згідно договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 06.10.2009 року, а саме: транспортний засіб марки Mersedes-Benz, модель Vito 111 CDI, двигун № [NUMBER], жовтого кольору, 2008 року випуску, який належить на праві власності відповідачу, шляхом визнання за позивачем права власності на вищевказаний транспортний засіб, та надання дозволу для вчинення дій, пов'язаних з перереєстрацією даного транспортного засобу в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС, наділивши позивача правом зняття з обліку та постановлення на облік транспортного засобу. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову, проти заочного розгляду не заперечила. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений в установленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним винести заочне рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.10.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, згідно якого останній отримав від позивача грошові кошти в розмірі 80 000 грн. 00 коп. зі строком повернення до 01.01.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики 06.10.2009 року, [PERSON] та [PERSON] уклали в простій письмовій формі договір застави, відповідно до умов якого відповідач передав в заставу позивачу належний [PERSON] транспортний засіб марки Mersedes-Benz, модель Vito 111 CDI, двигун № [NUMBER], жовтого кольору, 2008 року випуску. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України вбачається те, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 2 Закону України «Про заставу» визначаються основні положення про заставу. Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Інше передбачено Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», чинним з 1 січня 2004 року, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Прикінцевими і перехідними положеннями Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Стаття 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Отже, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Пунктом 4 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» установлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону визначено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, передачу рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Відповідно до п. 2.12 договору застави заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. За рахунок заставленого майна задовольняються вимоги заставодержателя в повному обсязі, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням зобовязання, необхідні витрати на реалізацію заставленого майна. 07.10.2009 року [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі уклали додаткову угоду до договору застави транспортного засобу від 06.10.2009р., відповідно до якої доповнили зміст договору п. 2.15.1 виклавши його в наступній редакції : «У випадку настання обставин передбачених п. 2.15 цього договору, заставодержатель може задовольнити забезпечену заставою вимогу шляхом набуття права власності на предмет застави». Виходячи з вищевикладеного, спосіб обраний позивачем спосіб судового захисту є позасудовим, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed