Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

В інтересах позивача [PERSON] до суду звернувся її представник [PERSON] з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу [PERSON], позивач отримала у дар від відповідача будинок № 8 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м. Луганськ, вул.. Молодой Гвардії, який розташований на земельних ділянках загальною площею 0,2561 га, ділянка № 1 площею 0,1000 га, кадастровий номер 4410100000:04:011:0096, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; ділянка № 2 площею 0,1561 га, кадастровий номер 4410100000:04:011:0097, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, які також були передані позивачу у дар, про що свідчить договір дарування земельної ділянки, виданий приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу [PERSON] Крім того, позивачу був переданий державний акт про право власності на вказані земельні ділянки серії ЯБ 699946, на якому було проставлено посвідчу вальний напис про перехід права власності від відповідача до позивача. Влітку 2014 року в результаті злочинного захоплення влади в м. Луганську з боку незаконних угрупувань та початком АТО на території міста, позивач була змушена у найкоротший час виїхати з нього до безпечного місця на території, яка контролювалась владою України. В 2015 році ескалація конфлікту в м. Луганську пішла на спад, тому позивач вирішила повернутись додому в м. Луганськ, де, серед інших документів на своє рухоме та нерухоме майно, вона виявила відсутність оригіналів договору дарування житлового будинку, договору дарування земельної ділянки та державного акту про право власності на земельну ділянку ЯБ 699946. Позивач вважає, що зазначені документи нею були втрачені під час подій, які мали місце в 2014 році. З метою встановлення місця здійснення нотаріально діяльності приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу [PERSON], а також місця знаходження її нотаріального архіву та документів нотаріального діловодства. Позивач звернулась до ГТУЮ у Луганській області з відповідним запитом, на що 05 вересня 2018 року отримала відповідь про те, що приватна нотаріальна діяльність приватного нотаріуса [PERSON] по Луганському міському нотаріальному округу була припинена з 26.05.2016 року. Архів та документи нотаріального діловодства нікуди не передавались. Таким чином, на сьогодні отримати дублікати договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки, виданих приватним нотаріусом [PERSON] неможлива. Просить суд визнати за громадянкою України [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [INFO], РНОКПП: [NUMBER] право власності на житловий будинок № 8, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул.. Молодой Гвардії та на земельні ділянки, на яких він розташований, загальною площею 0,2561 га: ділянка № 1, площею 0,1000 га, кадастровий номер 4410100000:04:011:0096, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; ділянка № 2 площею 0,1561 га, кадастровий номер 4410100000:04:011:0097, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, у звязку із втратою правовстановлюючих документів. В судове засідання позивач та його представник не зявились, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с.75). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, засобами поштового звязку надіслала до суду клопотання, в якому зазначає, що дійсно 07.11.2011 р. вона подарувала вказане нерухоме майно своїй матері гр.. [PERSON], про що були оформлені два договори дарування у нотаріуса [PERSON] в м. Луганську. Екземпляри цих договорів нотаріус їй не видавав відповідно до закону. Зараз вона проживає в м. Луганську в квартирі, яка також належить її матері гр.. [PERSON] В листопаді 2018 року їй стало відомо, що її матір звернулась до суду з позовом про визнання права власності у звязку з неможливістю отримати у нотаріуса дублікати вказаних вище договорів. Пізніше, 10 грудня 2018 року на офіційному сайті Сватівського районного суду вона знайшла оголошення про виклик її до суду на 21 грудня 2018 року для участі в якості відповідача у розгляді вказаної справи. Оскільки вона проживає у м. Луганську на тимчасово окупованій території та не може брати особисту участь в судовому засіданні, просить здійснювати розгляд цієї справи без її участі. Стосовно позовних вимог її матері [PERSON] заявляє, що визнає їх у повному обсязі та заперечень проти їх задоволення не має (а.с.71). Суд, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, всебічно зясувавши обставини, прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до частин першої та другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна станом на 10 січня 2019 року [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, кадастровий номер 4410100000:04:011:0096, земельна ділянка, 4410100000:04:011:0097, за адресою: Луганська область, м. Луганськ, вулиця Молодой Гвардії, будинок 8 (а.с.73-74). Даний факт також підтверджується копіями: договору дарування житлового будинку (а.с.8), Витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.10), Витягу про державну реєстрацію прав (а.с.11), договору дарування земельної ділянки, договору дарування земельної ділянки (а.с.12-13), Витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.14). Також згідно копії державного акту про право власності на земельні ділянки серії ЯБ № 699946приватним нотаріусом [PERSON] проставлено посвідчу вальний напис про те, що право власності на земельну ділянку переходить до [PERSON] (а.с.15). Судом встановлено, що вищезгадані документи позивачем було втрачено в звязку з проведенням АТО на території м. Луганська. Відповідно до пункту 1.1 Глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Згідно частин шостої та сьомої статті 14 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус зобов'язаний забезпечити зберігання документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса протягом усього строку здійснення ним нотаріальної діяльності. У разі припинення приватної нотаріальної діяльності документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса передаються ним до відповідного державного нотаріального архіву в порядку, встановленому законодавством. В обласних центрах, містах Києві, Сімферополі та Севастополі, відповідно до статті 23 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Положення про державний нотаріальний архів затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.05.2009 № 870/5, засновуються державні нотаріальні архіви (далі Архів), які є складовою частиною Національного архівного фонду і здійснюють тимчасове (до 75 років) зберігання нотаріальних документів. Згідно пункту 3 Положення про державний нотаріальний архів затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.05.2009 № 870/5 Архів створюється і ліквідується Міністерством юстиції України. Відповідно до абзацу двадцять два пункту 10 Положення про державний нотаріальний архів затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.05.2009 р. № 870/5, Архів відповідно до покладених на нього завдань видає дублікати документів, що зберігаються в архіві, за письмовою заявою фізичних та юридичних осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія. Відповідно до пункту 5 Положення про державний нотаріальний архів затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.05.2009 № 870/5, керівництво архівом, матеріально - технічне, кадрове забезпечення, а також забезпечення архіву необхідним приміщенням, охороною та обладнанням здійснює управління юстиції. В звязку з втратою правовстановлюючих документів позивач звернулась до Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо стану приватної нотаріальної діяльності [PERSON], на що була отримана відповідь, що Наказом ГТУЮ у Луганській області від 26 травня 2015 року № 163-В було припинено приватну нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу [PERSON] з 26 травня 2015 року. Отримати дублікати договорів, посвідчених приватним нотаріусом [PERSON] немає можливості, оскільки документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу [PERSON] до Луганського обласного державного архіву не передані та залишаються на тимчасово окупованій території. Їх перевезення неможливе у звязку з відсутністю гарантій забезпечення схоронності вищевказаних документів, а також забезпечення безпеки, життя і здоровя працівників ГТУЮ у Луганській області (а.с.17-18). Крім того, позивач звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області щодо надання їй Витягу з Державного земельного кадастру України. В отриманій відповіді зазначено, що в Національній кадастровій системі наявні відомості щодо земельних ділянок за адресою: м. Луганськ, вул.. Молодой Гвардії, 8 з кадастровими номерами 4410100000:004:011:0097 га площею 0,1561 та 4410100000:004:011:0096 площею 0,1000 га, право власності на які враховується за [PERSON] на підставі державного акту серії ЯБ 699946 від 23.11.2006 року. Відповідно до наявних даних Державного реєстру земель станом на 01.01.2013 року наявна інформація щодо переходу прав на вищезазначені земельні ділянки до [PERSON], про що зроблені позначки від 22.11.2011 року в Поземельних книгах у паперовому вигляді за реєстровими номерами 4410100000040440097301 та 44101000000404400969301. Оскільки територія м. Луганська є територією, яка тимчасово окупована, з метою недопущення порушення прав громадян, власників та землекористувачів, доступ щодо внесення відомостей до Національної кадастрової системи було заблоковано адміністратором з питань ведення Державного земельного кадастру, на виконання наказу Держземагенства від 02.12.2014 № 397. Тобто, оскільки Поземельні книги на вказані земельні ділянки відкриті лише в паперовому вигляді, а в електронному ні надати витяги на них неможливо. Отже позивачем було вжито всі можливі заходи для позасудового вирішення даного спору. Згідно положень до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч.1 ст.15та ст.392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. У правовій позиції від 18 лютого 2015 року, висловленій Верховним Судом України у справі № 6-244 цс14 також зазначено, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, беручи до уваги, що позивач втратила правовстановлюючі документи та позбавлена можливості отримати дублікати в позасудовому порядку, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved