Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що [INFO] померла [PERSON], яка за життя склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок Позивачу. Водночас, в червні 1997 року вже після смерті [PERSON] на її ім'я було видано сертифікат на земельну частку (пай) розміром 2,66 умовно кадастрових гектари в с. Телепино Кам'янського району Черкаської області. Так як заповітом не охоплено перехід права власності на цей земельний пай, Позивач посилаючись на те, що вона являється єдиним спадкоємцем за заповітом, і факт відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину в цій частині, просила суд визнати за нею право власності на вказаний вище земельний пай. В судовому засіданні сторона Позивача просила позов задовольнити. Представник Відповідача надіслав до суду заяву про визнання позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд виходить з наступного. Згідно частини 4 статті 174 ЦПК України при визнанні позову відповідачем ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог можливо лише у разі наявності на те законних підстав. Між тим, суд приходить до висновку, що обставини справи та наявні у ній докази не дають підстав суду задовольнити позов. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно заповіту від 17.07.1990 року [PERSON] заповіла [PERSON] належний їй жилий будинок з надвірними будівлями в с. Телепино Кам'янського району Черкаської області (а.с. 33). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 7), а тому відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. За правилами ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. [PERSON] успадкувала згідно заповіту жилий будинок, про що свідчить свідоцтво про спадщину від 25.04.1997 року (а.с. 34). Як вбачається з постанови приватного нотаріуса (а.с. 5) та витягів з погосподарської книги (а.с. 10-11) Позивач являлась племінницею померлої, а тому в силу положень ст.ст. 529-531 ЦК УРСР 1963 року не входить до кола спадкоємців за законом після смерті спадкодавця. Не надає таких прав на спадкування за законом і факт опікунства померлої над Позивачем, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с. 23), так як відповідно до 532 ЦК УРСР 1963 року для спадкування за законом має значення наявність факту усиновлення, що є відмінним від інституту опікунства. Таким чином, в судовому порядку, Позивач просив визнати за нею право власності на земельний пай в порядку спадкування за заповітом. Водночас, зі змісту самого заповіту вбачається, що померла [PERSON] заповіла Позивачу тільки жиле приміщення, без будь-яких зазначень про можливість заповідання іншого майна або майнових прав, на які б вона могла претендувати і в майбутньому. Так як згідно статті 534 ЦК УРСР 1963 року за заповітом майно може бути залишено повністю або в частині іншим особам, виходячи з тексту заповіту, суд приходить до висновку, що дійсною волею [PERSON] при складанні заповіту було розпорядження належним їй жилим приміщенням, тоді як через категоричний і безальтернативний виклад тексту заповіту, у суду відсутні підстави вважати, що померла бажала і могла заповісти Позивачу інше майно або майнові права, як то право на земельну частку (пай). Крім цього, порядок реорганізації колгоспів та оформлення громадянами прав на земельні частки (паї) були закріплені на законодавчому рівні Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95; згідно нормативних актів, увесь процес розпаювання землі зокрема і в даному населеному пункті с. Телепино, проходив публічно, інформація про це доводилася усім жителям населеного пункту шляхом розміщення оголошень, проведення зборів, сходок жителів села тощо, і ці процеси є загальновідомими фактами й окремому доказуванню не підлягають. Суд враховує, що згідно погосподарських книг Позивач протягом 1958-1976 років, тобто тривалий час проживала з померлою, яка була їй опікуном, а тому Позивач могла знати про те, що [PERSON] являлась членом Колгоспу 30 річчя ВЛКСМ в с. Телепино Кам'янського району Черкаської області і оформляла за життя своє право на земельний частку (пай), що з огляду на оформлення спадкових прав на частину майна в 1997 році, могло бути відомим Позивачу в той же період часу. Під спадкуванням слід розуміти перехід прав на майно або майнові права від спадкодавця до спадкоємця. Згідно ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки; ст. 75 ЦК УРСР - позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін; ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР - закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до вимог ст.76 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом статті 77 ЦК УРСР 1963 року зміна осіб у зобов'язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності. Суд вважає, що, оскільки Позивач оформлював своє право на спадщину після смерті [PERSON] в 1997 році, в тому ж році, коли сертифікат на земельну частку (пай) на ім'я спадкодавця був виданий, і Позивач як близька особа до померлої могла знати про її членство в Колгоспі та оформлення відповідних майнових прав, вона згідно закону була зобов'язана знати про наявність такого права та безумовно знала про його порушення, оскільки ніяких правовстановлюючих документів щодо прав на земельну частку(пай) не отримувала від померлої та нотаріуса при видачі свідоцтва на частину майна згідно заповіту, а отже і пропустила встановлений законом строк позовної давності. Таким чином суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у справі не тільки з огляду на категоричну форму заповіту померлої, а також у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності, так як у аспекті положень ст. 75 ЦК УРСР у випадку пропуску строку позовної давності суд відмовляє у задоволення позовних вимог навіть без відповідної заяви сторони у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed