Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

В квітні 2016 року в провадження судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А. надійшла для вирішення по суті цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та відсотків за їх користування, а саме суми коштів, отриманих за попереднім договором довічного утримання від 09.10.2014 року в сумі - 80 000 грн. В судовому засіданні представником позивача було збільшено розмір позовних вимог та він просив суд стягнути на його користь з відповідача в розмірі отриманих коштів - 80 000 грн. та додатково відсотки за користування такими коштами - 28 564 грн. за період з жовтня 2014 року по грудень 2015 року включно, витрати на правову допомогу - 3923,20 грн. та судовий збір в сумі - 1065 грн. Вказана справа надійшла в провадження суду першої інстанції після скасування Апеляційним судом м.Києва 25.02.2016 року ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 01.12.2015 року про залишення позову без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.207 ЦПК України. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.10.2014року [PERSON] отримав від [PERSON] у відповідності до умов попереднього договору довічного утримання від 09.10.2014 року грошові кошти у якості матеріального забезпечення в сумі - 80 000 грн. Умовами вказаного договору передбачено оформлення договору довічного утримання, за яким в майбутньому позивачу повинна бути передана у власність квартира [ADDRESS] а він повинен утримувати відповідача довічно. Між тим, після отримання грошей відповідач по справі почав уникати зустрічей з позивачем та подальшого виконання угоди та укладення основного договору та почав здійснювати подальший продаж вказаної квартири. Вказані обставини обумовлюють підстави для стягнення отриманих ним коштів та відсотків за їх користування, а також судові витрати.. Відтак, вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав із цим позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки вказаний договір довічного утримання від 09.10.2014 року не був вчинений у передбаченій ст..745 ЦК України формі із обов»язковим його нотаріальним посвідченням, а тому він не є укладеним і створює прав та обов»язків для сторін. Зазначив, що жодних коштів у позивача вони не отримували та наміру укладати такий договір не мали. Посилаючись на вимоги ст..635 ЦК України вказав, що попередній договір не породжує обов»язків щодо виконання основного договору, що має бути укладений в майбутньому. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, 09.10.2014року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір довічного утримання (а.с. 3). За умовами п.1 його умов, відчужував зобов»язується у майбутньому в порядку та умовах визначених попереднім договором, передати Набувачеві шляхом укладення договору довічного утримання (основний договір) у власність квартиру [ADDRESS] взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати Відчужувача утриманням довічно. Також, за п.2 вказаного договору визначено, що основний договір має бути укладений до 10.11.2014 року. Договором, за положеннями ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України встановлює, що Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні та досліджених обставин у справі, основний договір довічного утримання як до визначеної у п.2 попереднього договору дати, так і станом на даний час укладений не був. Згідно ст..635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленої для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - письмовій формі. З урахуванням не дотримання нотаріальної форми щодо укладення попереднього договору довічного утримання від 09.10.2014 року вказаний договір є нікчемним. Вказані обставини були встановлені рішенням Апеляційного суду м.Києва від 25.02.2016 року між тими ж самими сторонами, що у відповідності до вимог ч.2 ст..61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Як встановлено судом, за умовами п.6 попереднього договору довічного утримання на момент його підписання (09.10.2014 року) відчужував отримав від набувача грошові кошти в сумі - 80 000 грн. в якості матеріального забезпечення. Вказаний договір укладений у простій письмовій формі та підписаний сторонами, що означає, що вони погодились із його умовами, а відповідач отримав від позивача вказані грошові кошти на час його підписання. Відповідно до рекомендацій у п.7 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що у разі, якщо під час розгляду судом спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного буде встановлено, що правочин є нікчемним, суд в мотивувальній частині рішення повинен констатувати факт нікчемності такого правочину, а в резолютивній - відмовити в позові про визнання правочину недійсним. Якщо одночасно позивачем заявлено вимогу про застосування наслідків недійсного правочину, то вона у разі встановлення нікчемності правочину або визнання його недійсним підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст..1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За умовами п.п.1,4 ч.3 вказаної статті визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином та відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За встановлених судом обставин отримання грошових коштів відповідачем за нікчемним попереднійм договором довічного утримання від 09.10.2014 року, неукладення в подальшому основного договору, грошові кошти в сумі - 80 000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. При цьому, суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на неотримання вказаних грошових коштів за цим договором, оскільки з аналізу змісту п.6 його умов отримання таких коштів підтверджено його підписанням відповідачем на час укладення, а доказів зворотнього відповідачем суду надано не було. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення процентів за користування вказаними коштами за період з 09.10.2014 року по 31.12.2015 року в межах заявлених позовних вимог в сумі - 28564 грн., суд зазначає наступне. Так, у відповідності до ч.ч.1,2 ст..1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ч.ч.1,2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Аналізуючи зміст вимог вказаної статті, суд погоджується з доводами сторони позивача про можливість застосування спірних правовідносин у цій справі у відповідності до ст.8 ЦК України правових норм ЦК, які є подібними за змістом цивільних відносин (аналогія права), а саме ст.1048 ЦК України в частині нарахування процентів. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування отриманими ним коштами за нікчемним правочином в сумі - 80 000 грн. з часу їх отримання з 09.10.2014 року по 31.12.2015 року, тобто в межах заявлених у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України позовних вимог. Перевіривши розрахунки розміру відсотків сторони позивача суд вважає їх помилковими щодо визначення розміру, оскільки при їх перерахунку в програмі «Ліга-закон» в розділі «корисні інструменти» - «розрахунок відсотків в розмірі облікової ставки НБУ» судом вирахувано їх розмір в сумі - 22 699,18 грн., що обумовлює необхідність часткового задоволення позову. Також, згідно ст..79 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. На підтвердження понесених судових витрат в сумі заявлених до стягнення - 3923,20 грн. - витрат на правову допомогу, представником позивача як адвокатом у справі було надано договір про надання юридичних послуг від 26.01.2015 року, ордер на ведення ним справи у судах та розрахунок судових витрат від 04.11.2015 року із зазначенням переліку юридичних послуг на суму - 2923,20 грн., що підписаний позивачем та адвокатом, та квитанцією до прибуткового касового ордеру за №11/15 про отримання оплати від позивачки на вказану суму (а.с.36-37, 78). Вказані суми є підтвердженими та підлягають стягнення лише в розмірі - 2923,20 грн., оскільки саме вказану суму було підтверджено документально як понесені витрати на правову допомогу. Враховуючи все вище викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, а саме шляхом стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набуті за попереднім договором довічного утримання від 09 жовтня 2014 року грошові кошти в сумі - 80 000 гривень 00 коп., процентів за користування ними, визначеними на рівні облікової ставки НБУ за період з 09 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року в сумі - 22 699 грн. 18 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі - 2923 грн. 20 коп.. Судовий збір, вирахуваний судом до стягнення пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України в сумі - 934 грн., що також підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial