Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

В липні 2020 р. позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати припиненими трудові відносини з ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» (ЄДРПОУ 43376953) з 31.01.2020 року у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП Стягнути з учасників ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ». Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 грудня 2019 року [PERSON] було призначено на посаду директора (за сумісництвом) ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ», відповідно до Протоколу № 02/2019 Загальних зборів учасників ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» від 20.12.2019 року. Учасниками ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» є п`ять фізичних осіб, а саме: [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ). На даний час учасники не займаються та не опікується своїм підприємством, ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» найманих працівників не має (крім директора - позивача), а також підприємством не виконується поставлені економічні завдання. Позивач втратив матеріальну (економічну) та будь-яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді директора ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ». Позивач бажає місце роботи та сферу діяльності. Крім того, належного зв`язку із засновниками ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» не має, що є перешкодою у вільному (прямому) звільненні позивача з посади директора за власним бажанням. Припинення повноважень позивача, як директора ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ», відповідно до Статуту належить загальним зборам учасників. Згідно з п. 6.3 Статуту - директор Товариства підзвітний Загальним зборам учасників та організовує виконання їх рішень. З огляду на відсутність доходів (заробітної плати) від перебування на посаді директора ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» та незадовільного матеріального становища позивача 17.01.2020 року він написав Загальним зборам учасників ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» заяву про звільнення та надіслав її за адресами проживання учасників Товариства. Листи з описом вкладення із заявою про його звільнення станом на 02.03.2020 року учасниками ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримано не було. У період з 04.02.2020 р. по 10.02.2020 р. ці листи із заявою про звільнення було повернуто за зворотною адресою. Інші два учасника ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ», а саме: [PERSON] , та [PERSON] отримали листи, але не відповіли. Уповноважений на звільнення директора орган ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» проігнорував повідомлення позивача про його звільнення і не розглянув по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законодавством стоків, не виконав покладених на нього Статутом обов`язків по створенню нового виконавчого органу. Своєю бездіяльністю, яка виразилась в не розгляді та не вжиті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності Товариства , ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» були порушенні трудові права позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Невнесення відповідачем відповідних змін про звільнення з посади директора [PERSON] до Єдиного державного реєстру свідчить те, що відповідач не визнає припинення трудових відносин з позивачем та продовжує вважати його керівником Товариства. Позивач вважає, що його право на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП було порушеним. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою від 06.07.2020 р. вищевказаний позов був залишений без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: доплатити судовий збір. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22.03.2021 р. відкрито провадження за вищевказаним позовом (після усунення недоліків) з призначенням розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду надійшла заява, згідно якої позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив суд позовні вимоги задовольнити повністю та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідач, будучи повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.223 ч.4. 280 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно фактичних матеріалів справи, та доводів позову, що 20 грудня 2019 року [PERSON] було призначено на посаду директора (за сумісництвом) ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ», відповідно до Протоколу № 02/2019 Загальних зборів учасників ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» від 20.12.2019 року. Як вбачається із Протоколу № 02/2019 від 20.12.219 року учасниками ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» є п`ять фізичних осіб, а саме: [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ). Згідно з п. 6.3 Статуту - директор Товариства підзвітний Загальним зборам учасників та організовує виконання їх рішень. 17.01.2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно пояснень позивача та доводів такого, також з огляду на відсутність доходів (заробітної плати) від перебування на посаді директора ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» та незадовільного матеріального становища позивача 17.01.2020 року він написав Загальним зборам учасників ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» заяву про звільнення та надіслав її за адресами проживання учасників Товариства. Листи з описом вкладення із заявою про його звільнення станом на 02.03.2020 року учасниками ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримано не було. У період з 04.02.2020 р. по 10.02.2020 р. ці листи із заявою про звільнення було повернуто за зворотною адресою. Інші два учасника ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ», а саме: [PERSON] , та [PERSON] отримали листи, але не відповіли. Доказом вказаних обставин є копія заяви від 17.01.2020 р., з описом вкладення та квитанцією органу поштового зв`язку, а також конверт з довідкою про причини повернення поштового відправлення. Отже, з моменту звернення до відповідача з заявою про звільнення, позивач, хоча фактично і перебував у трудових відносинах з відповідачем, однак жодних трудових функцій не виконував, заробітної плати не отримував та робочого місця не мав та не має. Згідно Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач знаходиться за адресою: 04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, буд. 39 і жодних відомостей про фактичне місцезнаходження відповідача позивачу не відоме. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як передбачено п.1 ч.1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Відповідно до статті 24-1 КпЗП України при укладанні трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, за власним бажанням, попередивши роботодавця письмово за два тижні. Пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підстави припинення трудового договору можливо шляхом розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до п.8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони повідомляють центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Відповідно, до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.93р., трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою. Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації ) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї із сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. Відповідно до норм статей 43, 46 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що на сьогодні трудові відносини між сторонами фактично не існують, процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, фактично з 17.01.2020 року між сторонами припинились трудові відносини, однак припинити трудові відносини виявилось неможливо, оскільки уповноважений на звільнення директора орган ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» проігнорував повідомлення позивача про його звільнення і не розглянув по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законодавством стоків, не виконав покладених на нього Статутом обов`язків по створенню нового виконавчого органу. Своєю бездіяльністю, яка виразилась в не розгляді та не вжиті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності Товариства , ТОВ «ЛІНІЯЖИТТЯ» були порушенні трудові права позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Невнесення відповідачем відповідних змін про звільнення з посади директора [PERSON] до Єдиного державного реєстру свідчить те, що відповідач не визнає припинення трудових відносин з позивачем та продовжує вважати його керівником Товариства. Таким чином, суд вважає необхідним припинити трудові відносини та вказаний трудовий договір розірвати, так як трудові відносини позивача та відповідача позбавляють позивача можливості реалізувати свої конституційні права. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Оскільки суд На підставі викладеного, Конституції України, ст.ст.24-1, 38 КЗпП України, Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерством праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001,

Outcome: approved