Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

В квітні 2021р. позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання на період навчання в розмірі 2 000грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до закінчення навчання у вищому учбовому закладі, але не більше, ніж до досягнення нею 23-річного віку, а також аліменти за минулий час в розмірі ј частини усіх видів його доходу щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період з 1.10.2017р. до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] , а також аліменти в розмірі ј частини усіх видів заробітку за період з 3.04.2019р. по 29 березня 2021 року. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.09.1984р. Від шлюбу мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 2009р. проживали окремо. [PERSON] проживала разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Восени 2017р. її мати захворіла на онкологічну хворобу і після тривалого та вартісного лікування [INFO] померла. Після припинення спільного проживання батьків, відповідач участі у вихованні та той час неповнолітньої позивачки не приймав, матеріальної допомоги на її утримання не надавав. Вона неодноразово зверталась до відповідача з метою отримання аліментів на її утримання в добровільному порядку. В даний час вона є студентом 2 курсу денної форми навчання Інженерно-педагогічного факультету Національного педагогічного університету ім. Драгоманова, строк навчання - 1.09.2019р. - 30.06.2023р., а тому потребує матеріальної допомоги. Зазначила, що відповідач, починаючи з 01 жовтня 2017 року матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, незважаючи на її неодноразові звернення позивача. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.04.2021 року вказану справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 34). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 39-40). Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач в судове засіданні не з`явився повторно, про день розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав, а тому суд вважає можливим слухати справу у його відсутність згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є батьком позивачки [PERSON] , яка народилась [INFO] (а.с. 9). Матір позивачки - [PERSON] померла [INFO] (а.с. 10). Згідно довідки № 104 від 22.10.2020р. [PERSON] є студенткою 2 курсу Інженерно-педагогічного факультету Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова, строк навчання з 1.09.2019р. по 30.06.2023р. (а.с. 17). Відповідно до ст. 199 ч. 1 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (маються на увазі побутові потреби - харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників). Враховуючи, що [PERSON] навчається на денній формі навчання, факт потреби останньої у матеріальній допомозі є беззаперечним. Так, необхідність отримання належної освіти позбавляє [PERSON] можливості працевлаштуватися та заробляти кошти на власне утримання. Крім того, особа, яка ще не закінчила відповідного навчального закладу, не має необхідного обсягу професійних знань та навичок, які необхідні для такого працевлаштування. Згідно ч.1 ст. 200 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 Сімейного Кодексу України. Ст. 182 Сімейного Кодексу України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Відповідно до ч. 2 ст. 200 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Враховуючи обставини, зазначені у ст. 182 СК України, а також той факт, що відповідач працює та має стабільний заробіток (а.с. 22), відомостей про наявність у нього утриманців матеріали справи не містять, матір позивачки померла, суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання, в розмірі 2000 грн. щомісячно. Щодо стягнення аліментів за минулий час слід зазначити наступне. Позивачка, звертаючись з позовом до суду про стягнення аліментів за минулий час за період з 01 жовтня 2017 року до досягнення повноліття - [INFO] в розмірі ј частини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та з 3 квітня 2019р. по 29 березня 2021р. в розмірі ј частини доходу щомісячно, посилалась на те, що батько після припинення спільного проживання батьків матеріальної допомоги на її утримання не надавав, неодноразові її звернення щодо надання матеріальної допомоги були залишені ним без уваги. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України). Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. У відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Однак, матеріали справи не містять доказів, що позивачка вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст. 191 СК України. Допитані в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] була її подругою. Коли відповідач пішов з сім`ї, вона намагалась це приховувати, дарувала дітям подарунки від його імені. Їй відомо, що коли вона захворіла і почались проблеми з грішми, вона зверталась до нього за допомогою, він не відмовлявся, але й не допомагав. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою та знає сім`ю позивачки. Покійна мати позивачки говорила, що їй не зручно подавати на аліменти на відповідача, хоча коштів їм не вистачало і в них виникли борги по квартплаті. Проте, з пояснень свідків не вбачається, яких саме заходів вживалося для отримання з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої на той час позивачки та що він ухилявся від їх сплати, враховуючи той факт, що відповідач постійно офіційно працює в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва». Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню. Також, позивачкою не надано доказів того, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів за рішенням суду в ході виконавчого провадження, що в свою чергу позбавляє суд можливості встановити ухилення відповідача від сплати аліментів. Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків). Отже, для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів він для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час має надати належні достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині. В протилежному випадку - позов не може бути задоволений. Оскільки позивачкою не надано суду вказаних вище доказів щодо дійсної наявності описаних вище обставин, законних підстав для задоволенню позові в цій частині немає. Крім того, слід зауважити, що ставлячи питання про стягнення аліментів за минулий час, позивач в позові має вказувати конкретну суму, про стягнення якої він просить та яка має ґрунтуватись на відповідних розрахунках та доказах, оскільки стягнення аліментів за минулий час не є періодичними платежами (бо період їх нарахування вже сплив). При цьому, розрахунку суми аліментів за минулий час позивачкою не надано. Підсумовуючи викладене, всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачка не довела належними достатніми та допустимим доказами обґрунтованість своїх позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial