Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачі покликаються на те, що вони є дочками [PERSON], який помер 26.04.2007р. Після його смерті вони звернулись в установленому порядку з заявою про прийняття спадщини. На день смерті батьку належала 1/2 частина будинку по вул. Івасюка,3 в м. Стрию, які він успадкував за заповітом від 15.01.1999р. після свого батька [PERSON] (їхнього діда), який помер 17.01.1999р. Батькові на праві власності належали також ще 13/200 частин житлового будинку, які він як і дід, успадкував після смерті [PERSON] 11.06.2007р. відповідач [PERSON] звернувся в Стрийський міськрайонний суд Львівської області з позовом про визнання права власності на 37/100 частин будинку після смерті діда [PERSON] У своєму позові тоді зазначив, що крім нього інших спадкоємців після смерті його батька [PERSON] немає. Заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду від 26.06.2007р. позов було задоволено і визнано його право власності на 37/100 частин будинку та частину господарських споруд. 23.09.2008р. [PERSON] змінив підставу позову, в якій він просив визнати його право власності в порядку спадкування після смерті свого брата, [PERSON], за заповітом, нібито складеним 25.04.2007р. і посвідченим в Стрийській центральній районній лікарні. Даний заповіт є недійсним, оскільки в момент його складення батько не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Так, їх батько був госпіталізований у Дорожню лікарню №2 ст. Стрий ДТГО «Львівська залізниця», де перебував на лікуванні до 25.04.2007р., коли батько, з невідомих причин, був переведений у Стрийську ЦРЛ і о 15:10 год. цього ж дня був поміщений у реанімаційний відділ цієї лікарні з шлунково-кишковою кровотечею. О 18:40 год. цього ж дня нібито було посвідчено оскаржуваний заповіт, згідно з яким все своє майно батько начебто заповів своєму брату [PERSON] Даний заповіт посвідчено черговим лікарем лікарні [PERSON] у присутності свідків. Текст заповіту було написано черговою медсестрою [PERSON] Однак стан батька був таким, що він не міг його скласти і усвідомити текст заповіту. Як вбачається з записів в медичній картці стаціонарного хворого Стрийської ЦРЛ, батько був госпіталізований 25.04.2007р. о 15 год. 10 хв. у вкрай важкому стані. Артеріальний тиск у хворого був 50/40, свідомість загальмована. Лікарем було діагностовано стан колапсу. Після 15:10 год. і аж до 19:00 год. відомості про інший артеріальний тиск у батька відсутні. Лише о 19:00 год. в медичній картці хворого було зазначено, що артеріальний тиск 70/30. О 20:30 год. того ж дня в батька було зафіксовано артеріальний тиск 50/30. 25.04.2007р. вони о 17:00 год. також прибули до Стрийської ЦРЛ і перебували біля реанімаційного відділення до 22:00 год. Весь цей час працівники лікарні не впускали їх до батька, твердячи, що батько перебуває в стані коми. В такому стані (стані колапсу з надзвичайно низьким артеріальним тиском) батько не міг сприймати і усвідомлювати інформацію, адекватно реагувати на події, а тим більше, диктувати, читати і підписувати заповіт. Відтак, заповіт [PERSON] від 25.04.2007р. є недійсним у зв'язку з тим, що в момент його складення він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Тому просять суд визнати поважними причини пропущення ними позовної давності по зверненню до суду з даним позовом, поновити їх строк позовної давності та визнати недійсним заповіт [PERSON], складений 25.04.2007р. Допитана в судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] суду пояснила, що на момент смерті батька йому було 50 років, він працював охоронцем та стороннього догляду не потребував. Вона з сестрою проживали окремо, але відвідували його, та допомоги він не хотів та не просив. Перед смертю він в лікарні не лежав та не хворів. Коли батька забрали в лікарню, вони теж з сестрою туди приїхали. Крім них, там був двоюрідний брат батька [PERSON] з дружиною. Відповідача в лікарні не було. Лікар повідомив їм, що батько в комі, у важкому стані і очевидно помре. Вони були в лікарні весь день, купували ліки для лікування батька, але до батька їх не пукали. Медики про заповіт нічого не сказали. Похорон батька організовували вона з сестрою. Звернувшись до нотаріуса з метою прийняття спадщини після смерті батька вони дізналися про рішення суду і про те, що квартира батька належить братові. Про заповіт вперше вони дізналися 23.09.2008р. під час слухання іншої справи. Його було складено в той час, коли вони були в лікарні. Допитана в судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] підтримала повністю показання [PERSON] Крім цього, суду пояснила, що після смерті батька вони звернулися до нотаріуса з відповідними заявами і оформили спадщину на частину будинку. При житті батька вона час від часу його відвідувала. В лікарні лікар їм повідомив про тяжкий стан батька, але до нього їх не пускали. Про заповіт батька дізналася в суді 23.09.2008р. Представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в позові обставини, суду пояснивши, що строк позовної давності позивачами не пропущений, оскільки вони після того як дізналися про існування заповіту, зверталися до суду з позовом і справа розглядалася в судах протягом 7 років. В той час їм надавалася некваліфікована правова допомога і заповіт оскаржувався з інших підстав, ані ж зараз. Згідно висновків експертів у проведених в цій справі двох експертиз спадкодавець [PERSON] в період часу, який зазначений в заповіті, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними через стан свого здоровя, що також вбачається і з його історії хвороби, тому просить позовні вимоги задоволити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимоги заперечила, суду пояснивши, що з сімєю батько позивачів не підтримував стосунків. Коли перебував в лікарні, то все розумів, спілкувався з лікарями, артеріальний тиск був нормальний, він був контактний. Відповідача в цей час в лікарні не було. Про заповіт він дізнався від лікаря. Похороном займався відповідач. Під час розгляду попередньої справи, проводилася почеркознавча експертиза, яка встановила, що підпис на заповіті належить [PERSON] і цей висновок нічим не спростований. З висновками експертів вона не погоджується з тих підстав, що перший буро зроблено з копії медичної карти, а другий спростовується показами свідків медичних працівників, які оформляли цей заповіт. Крім цього, позивачами порушено строк позовної давності, оскільки про існування заповіту вони дізналися в 2008р., тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду цивільної справи №2-69/11 за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Стрийської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, відповідачами [PERSON] та [PERSON] було подано зустрічний позов про визнання заповіту недійсним. Підставою для звернення [PERSON] та [PERSON] з зустрічним позовом було переконання позивачів у його підробленості, оскільки підпис на заповіті підробив відповідач. Як вбачається з оскаржуваного заповіту, такий складений 25.04.2007р. о 18 год. 40 хв. в Стрийській центральній районній лікарні за участю чергового лікаря [PERSON], лікуючого лікаря [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] заповіт написаний черговою медичною сестрою приймального відділення [PERSON] За змістом заповіту, [PERSON] заповів все своє майно рідному братові [PERSON] Заповіт [PERSON] прочитаний, з його слів записаний вірно в чому він розписався. Даний заповіт був предметом дослідження судової почеркознавчої експертизи, призначеної судом в цивільній справі №2-69/11, згідно висновку якої (№808 від 05.06.2012р.) підпис від імені [PERSON], розташований під рукописним текстом, після записів «Даний заповіт мною прочитаний і з моїх слів записаний вірно в чому і розписуюсь» в Заповіті від імені [PERSON] від 25.04.2007р., виконаний [PERSON]. Згаданий висновок експертизи оцінювався судом під час прийняття рішення. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2012р. в справі №2-69/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06.11.2013р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014р., визнано за [PERSON] право власності на 37/100 частини будинку №3 по вул. В.Івасюка в м. Стрий Львівської області та право власності на сарай, позначений в технічному паспорті літерою «Г» розміром 2.25х3.40, гараж позначений в технічному паспорті літерою «Ж» розміром 3.40х5.80, гараж позначений в технічному паспорті літерою «Б» розміром 5.20х6.0, мансарду розміром 5.20х6.0, які розміщені на земельній ділянці будинку №3 по вул. В.Івасюка в м. Стрий Львівської області. Відмовлено в зустрічному позові [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Стрийської центральної районної лікарні про визнання заповіту недійсним та визнання за ними права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом за недоведеністю позовних вимог. Висновком експерта №149 за наслідками проведеної в період з 27.10.2014р. по 27.11.2014р. комісійної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи встановлено, що хворий [PERSON] був госпіталізований в реанімаційне відділення 25.04.2007р. у «вкрай важкому, загальмованому», колаптоїдному стані з дуже низьким кровяним тиском (50/40 мм рт.ст.) Незважаючи на призначене і проводиме лікування стан хворого не покращився і 26.04.2007р. хворий помер. Враховуючи записи лікарів Стрийської ЦРЛ про вкрай важкий, коматозний стан хворого на період складання заповіту 25.04.2007р., комісія вважає, що тяжко хворий [PERSON] фізично не міг читати та підписувати заповіт. В момент укладення заповіту [PERSON] виявляв ознаки тяжкого психічного розладу стану оглушення свідомості (сомноленція), клінічними органами якої є сонливість, обмеженість мовного контакту, загальмованість, вялість, адинамічність. Розлад свідомості у хворого спричинений важким соматичним станом, кровотечею, низькими параметрами артеріального тиску. За своїм психічним станом у цей період [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №119, проведеної 16.03.2016р., [PERSON] на момент складання оспорюваного заповіту виявляв порушення свідомості за типом оглушення, соматогенного ґенезу, і за своїм станом, з врахуванням висновку №808 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №2-69/11 від 05.06.2013р., не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Свідок [PERSON] суду пояснив, що лікар приймального відділення після 16 год. бере на себе обовязки головного лікаря. Пацієнт [PERSON] сказав, що хоче скласти заповіт. Його складали в присутності свідків недовго, записувала медсестра. Хворий почув себе нормально, адекватно і був при свідомості. В цей час він був під крапельницею. Після складання заповіту, він його перечитав та віддав, але кому саме вже не пригадує. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в неї є печатка «Для довідок», якою вона посвідчує копії документів і якою вона посвідчила копію медичної карти з оригіналом. Свідок [PERSON] суду пояснив, що особи з кровотечею направляються в реанімаційне відділення. Згідно його записів, у [PERSON] були болі і слабкість, стан вкрай. В медичну карту вносилися всі виміри артеріального тиску. Ним було поставлено попередній діагноз хворому колапс, це коли у людини низький тиск, але при цьому ця людина не обовязково без свідомості. Від моменту поступлення хворому була підключена система крапельниць та застосовувалася інфузійна терапія. В 19 год. хворий був при свідомості, а вже о 20 год. 30 хв. йому погіршало. Пацієнт висловив бажання написати заповіт на користь брата, тому він закликав чергового лікаря приймального відділення [PERSON], оскільки це його обовязок. При складанні заповіту були присутні два свідки та черговий лікар приймального відділення. Заповіт писала медсестра. Після складання заповіту його віддали черговому лікарю. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він часто посвідчує такі документи. Їх оформляє завідуючий і ординатор. На заповіті ставиться печатка установи та підписується керівником головним лікарем. При складанні заповіту його не було. Він не пригадує, чи ставив печатку на цьому заповіті. Печатку могла поставити секретар у випадку його відсутності. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.1 ст. 1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів. Такий же перелік посадових осіб, що мають право посвідчувати заповіти осіб, що перебувають на лікарняному, передбачений п. 1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419. Відповідно до ч.ч.8, 9 ст. 1252 ЦК України до заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені посадовими, службовими особами, визначеними у частині першій цієї статті, прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 3 ст. ст. 202 ЦК України передбачає, що одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 4 ст. 207 ЦК України передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього кодексу. Стаття 212 ЦПК України зазначає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як вбачається з правового висновку Верховного суду України, зробленого 29.02.2012 при розгляді справи №6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Як розяснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 загаданої постанови Пленуму розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Як розяснено в п.16 загаданої постанови Пленуму, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.97 №8 « Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» розяснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що згідно заповіту батька позивачів [PERSON], який складений черговою медичною сестрою приймального відділення 25.04.2007р. о 18 год. 40 хв. в Стрийській центральній районній лікарні та посвідчений черговим та лікуючим лікарем, [PERSON] заповів все своє майно рідному братові [PERSON] Як вбачається з матеріалів цивільної справи №2-69/11, яка надійшла до суду 11.06.2007р., сторонами в якій були [PERSON] як позивач та [PERSON] та [PERSON] як відповідачі, останні, дізнавшись про наявність заповіту їхнього батька на користь [PERSON], подали 08.12.2008р. зустрічний позов до [PERSON] про визнання цього заповіту недійсним з підстав підроблення підпису батька на заповіті. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014р., залишено без змін рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2012р. в справі №2-69/11 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06.11.2013р. Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає позовні вимоги нетотожними, оскільки позивачі заявили позов про визнання заповіту недійсним з підстав, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними в силу хворобливого стану, під час складання заповіту, тому справа підлягає судовому розгляду. Крім цього судом встановлено, що позивачі після смерті батька (помер 26.04.2007р.) 08.12.2008р. звернулись із зустрічним позовом в справі № 2-69/11 про визнання заповіту не дійсним і після прийняття рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ 29.01.2014р. по цій справі, вони повторно звернулися до суду 14.05.2014р. з даним позовом. За таких обставин суд вважає поважними причини пропущення позовної давності, тому порушене право підлягає захисту. Досліджуючи висновки експертів №149 від 27.11.2014р. та №119 від 16.03.2016р., судом встановлено, що експертизи проведено у відповідності з чинним законодавством компетентними експертами, якими надано повні, обґрунтовані та вичерпні відповіді на всі поставлені судом питання, тому суд вважає дані докази належними та допустимими. Крім цього суд враховує діагноз стаціонарного хворого [PERSON] відповідно до Медичної карти № 3141, його фізичний стан на день складання заповіту, а також те, що [PERSON] помер на наступний день після складання заповіту. Разом з тим, висновок експерта №808 від 05.06.2012р. не дає відповіді на питання про фізичний та психічний стан спадкодавця [PERSON] (його вільне волевиявлення) на момент вчинення підпису в заповіті, а саме ці обставини є предметом дослідження в даній цивільній справі, тому такий суд до уваги не бере. З огляду на всі досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в момент складання заповіту спадкодавець [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто у момент вчинення правочину було відсутнє його вільне волевиявлення, тому, зважаючи на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України, такий правочин є недійсним. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є підставними та законними, тому такі підлягають до задоволення. Понесені позивачем [PERSON] та документально підтверджені судові витрати, а саме витрати на правову допомогу та судовий збір підлягають стягненню з відповідача в її користь відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved