Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

В квітні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (далі по тексту - відповідач) про відшкодування майнової і моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.12.2018 року позивач, рухаючись по неочищеному від снігу та ожеледиці тротуару біля будинку за адресою - м. Київ, вул. Провіантська, 15, послизнувся і впав, в результаті чого отримав тілесні ушкодження. У зв`язку із отриманими травмами позивачеві довелось зробити операцію тотального ендопротезування правого кульшового суглобу, купити ліки та сплатити вартість лабораторних досліджень. Всього позивачем було витрачено 58159,73 грн., що складається з: 899,20 грн. вартості лікарських препаратів, 12460,53 грн. вартість операції та 44800,00 вартість тазостегнового суглобу. Окрім того, позивач також просив суд стягнути з відповідача 2216,81 грн. трьох процентів річних, 2419,44 грн. інфляційних втрат, 20000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 11500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 10.04.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін та призначено розгляд справи по суті на 23.06.2020 року. 23.06.2020 року розгляд справи було відкладено на 25.09.2020 року у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді. В судовому засіданні 25.09.2020 року представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судове засідання 25.09.2020 року представник відповідача не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином та завчасно. Відзиву або заперечень на позов не надавав. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи враховуючи вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на період, що обумовлює безпеку його учасників. Судом визнано причин неявки представника відповідача неповажними, оскільки жодних поважних причини для неявки в судове засідання ним наведено не було, а постанову, на яку посилається представник позивача, не містить жодних обмежень щодо явки учасників судового процесу в судові засідання. Згідно із ч.1 та п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Разом із тим, причини неявки відповідача в судове засідання було визнано неповажними та він був повідомлений про дату, час і місце судового засідання завчасно. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.12.2018 року позивач впав на вулиці Галі Тимофєєвої, 15 в місті Києві та отримав травму ноги, що підтверджується копією карти виїзду карети швидкої медичної допомоги № 1321 від 27.12.2020 року. Згідно із випискою з історії хвороби стаціонарного хворого № 19849, [PERSON] перебував в стаціонарі з 29.12.2018 року по 18.01.2019 року із черезвертлюговим переломом правої стегнової кістки. 02.01.2018 року позивачу було проведено операцію - тотальне ендопротезування правого кульшового суглобу. Позивачем було надано квитанції про оплату ліків на суму 899,20 грн., оплату лабораторних досліджень на суму 422,00 грн., товарний чек № 9 від 02.01.2019 року на суму 12460,53 грн., а також квитанцію про оплату ендопротезу в сумі 44800,00 грн. Згідно із листом Українського гідрометеорологічного центру ДСУНС від 05.09.2019 року № 01-20/1058, внаслідок переміщення через територію Києва активного циклону 24-27 грудня 2018 року спостерігалися несприятливі погодні умови. 26 грудня мінімальна температура 5,2° морозу, максимальна температурі 1,6° тепла; вночі опадів не було, вдень мокрий сніг з дощем, кількість опадів 3 мм. 27 грудня мінімальна температура 0,2 ° тепла, максимальна температура 1,1 ° тепла, вночі дощ, кількість опадів 0,7 мм, вдень опадів не було; посилювався вітер до 13 м/с, на 08 год. 27 грудня сніговий покрив відмічався висотою 25 см, на дорогах ожеледиця. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом цієї статті обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на особу, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Крім застосування принципу вини шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою. Відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої ст. 1166 Цивільного кодексу України. В свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 8 Закону визначено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Згідно п.п.2.3.2. Правил благоустрою міста Києва, прийнятих Рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року N 1051/1051, елементами благоустрою є зелені насадження (у тому числі сніго-, шумозахисні та протиерозійні) вздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях. Підпунктом 3.1.3. Правил благоустрою міста Києва, прийнятих Рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року N 1051/1051 визначено, що посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону. Відповідальність за незабезпечення благоустрою, у тому числі при виконанні робіт самовільно, покладається на власника об`єкта благоустрою (балансоутримувача) та виконавця робіт. При цьому, згідно з п. 7 ч. 1 ст.17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою. Разом із тим, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що саме відповідач є виконавцем послуг з прибирання території по [ADDRESS] або взяв на себе такий обов`язок. Також і не надано доказів, що відповідачем не було здійснено прибирання території від снігу та льоду, внаслідок чого позивач впав та отримав тілесні ушкодження. Самі по собі наявність несприятливих погодних умов та налипання снігу ще не свідчить про те, що відповідач не здійснював прибирання снігу, що потребує доведенню в процесі розгляду справи. Окрім того, позивачем було надано квитанції про оплату лікарських препаратів та лабораторних досліджень, які відсутні в історії хвороби, а також відсутні відповідні призначення лікарів щодо необхідності купівлі саме тих лікарських препаратів, що були придбані позивачем. Поряд із цим, квитанція про оплату ендопротезу в сумі 44800,00 грн. виписана на ім`я [PERSON] , а не позивача та матеріали справи не містять доказів того, що саме позивач поніс вказані витрати. Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У відповідності з нормами цивільного законодавства притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності, при цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб`єкт та об`єкт правопорушення, а також суб`єктивна та об`єктивна сторони. Однією з необхідних умов цивільно-правової відповідальності є наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника і збитками потерпілої сторони. Тобто, протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитками, що виникли у потерпілої особи, - наслідком протиправної поведінки заподіювача. Згідно положення ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 2 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Разом з тим, в матеріалах цивільної справи відсутні належні, обґрунтовані та допустимі докази на підтвердження того, що необхідність придбання лікарських препаратів були викликані травмуванням 27.12.2018 року саме з вини відповідача. Таким чином, позивачем не було доведено в процесі судового розгляду, що його травмування відбулось саме внаслідок падіння на льоду, у зв`язку із неналежним виконанням своїх обов`язків відповідачем та того, що саме відповідач зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно із ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Позивачем не було додано до позовної заяви доказів на підтвердження того, що відповідач зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду. Не подано клопотання про витребування такої інформації і в процесі розгляду справи по суті. З огляду на зазначене, в задоволенні позову про відшкодування шкоди слід відмовити за недоведеністю. Щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 3 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Оскільки в судовому засіданні не було встановлено, що протиправними діями відповідача позивачу була заподіяна матеріальна шкода, то і підстави для стягнення з нього моральної шкоди також відсутні. В задоволенні похідних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат слід також відмовити. Окрім того, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Так згідно правового висновку викладеного в постановах Верховного Суду у справах № 6-3019цс15 від 13.01.2016 р., по справі № 6-2759цс15 від 20.01.2016 р., № 6-2491цс15 від 02.03.2016 р. дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Зазначений правовий висновок підтверджується правовими позиціями викладеними в постановах Верховного Суду № 6-3019цс15 від 13.01.2016 року та № 6-2759цс15 від 20.01.2016 року та № 6 - 2491цс15 від 02.03.2016 року). Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed