Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

В липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив наступне. [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним у будинку зареєстрована його дочка [PERSON] Відповідач з лютого 2015 року у вказаному будинку не мешкає, витрат, пов'язаних зі сплатою комунальних послуг не несе, участі в утриманні житлового приміщення не приймає. Збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, він змушений звернутися до суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала, про причини неявки суд не інформувала. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом з позивачем зареєстрована його дочка [PERSON] та онук [PERSON], що підтверджено Довідкою про склад сім'ї №6217 від 18.06.2018 року. Також, згідно відомостей сектору реєстрації місця проживання ВЦА м.Торецька [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою. Відповідно до Акту від 22.06.2018 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не мешкає з лютого 2015 року. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом було встановлено, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні за вказаною адресою з лютого 2015 року. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов'язав його вчинити цю дію.

Outcome: approved