Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

В липні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу [PERSON], Веселівська сільська рада Запорізького району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, та просила: \~визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: с.\~Петропіль, вул. Степна, 16, Запорізького району Запорізької області, в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла 23.07.2014 р.; \~встановити факт належності [PERSON] земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території с.\~Петропіль Веселівської сільської ради, та яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП 07-503311 та земельної ділянки площею 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території с. Петропіль Веселівської сільської ради, та яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП 07-500842; \~визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,60 га та 0,05 га (відповідно) для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради, та які належали [PERSON], в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла 23.07.2014 р. В обґрунтування позову зазначила, що 23.07.2014 р. померла її племінниця [PERSON]. Заповіту вона не складала. Відповідно до ст. 1263 ЦК України вона, як тітка померлої, відноситься до спадкоємців третьої черги. Крім неї до спадкоємців другої черги відноситься єдиноутробний брат племінниці [PERSON], який відмовився від прийняття спадщини на її користь. До спадкового майна відносяться: житловий будинок № 16 по вул. Степна у с. Петропіль Запорізького району Запорізької області; земельні ділянки площею 0,05 га та 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради. Посилається на те, що прийняла спадщину, однак при оформленні спадкових прав зясувалось, що право власності на житловий будинок не зареєстровано. У звязку з тим, що оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку не має змоги, звернувся до суду. Крім того, згідно з державними актами про право приватної власності на землю серії ЗП 07-503311 від 06.07.1994 р. та ЗП 07-500842 від 08.07.1994 р. її племінниці належать земельні ділянки площею 0,60 га та 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства. Але у зазначених актах імя племінниці зазначено «Поліна» замість «Параска». У звязку з тим, що право власності її племінницею не було зареєстровано, а також у звязку з тим, що вбачаються невідповідності в імені померлої, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з чим вимушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В судове засідання зявилась представник позивача [PERSON], яка позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові. Повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи відповідач до суду не зявився, надав заяву від 21.09.2015 р. про визнання позову, з проханням розглянути справу без його участі. Повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи третя особа приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, пояснень не надала. В судове засідання зявилась представник Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області [PERSON], яка зазначила, що земельна ділянка розміром 0,05 га знаходилась у постійному користуванні у [PERSON], а не у власності, а тому в цій частині слід відмовити у позові, в іншій частині позовних вимог не заперечувала. Також зазначила, що [PERSON] вона знала особисто, оскільки вона тривалий час працювала завідувачкою пошти. Різні імена в документах пояснила тим, що при зміні паспорту [PERSON] уточнили імя та зазначили «Параска» замість «Поліна». Акти на земельні ділянки дійсно видавались [PERSON], яка на той час мала імя «Поліна». З приводу будинку зазначила, що він з часу побудову не реконструювався, знаходиться на теперішній час у незмінному стані, а інвентаризація будинку після побудови не проводилась. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, дослідивши докази у справі, встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 300271 [PERSON] померла 23 липня 2014 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-НМ 354714 батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] Згідно актового запису про народження № 53 від 14.08.1930 р. ці ж особи є батьками [PERSON]. Згідно актового запису про шлюб № 3 [PERSON] та [PERSON] 11.02.1950 р. уклали шлюб, та обидва взяли прізвище «Павлюк». Як вбачається з актового запису про народження № 39 від 25.12.2951 р. у них 15.07.1951 р. народилась донька [PERSON]. Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖС № 254818 [PERSON] після одруження з [PERSON] змінила прізвище на «Охотнік». Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-НМ № 034377 [PERSON] позивачка у справі, та [PERSON] 29.12.1964 р. зареєстрували шлюб, та обидва з подружжя взяли прізвище «Скляренко». Отже, як вбачається з вищезазначених документів [PERSON] є рідною тіткою померлої [PERSON]. Факт наявності спорідненості між [PERSON] та [PERSON] відповідачем у справі, підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯЭ №\~790233, за змістом якого матірю [PERSON] також як і у [PERSON] є [PERSON]. Згідно довідки № 676 від 12.12.2014 р., виданої виконавчим комітетом Веселівської сільської ради, [PERSON] була зареєстрована та проживала в [INFO], з 01.01.1988 р. по день своєї смерті 23.07.2014 р. З копії спадкової справи, дослідженої у судовому засіданні, вбачається, що заявою від 24.07.2014 р. позивач [PERSON] прийняла спадщину, а [PERSON] відповідач у справі заявою від 27.11.2014 р. відмовився від прийняття спадщини на користь [PERSON] Постановою приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу [PERSON] №\~684/02-31 від 09.07.2015 року представнику позивача відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований за адресою: с.\~Петропіль, вул. Степна, 16, Запорізького району Запорізької області та на земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою, у звязку з тим, що документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій надані не були. За змістом даної постанови не були надані оригінали правовстановлюючих документів, що підтверджують належність спадкового майна спадкодавцеві, а саме житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по вул. Степна, 16, с.\~Петропіль Запорізького району Запорізької області. У ході судового розгляду представником позивача надано іншу постанову приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу [PERSON] №\~1189/02-31 від 13.10.2015 року, якою представнику позивача вже під час судового розгляду у даній цивільній справі відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки загальною площею 0,05 га та 0,60 га, розташовані в с.\~Петропіль Запорізького району Запорізької області. За змістом даної постанови підставою відмови є те, що державні акти видані на імя [PERSON], тому підтвердити належність вищезазначених земельних ділянок саме померлій [PERSON] неможливо. Крім того, нотаріусу не були надані оригінали правовстановлюючих документів. Відповідно до копії договору купівлі-продажу будинку від 09.04.1988 р. [PERSON] придбала житловий будинок, який належав продавцю на підставі запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Веселівської сільської ради народних депутатів № 439. Згідно копії рішення виконавчого комітету Веселівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 06 від 10.01.2013 р. зазначеному будинку присвоєно поштову адресу: 70405, с. Петропіль, вул. Степна, 16. Згідно довідки № 350 від 29.05.2015 р. [PERSON] з 01.01.1988 р. по день своєї смерті 23.07.2014 р. значиться власником цього житлового будинку згідно записів в погосподарській книзі. Згідно технічного паспорту, складеного станом на 06.06.2015 р., домоволодіння не містить самовільних побудов. З витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на обєкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відомості щодо означеного житлового будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності [PERSON] на спірний житловий будинок за життя набула правомірно, відтак він увійшов до спадкової маси. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивачка є такою, що прийняла спадщину, оскільки в межах шестимісячного строку звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, або мали б обовязкову частку у спадщині, немає. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008\~року №\~7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки у судовому засіданні було встановлено, що за умов, що склались, позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок в нотаріальній конторі, суд вважає вимоги щодо визнання права власності на житловий будинок обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про встановлення юридичного факту належності [PERSON] земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території с.\~Петропіль, Веселівської сільської ради та земельної ділянки площею 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території с. Петропіль Веселівської сільської ради, вони задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно зі ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Крім того, у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 р. зазначено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 1 січня 2012 року для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. Враховуючи, що позивач як на підставу своїх вимог посилається на розбіжності між іменем у правовстановлюючому документі та дійсним іменем спадкодавця, суд дійшов висновку, що належним способом захисту є саме встановлення належності правовстановлюючого документа, а не встановлення факту належності майна померлій особі. У світлі ст. 392 ЦК України, яка визначає, що саме власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, суд дійшов висновку, що вимога про встановлення факту належності майна іншій особі, а не самому позивачу, суперечить ст. 3 ЦПК України. Суд також враховує, що положеннями ч. 4 ст. 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, а за таких обставин суд позбавлений можливості встановити факт належності земельних ділянок померлій особі, тобто в юридичній площині вирішити питання про її права та обовязки. Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,60 га та 0,05 га (відповідно) для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Петропіль Веселівської сільської ради, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з копії державного акту на право постійного користування землею серії ЗП 07-500842, земельна ділянка надана [PERSON] у постійне користування, а не у власність. Як вбачається з копії державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 07-503311 земельна ділянка площею 0,60 га передана у власність [PERSON]. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу у розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, які б свідчили про належність зазначеного державного акту саме [PERSON]. Враховуючи, що у даному судовому провадженні позивач не ставить питання належності державних актів, виданих [PERSON] саме [PERSON], суд вважає дані вимоги також й передчасними. При цьому суд керується ст. 11 ЦПК України , відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та виходить з того, що за умови встановлення належності правовстановлюючого документа [PERSON], позивач не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріальній конторі, оскільки у позові як на підстави позову відсутні посилання на інші перешкоди для набуття права власності, як то, наприклад, відсутність оригінала правовстановлюючого документа тощо. Отже, оскільки у судовому засіданні не було встановлено підстав для звільнення позивача від доказування належності державних актів, виданих [PERSON] саме [PERSON], судом розяснені представнику позивача його права та обовязки, попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, представник позивача на власний розсуд реалізував процесуальні права, надані йому позивачем, враховуючи, що за умови вирішення в судовому порядку питання належності державних актів, відпадуть перешкоди для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі, а тому суд приходить до остаточного висновку, що вимоги щодо визнання права власності на земельні ділянки не підлягають задоволенню. Також суд враховує, що право постійного користування землею [PERSON] на підставі державного акту серії ЗП 07-500842 при спадкуванні не трансформується для позивача у право власності. На підставі викладеного,

Outcome: partial