Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

В липні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання розписки недійсною. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.02.2012 року між сторонами було укладено договір позики про що позивачем було складено розписку про отримання від відповідача в борг 20000,00 доларів США. Позивач не погоджується із тим, що між сторонами дійсно було укладено договір позики, оскільки він жодних грошей від відповідача не отримував та між ними виникли інші відносини, не пов`язані із борговими. Так, позивач зазначав, що знайомий з [PERSON] з червня-липня 2009 року, коли останній купував у нього контейнер для вивезення сміття. Потім, як зазначав позивач, [PERSON] запросив його до себе в прокуратуру, в якій він був начальником відділу по дотриманню природного законодавства та запропонував позивачу ввести до складу засновників ТОВ «Ніколсан» його сестру [PERSON] , обіцяючи за це «підтримку» в органах влади (дах), а у разі відмови говорив, що у позивача можуть бути великі проблеми. Протягом 2013-2014 років відповідачем разом з іншими пов`язаними з ним особами чинився на позивача тиск та вживались незаконні дії з метою протиправного захоплення майна, яке належало особисто позивачу та захоплення ТОВ «Ніколсан». Дані дії чинились з метою перешкодити законній діяльності ТОВ «Ніколсан», перереєструвати компанію на іншу, довірену особу [PERSON] , а також задля захоплення та привласнення майна, яке є власністю компанії, в тому числі з метою створення умов на ринку для діяльності ТОВ «Збереження довкілля», яке було зареєстровано на сестру [PERSON] - [PERSON] шляхом ліквідації як конкурента ТОВ «Ніколсан» та переведення активів і всіх контрагентів на ТОВ «Збереження довкілля». Вказані злочини чинились шляхом незаконних захоплень робочих автомобілів та техніки компанії позивача, розсилання листів всім контрагентам з повідомленням недостовірних відомостей, які шкодять діловій репутації позивача та репутації ТОВ «Ніколсан» і з проханням припинити перераховувати грошові кошти ТОВ «Ніколсан» і розірвати з останнім договори та співпрацювати з ТОВ «Збереження довкілля». Також шляхом підроблення підписів позивача, печаток, документів, якими було незаконним шляхом замінено його, як директора товариства на [PERSON] , шляхом незаконного витребовування, використовуючи службові зв`язки [PERSON] , через правоохоронні органи всієї документації його товариства, договорів та статутних документів, шляхом надсилання на товариство позивача безкінечних перевірок та шляхом силового проникнення в приміщення товариства та викрадення документації і комп`ютерної техніки. Згодом [PERSON] на ім`я [PERSON] взяв в відділенні «Ощадбанку», кредит на суму 54000,00 доларів США. Через певний час, [PERSON] почав наполягати на погашенні даного кредиту грошима підприємства - ТОВ «Ніколсан». На позивача постійно чинився з його сторони тиск і вимагання грошей. З метою повного контролю над позивачем та впевненості, що він буде виплачувати йому грошові кошти, які мали бути хабарами, [PERSON] вимагав від позивача документальної гарантії щомісячної сплати грошових коштів. 03.02.2013 року під психологічним тиском [PERSON] примусив написати позивача розписку про те, що він начебто отримав у нього в борг грошові кошти. Вказану розписку відповідач вимагав надати як гарантію, що позивач буде йому виплачувати кошти в сумі 5000 дол. США щомісячно. Позивач, будучи юридично необізнаним, написав таку розписку, проте коштів він фактично не отримував. Про порушення своїх прав в цій частині, про те, що дана розписка використовується відповідачем як боргова позивач дізнався лише після того, як [PERSON] почав вимагати стягнути з нього грошові кошти саме як борг. До сьогоднішнього дня за допомогою даної розписки на позивача здійснюється тиск і вимагання грошей. Позивач вважав, що дана розписка не є документом, який реально підписувався з метою отримання ним в борг грошових коштів від [PERSON] і таких грошових коштів [PERSON] від нього не отримувалось, а останнім не передавалось. Вказана розписка є безгрошовою, яка укладалася без наміру надавати кошти в борг відповідачем, відповідно не дотримано істотну умову в частині предмету договору позики, такий договір не було укладено з дійсними намірами його виконати зі сторони відповідача. Позивач вважав кладений договір таким, що укладений під впливом насильства, не відповідав його внутрішній волі, а гроші фактично не були передані позивачу відповідачем. Так, в розписці не зазначено, що грошові кошти беруться саме у борг, тому вважати дану розписку борговою безпідставно. Також, в розписці немає інших істотних умов, необхідних для договору позики, в тому числі немає жодних відомостей, окрім прізвища імені та по-батькові відповідача, відсутні його паспортні дані, ідентифікаційний код, адреса реєстрації і т.д. Тому, вважати, що дана розписка стосується саме відповідача, а не іншої особи жодних підстав немає. В розписці вказано прізвище - « [PERSON] ». Прізвище відповідача є [PERSON] , російською - [PERSON] , відповідно слід було писати - « [PERSON] ». Тому, розписка від 03.02.2012 року не стосується відповідача, в ній зазначено відмінне від його прізвище. Позивач категорично стверджував, що розписка не підписувалася в момент передачі грошей. Такої передачі взагалі не було. Розписка укладалася без наміру відповідача надавати позивачу грошові кошти у позику чи будь-яким інакшим способом. Ця розписка була лише важелем впливу на позивача, який мав використовуватись для тиску на нього. Фактично спірний договір позики не було укладено, оскільки грошові кошти 03 лютого 2012 року в сумі 20 000 доларів США за ним не передавалися. Договір є неукладеним, оскільки відсутні докази передання суми коштів за договором. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсною розписку від 03.02.2012 року, підписану [PERSON] про отримання грошових коштів в сумі 20000,00 доларів США від [PERSON] . Ухвалою суду від 12.08.2016 року було відкрито провадження у справі. 12.12.2017 року від представника відповідача надішли заперечення на позов, в яких він позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, що між сторонами дійсно було укладено договір позики, а грошові кошти були передані в сумі 20000,00 доларів США позивачу. Разом із тим, позивач ухиляється від повернення коштів та вводить суд в оману щодо дійсних обставин справи. Окрім того, звертав увагу на те, що в іншій справі, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за позикою, було проведено судову експертизу, якою підтверджено, що розписка була складена та підписана особисто [PERSON] . Інші твердження позивача не підтверджені жодним доказом. Окрім того, просив суд застосувати позовну давність до вимог за даним позовом. Ухвалою суду від 25.01.2019 року було витребувано у відповідача оригінал розписки від 03.02.2012 року. Ухвалою суду від 19.08.2019 року у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: Чи виконано рукописний текст у розписці [PERSON] від 03 лютого 2012 року про отримання грошових коштів в сумі 20 000, 00 доларів США від [PERSON] під психологічним або фізичним тиском? Чи виконано підпис у розписці [PERSON] від 03 лютого 2012 року про отримання грошових коштів в сумі 20 000, 00 доларів США від [PERSON] під психологічним або фізичним тиском? Чи виконано рукописний текст у розписці [PERSON] від 03 лютого 2012 року про отримання грошових коштів в сумі 20000, 00 доларів США від [PERSON] під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)? Чи виконано підпис у розписці [PERSON] від 03 лютого 2012 року про отримання грошових коштів в сумі 20 000, 00 доларів США від [PERSON] під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)? Чи виконано рукописний текст у розписці [PERSON] від 03 лютого 2012 року про отримання грошових коштів в сумі 20 000, 00 доларів США від [PERSON] у незвичних умовах? Чи виконано підпис у розписці [PERSON] від 03 лютого 2012 року про отримання грошових коштів в сумі 20 000, 00 доларів США від [PERSON] у незвичних умовах? Чи виконано рукописний текст у розписці [PERSON] від 03 лютого 2012 року про отримання грошових коштів в сумі 20 000, 00 доларів США від [PERSON] в незвичному стані виконавця? Чи виконано підпис у розписці [PERSON] від 03 лютого 2012 року про отримання грошових коштів в сумі 20 000, 00 доларів США від [PERSON] в незвичному стані виконавця? Також зобов`язано [PERSON] надати оригінал розписки від 03 лютого 2012 року, вчиненої від імені [PERSON] . 20.11.2019 року від відповідача надійшла заява про неможливість надання оригіналу розписки для проведення експертизи у зв`язку із неможливістю відшукати її. 10.01.2020 року надійшло повідомлення судового експерта про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку із ненаданням оригіналу досліджуваного документа та порівняльного матеріалу. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-996 від 12.10.2020 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Рибака М.А., у зв`язку із відпусткою судді Кондратенко О.О. Ухвалою суду від 15.10.2020 року цивільну справу за даним позовом було прийнято до провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 16.02.2021 року від позивача надійшло клопотання про застосування положень ст. 109 ЦПК України щодо ухилення відповідача в участі в експертизі шляхом ненадання оригіналу розписки для проведення експертизи. Також 16.02.2021 року позивач подав клопотання про долучення доказів та допит свідків. 16.02.2021 року представником відповідача подано клопотання про призначення психологічної експертизи. Ухвалою суду від 16.02.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 02.06.2021 року. При цьому судом частково задоволено клопотання позивача про долучення доказів та про виклик свідків. В судовому засіданні 14.12.2021 року позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Допитний в судовому засіданні як свідок відповідач [PERSON] , надав пояснення, що він дійсно передавав особисті кошти в сумі 20000,00 доларів США позивачу, про що він склав розписку. Жодного тиску на позивача відповідач не чинив. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, допитавши відповідача як свідка, оглянувши в судовому засіданні відеозапис, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п.п. 19 та 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 03.02.2012 року позивачем було складено розписку про те, що він взяв у відповідача грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, які зобов`язався повертати рівними частинами по 5000,00 доларів США щомісячно з 1 березня по 1 червня. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20) зазначено, що: «згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам». Позивач зазначав, що розписку він писав під психологічним тиском, проте не надав жодних доказів вчинення такого тиску. При цьому, як зазначив сам позивач, він довгий час не знав, що дана розписка використовується відповідачем як боргова. Разом із тим, жодних доказів щодо звернення до правоохоронних органів з приводу тиску на позивача або вимагання коштів позивачем суду не надано. Щодо фіктивності договору, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла ;лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Проте. в протеї розгляду справи позивачем не було доведено того, що укладений договір позики було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином за наявності умислу обох сторін правочину, в тому числі і відповідача. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. В матеріалах справи наявна розписка від 03.02.2012 року, яка складена позивачем [PERSON] про те, що він взяв у відповідача грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, які зобов`язався повертати рівними частинами по 5000,00 доларів США щомісячно з 1 березня по 1 червня. Поряд із цим, згідно із висновком експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6912/6913/15-32 від 14.06.2015 року, рукописний текст в розписці від 03.02.2021 року та підпис виконані особисто [PERSON] . Таким чином, питання щодо дійсності передання коштів та факту отримання коштів саме в борг підлягають з`ясуванню в процесі розгляду справи про стягнення коштів за такою розпискою. Про вказане свідчить і численна судова практика, що була надана позивачем в обґрунтування своєї позиції за даним позовом. Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Разом із тими, позивачем не було доведено того, що заявлені ним свідки, а саме журналіст, який брав інтерв`ю та рідна сестра відповідача є особами, яким відомо про те, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. В судовому засіданні було здійснено перегляд відеозапису інтерв`ю відповідача, згідно з яким, він, відповідаючи на запитання журналіста щодо передання коштів за розпискою відповів, що він віддав гроші сестрі, яка йому принесла розписку. Проте, у вказаному інтерв`ю не зазначено, що мова йде саме про розписку від 03.02.2021 року. Також, допитаний в судовому засіданні як свідок відповідач, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, пояснив суду, що він передав гроші в борг за розпискою від 03.02.2021 року особисто позивачу. Щодо призначеної у справі судової експертизи, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Судом встановлено, що 20.11.2019 року від відповідача надійшла заява про неможливість надання оригіналу розписки для проведення експертизи у зв`язку із неможливістю відшукати її. Проте, дії відповідача щодо ухилення від участі в експертизі мають бути умисними та направленими на неможливість проведення такої експертизи. Сама по собі неможливість відшукати необхідний документ для участі в експертизі беззаперечно не свідчить про умисне ухилення від участі в експертизі. В судовому засіданні 24.09.2021 року, на стадії розгляду справи по суті, представник відповідача повідомив суд, що розписку було віднайдено та просив суд долучити її до матеріалів справи. При цьому, судом було поставлено на обговорення питання долучення до матеріалів справи оригіналу розписки та необхідності скерування справи до експертної установи для проведення раніше призначеної експертизи ухвалою суду 19.08.2019 року, яка не була виконана. Позивач та його представник категорично заперечили проти направлення справи до експертної установи, мотивуючи це безпідставним затягуванням розгляду справи. Таким чином, оскільки можливість визнання факту, для якого була призначена у справі судова експертиза є правом, а не обов`язком суду, враховуючи обставини справи, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 109 ЦПК України. Окрім того, згідно зі ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Отже, навіть за наявності висновку експерта, останній для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. На вирішення експертизи були поставлені питання написання позивачем розписки під психологічним або фізичним тиском, під впливом збиваючих факторів (природних, штучних), у незвичних умовах та в незвичному стані виконавця. Слід зазначити, що відповідно до Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо). До орієнтовного переліку вирішуваних питань належать: Чи виконано рукописний текст (рукописні записи) у документі (назва документа та його реквізити, графа, рядок) певною особою? Чи виконані рукописні тексти (рукописні записи) у документі (документах) (назва документа та його реквізити, графа, рядок) однією особою? Чи виконано підпис від імені особи (прізвище, ім`я, по батькові особи, від імені якої зазначено підпис) у документі (назва документа та його реквізити, графа, рядок) тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? Чи виконано рукописний текст у документі (назва документа та його реквізити, графа, рядок) під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)? Чи виконано підпис від імені особи (прізвище, ім`я, по батькові особи, від імені якої зазначено підпис) у документі (назва документа та його реквізити, графа, рядок) під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)? Особою якої статі виконано рукописний текст? До якої групи за віком належить виконавець рукописного тексту? При цьому передбачено, що особливі обставини виконання рукописного тексту, які могли вплинути на змінення ознак почерку (незвична поза або незвичний стан виконавця тощо) мають бути наперед зазначені в ухвалі про призначення експертизи та вказані самим заявником (п. 1.12 Рекомендацій). Разом із тим, питання написання позивачем розписки під психологічним або фізичним тиском, у незвичних умовах та в незвичному стані виконавця не відносяться до орієнтовного переліку вирішуваних питань судово-почеркознавчої експертизи та підлягають встановленню судом на підставі доказів, наданих учасниками справи. Навіть позитивна відповідь експерта на питання написання розписки під впливом збиваючих факторів (природних, штучних) не свідчить беззаперечно про психофізичний тиск на особу, що склала таку розписку. Інші формальні порушення під час складення розписки, що вказані позивачем, а саме: неправильність відмінювання прізвища або відсутність ідентифікаційного номера сторін не впливають на дійсність договору позики. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки судом не було встановлено підстав для визнання розписки недійсною, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed