Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

В липні 2017 [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнено, до [PERSON] , третя особа: Лиманський районний підрозділ ДМС, про усунення перешкод у користуванні майном, про зняття з реєстрації, про виселення з житлового будинку, в якій зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок за вказаною адресою належить позивачці на праві власності на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.08.2007 року про визнання права власності в порядку спадкування по закону після смерті її матері [PERSON] . Відповідач по справі є колишнім чоловіком [PERSON] та після розірвання шлюбу більш 13 років проживає та зареєстрований у вказаному будинку. Проживання разом з відповідачем є нестерпним для позивачки, а його реєстрація та проживання позбавляє її можливості повномірно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном. В судове засідання з`явились позивач [PERSON] , представник позивача в судове засідання не з`явилась, надав до суду клопотання про слухання справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду зустрічний позов, в якому заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.01.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про об`єднання справ в одне провадження. Представник третьої особи Лиманський районний підрозділ ДМС в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, зазначив, що повністю визнають позовні вимоги. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 47, 48Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В судовому засіданні встановлено, що, відповідно до заочного рішення Комінтернівського районного суду Одеської області по справі № 2-1674/2007 від 27.08.2007 року позовні вимоги [PERSON] до Новодофінівської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволені в повному обсязі. Визнано за [PERSON] право приватної власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними господарчими спорудами та будівлями, розташований на присадибній земельній ділянці площею 1250 кв.м. по [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації №18789978 від 13.05.2008 року, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкту 23219488. Згідно технічного паспорту № [NUMBER] ( [NUMBER] ) від 30.03.2008 року на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] , житловий будинок був побудований в 1974 році, прибудова побудована у 1998 році, гараж - в 2003 році, веранда - в 2004 році, літня кухня - в 2006 році. Загальна площа по житловому будинку - 59,8кв.м., з яких: житлова - 37,7кв.м., підсобна - 22.1кв.м. Відповідно до довідки Новодофінівської сільської ради Лиманського району Одеської області від 01.08.2017 року №02-18/370, [PERSON] , [INFO] , місце народження: с. Червоне Мелітопольського району, Запорізької області дійсно зареєстрований та проживає в [ADDRESS] з 16.06.1993 року по теперішній час. Згідно довідки з місця проживання, склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Новодофінівської сільської ради Лиманського району Одеської області №910 від 27.11.2017 року, [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] . Особовий рахунок відкритий на [PERSON] . За вказаною адресою зареєстровані та проживають 2 члена сім`ї: 1. [PERSON] , власник будинку, дата реєстрації 14.11.1999 рік; [PERSON] , колишній чоловік, дата реєстрації 18.09.2001 рік; [PERSON] , син, дата реєстрації 19.03.2008 рік, не проживає з 2012 року; [PERSON] , дочка, дата реєстрації 15.07.2015 року. Відповідно до акту обстеження матеріально - побутових умов проживання [PERSON] , 1959 року народження, який проживає в [ADDRESS] , складеного депутатом Новодофінівської сільської ради [PERSON]. в присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживає у будинку, який належить його бувшій дружині [PERSON] [PERSON] займає в будинку одну кімнату. При обстеженні було виявлено: в кімнаті неохайно, брудно, майже всі речі розкидані по кімнаті. В кімнаті стоїть неприємний запах, антисанітарія. Під час обстеження виявлені оголені електричні провода. [PERSON] користується коридором, де також необхідно зробити порядок та ремонт. За висновком комісії, житлово - побутові умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] - не задовільні, не відповідають санітарно - гігієнічним нормам. Житлово - комунальні послуги не сплачуються. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно дост.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з вимогамист.157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до положень ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого житлового приміщення і відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Крім цього, у пунктах 38, 92 постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов [PERSON] про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення підлягає задоволенню. Окремо суд звертає увагу, що водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Приписами абз. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, та

Outcome: approved