Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 17.05.2017 між ним та його сином [PERSON] було укладено два договори - договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в ск. « [ADDRESS] ; та договір дарування земельної ділянки площею 0,0606 га, що знаходиться за цією ж адресою, кадастровий номер: 5624683000:01:003:0542 з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, які були посвідчені приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Мурашко Л.О. При укладенні вказаних договорів між сторонами було досягнуто згоди, зокрема, відповідач погодився довічно доглядати позивача, надаючи йому щомісячну матеріальну допомогу в розмірі не меншому, ніж грошовий еквівалент 300 доларів США. Вказаний обов`язок відповідач підтвердив написанням розписки. Однак, відповідач почав нехтувати умовами договору, перестав допомагати позивачу матеріально. У зв`язку з цим позивач зрозумів, що при укладенні вищевказаних договорів він помилялася щодо природи правочину. За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17.05.2017 року. 12.12.2019 до суду надійшла заява [PERSON] про залучення її до участі у справі в якості третьої особи. Зазначає, що вирішення даного спору впливає на її права як співвласника спірного будинку та її неповнолітніх дітей. Щодо заяви [PERSON] , суд зазначає наступне. Представник заявниці не довів суду, що рішення суду у справі між [PERSON] та [PERSON] впливає чи може вплинути на права [PERSON] . Позов про поділ майна чи про визнання права власності на майно вона не подавала. Ні до неї, ні до дітей не був поданий позов при виселення чи про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позивач заявив, що не заперечує проти того, щоб [PERSON] разом з дітьми проживала у будинку. Таку ж заяву зробив і відповідач. Тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для залучення [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що вони з сином домовились про те, що останній доглядатиме за батьком, надаватиме матеріальну допомогу на його утримання. Однак відповідач не сплачує кошти за комунальні послуги, не надає матеріальної допомоги на утримання позивача. Додатково пояснив, що не має наміру виселяти своїх онуків та колишню дружину сина. Через таку поведінку відповідача позивач звернувся до суду та просить визнати недійсними договори дарування нерухомого майна. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Додатково пояснив, що не може надавати батькові допомогу, про яку раніше обіцяв, а тому згідний щоб договори дарування були визнані недійсними. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 17.05.2017 між позивачем та його сином [PERSON] було укладено два договори - договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в ск. « [ADDRESS] ; та договір дарування земельної ділянки площею 0,0606 га, що знаходиться за цією ж адресою, кадастровий номер: 5624683000:01:003:0542 з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, які були посвідчені приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Мурашко Л.О., реєстрові №№ 477, 478 (а.с. 4-5, 7-8). Як зазначав позивач, при укладенні зазначених договорів між сторонами було досягнуто згоди про те, що відповідач буде довічно доглядати позивача, надаючи йому щомісячну матеріальну допомогу в розмірі не меншому, ніж грошовий еквівалент 300 доларів США. Вказаний обов`язок відповідач підтвердив написанням розписки. (а.с. 9). Однак відповідач почав нехтувати умовами договору, перестав допомагати позивачу. Позивач сплачував заборгованість з комунальних послуг, оскільки відповідач їх створив та не погашав. У зв`язку з цим позивач зрозумів, що при укладенні вищевказаних договорів він помилялася щодо природи правочину, вчинив правочини під впливом обману. Тому, покликаючись на ст.ст. 229-233 ЦК України позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, що були укладені 17.05.2017 року. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходив з наступного. Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому приміщенні після укладення договору дарування чи користування земельною ділянкою після такого. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за зазначеними вище обставинами. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 27 квітня 2016 року, постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року та 21 жовтня 2015 року. Всупереч зазначеному позивачем не було надано доказів на підтвердження обставин, які б вказували на неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Як встановлено судом, спірний правочин відповідає положенням статті 203 ЦК України; помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Текст оспорюваних договорів дарування сторонами прочитано; зміст, значення та наслідки угоди їм роз`яснені; у правочинах міститься запис про те, що укладення правочину відповідає намірам сторін, про що останніми проставлені підписи в договорі дарування. Під час укладення цієї угоди позивач розумів значення своїх дій, оскільки був ознайомлений зі змістом договору; правова суть договору дарування роз`яснювалася нотаріусом як позивачеві, так і відповідачеві. Крім того, у 16 пункті Договору дарування житлового будинку та у пункті 8 Договору дарування земельної ділянки зазначено, що у тексті договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку та земельної ділянки. Крім того зазначено, що будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, не мають правового значення. Отже, попередня домовленість про те, що син зобов`язувався утримувати батька, надаючи матеріальну допомогу, не має правового значення у справі. Так само як невиконання сином своїх зобов`язань з надання матеріальної допомоги батькові не може свідчити про введення позивача в оману та бути підставою для визнання договорів дарування недійсними. Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України. Дана конституційна норма знайшла своє відображення і в Сімейному кодексі України (статті 202-206). Відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Отже у разі, якщо позивач є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, він може звернутися до суду з позовом до відповідача (свого сина) про стягнення аліментів на своє утримання в порядку СК України, і таким чином відновити свої права, а не шляхом пред`явлення позову про визнання договорів дарування недійсними. За наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову. Заявлений позов є недоведеним. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України, і вони покладаються на позивача.

Outcome: dismissed