Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

В липні 2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з подальшим поданням позовнної заяви в новій редакції до відповідача, в якому просить суд зняти арешт з арештованого майна - автобусу РУТА 25 Нова, 2014 р.в., р/н [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , належного на праві власності [PERSON] . В обґрунтування вимог посилається на те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.12.2018 року, визнано за [PERSON] право власності на предмет лізингу за договором фінансового лізингу №001413 від 27.10.2014 року, а саме на автобус марки РУТА 25 НОВА, рік випуску - 2014 pік, колір - жовтий, реєстраційний номер [NUMBER] , № кузову/шасі/серійний номер [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] . 20.06.2020 року зазначений транспортний засіб був затриманий працівниками поліції та поміщений на майданчик для зберігання транспортних засобів по вул. Одеська, 32 в с. Коблево, Миколаївська область згідно постанови приватного виконавця Корольова В.В. у ВП №54734635. 03.07.2020 року приватний виконавець перевіз зазначений транспортний засіб для передання МФ УБ - оператора системи електронних торгів арештованого майна (СЄТАМ) для продажу з електронного аукціону, як майно боржника ТОВ «ЛК «Еталон». Відомо, що місце зберігання такого майна розташовано за адресою: м. Миколаїв, пр. Героїв України,3 . У вересні 2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Королова В.В., в якій зазначає, що позовна заява не підлягає задоволенню, посилаючись на нікчемність договру лізінгу , а отже [PERSON] , не є і ніколи не був власником спірного транспортного засобу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2020 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 10.07.2020 року матеріали справи передані на розгляд судді. Ухвалою суду від 13.07.2020 року вищевказану позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог ухвали суду від 13.07.2020 р., позивачем 23.07.2020 року надано суду нову редакцію позовної заяви. 23.07.2020 року позивач надав суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 24.07.2020 року по справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 05.11.2020 р. Ухвалою суду від 24.07.2020 року забезпечено позов шляхом накладення обтяження у вигляді арешту на автобус марки РУТА 25 НОВА, рік випуску - 2014 pік, колір - жовтий, реєстраційний номер [NUMBER] , № кузову/шасі/серійний номер [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] . Ухвалою суду від 28.04.2021 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 24 липня 2020 року у вигляді накладення обтяження у вигляді арешту на автобус марки РУТА 25 НОВА, рік випуску - 2014 pік, колір - жовтий, реєстраційний номер [NUMBER] , № кузову/шасі/серійний номер [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] та заборони укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного рухомого майна. Ухвалою суду про забезпечення доказів від 09.11.2020 року за клопотанням представника позивача витребувано з Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції завірені належним завірені копії матеіралів виконавчого провадження ВП 54734635 стосовно перебування під арештом, продажу з електронних торгів, місцезнаходження автобусу РУТА 25 НОВА, рік випуску 2014, реєстраційний номер [NUMBER] , № кузову [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві приватної власності . Ухвалою суду від 28.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22 вересня 2021 року об 15-00 год. Від представника позивача адвоката Є.В. Бережнова надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Третя особа приватний виконавець Корольов В.В. в судове засідання не з`явивися, надав суду заяву, що не заперечує проти розгляду справи за відстуності сторін Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» та відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені неодноразово належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомили, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надали, поважності неявки не вбачається, у зв`язку з чим зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідност. 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 27.10.2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» було укладено договір фінансового лізингу за № 001413, відповідно до п.1.1 лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначений у п. 3.1 цього договору - автобус Еталон 079), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору . 27.11.2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» було укладено додаткову угоду №1 до договору фінансового лізингу № 001413 від 27.10.2014 р., відповідно до умов якого сторони домовилися змінити предмет лізингу по договору фінансового лізингу №001413 від 27.10.2014 р. з автобусу Еталон 079 на автобус загального призначення марки РУТА 25 НОВА, рік випуску - 2014 pік, колір - жовтий, реєстраційний номер [NUMBER] , № кузову/шасі/серійний номер [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] . Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2018 року у справі № 490/5998/18 позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»»задоволено. Визнано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , Паспорт серії [NUMBER] , виданий Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 03.06.2000 року, 54036, м. Миколаїв, вул. П. Морозова, 1-а) право власності на предмет лізингу за договором фінансового лізингу №001413 від 27.10.2014 року, а саме на автобус марки РУТА 25 НОВА, рік випуску - 2014 pік, колір - жовтий, реєстраційний номер [NUMBER] , № кузову/шасі/серійний номер [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] . Розподілено судові витрати. 20 червня 2020 року вказаний автомобіль був тимчасово затриманий працівниками поліції згідно постанови приватного виконавця Корольова В.М. у викронавчому провадженні ВП 54734635. Згідно Свідоцтва про реєстпацію ТЗ від 11.12.2014 року вказаний транспортьний засіб зареєстрований за ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»». Згідно відповідід МВС України станом на 05.06.2010 року автобус марки РУТА 25 НОВА, рік випуску - 2014 pік, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстровано на праві власності за ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»». Постановою від 25 лютого 2021 року Миколаївського апеляційного суду, апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Іванченко Анастасії Валеріївни задоволено частково. Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на предмет лізингу відмовити. Як вбачається зі змісту вказаної Постанови, підставою звернення до суду [PERSON] стало не оспорювання лізингодавцем (ЛК «ЕТАЛОН») прав позивача, як набувача предмета лізингу, а наявність обтяжень майна компанії та заборон на його відчуження і розпорядження, тобто арешт майна компанії як боржника у виконавчому провадженні. На підтвердження характеру спірних правовідносин апелянт [PERSON] надала апеляційному суду копії судових рішень щодо стягнення на її користь грошових коштів з ЛК «ЕТАЛОН» у період 2016-2018 років та докази накладення арешту на рухоме майно компанії, в тому числі і транспортний засіб автобус РУТА 25 НОВА, з метою виконання судового рішення у період 2016-2020 років, що свідчить про порушення її прав рішенням суду без залучення її до участі у справі як відповідача. Отже, заявлений [PERSON] спосіб захисту свого права визнання права власності на предмет лізингу (без вимог про зняття арешту з цього майна), не відповідає змісту права, характеру порушення та наслідкам, а тому не може вважатись ефективним. Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону та правові позиції вищих судових органів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] . Так, відповідно до статті 50 Закону «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. За змістом цієї норми у переважній більшості випадків арешт може бути знятий лише за рішенням суду. Згідно з пунктами 2,8 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року, вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна, як правило, розглядаються у одному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений як власником, так і особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Третьою особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби (в окремих випадках - інший орган, який виконує судові рішення). Аналіз норм Закону «Про виконавче провадження» (стаття 9), нотаріального законодавства (стаття 49) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин… від 7 вересня 1998 року, свідчить про те, що судове підтвердження права власності на арештоване майно без вирішення питання про зняття з нього арешту є неефективним способом захисту особи, яка вважає себе дійсним власником цього майна, оскільки продовження арешту перешкоджає вчиненню будь-яких дій щодо розпорядження цим майном. Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені вст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. Заст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно дост. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження`особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч.ч. 1,2,3ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного/приватного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Так, оскільки на час розгляду справи право власності позивача на спірний транспортний засіб не зареєстровано в установленому законом порядку( аогтже [PERSON] , не надав суду належних доказів того, що він є власником або особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику ) , вимог про визнання права власності на спірний автобус позивачем не заявлено, а також з огляду на встановлені вищевказаним рішенням суду апеляційної інстанції обставини позивачем невірно визначено склад відповідачів за вимогами про зняття арешту з майна ( а саме не заявлено таких виомг до стягувачів у виконавчому провадженні, в інтересах яких накладено арешт на майно) - то суд не вбачає підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за їх безпідставністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed