Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS]. Спадщину після його смерті прийняли його дружина - [PERSON], яка мала право на обов'язкову частку у спадщині та він, як спадкоємець за заповітом. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на 3/4 частки вказаного домоволодіння, яку він як спадкоємець за законом 2 черги прийняв своєчасно. Але оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та на 3/4 частки домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача - Костичанівської сільської ради Новоселицького району в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Дане домоволодіння відносилося до категорії дворів службовців і було побудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] до 1967 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Так, у 1966 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, діючий на час закінчення побудови господарських споруд домоволодіння, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З актового запису про одруження [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони уклали свій шлюб 14 жовтня 1952 року. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до заповіту, який був складений 04 червня 2010 року від імені спадкодавця [PERSON] та посвідчений секретарем Костичанівської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець все своє майно заповів позивачу [PERSON]. Таким чином, спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за заповітом на 1/4 частку домоволодіння прийняв позивач [PERSON] та на обов'язкову долю у спадщині яка склала 1/4 частку домоволодіння прийняла дружина спадкодавця [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Костичанівської сільської ради Новоселицького району № 371 від 13 травня 2016 року. [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої відкрилася спадщина на 3/4 частки вказаного домоволодіння, а саме на 1/2 частку належну їй як члену службового двору та на 1/4 частку домоволодіння, як обов'язкову долю у спадщині після смерті свого чоловіка [PERSON]. З свідоцтв про народження позивача [PERSON] серії [NUMBER] від 29 серпня 1956 року та [PERSON] серії [NUMBER] від 24 травня 1952 року вбачається, що їх батьками були [PERSON] та [PERSON], що свідчить про те, що спадкодавець [PERSON] була сестрою позивача [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за законом 2 черги своєчасно прийняв позивач, звернувшись протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини із відповідною заявою до нотаріальної контори, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у зв'язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та спадкоємцем 2 черги за законом після смерті [PERSON], спадщину після їх смерті прийняв своєчасно, інших спадкоємців немає, то право власності на домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування. На підставі ст.ст. 328, 1223, 1241, 1262, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved