Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

В поданій до суду заяві позивач вказує на те, що 08.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1701/0508/88-055 відповідно до умов якого вона отримала кредит у сумі 34000,00 (тридцять чотири тисячі) доларів США. З метою забезпечення належного виконання зобовязання за Кредитним договором, Банк та фізична особа - [PERSON] уклали Іпотечний договір № 1701/0508/88-055-Z-1 від 08.05.2008 року, відповідно до якого останній передав Банку в іпотеку квартиру № 23, що знаходиться за адресою: Рівненська область, м.Здолбунів, вул.Шкільна, буд. № 37. 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», був укладений Договір факторингу № 15, відповідно до якого права вимоги за даним кредитним договором були відступлені на ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». В свою чергу, згідно договору від 28 листопада 2012 року, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» продала кредитний договір №1701/0508/88-055 від 08.05.2008 року ТОВ «Кредитні ініціативи». Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним Кредитним договором належать ТОВ «Кредитні ініціативи». Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 липня 2013 року визнано недійсними: кредитний договір № 1701/0508/88-055 від 08 травня 2008 року та іпотечний договір № 1701/0508/88-055-Z-1 від 08 травня 2008 року. В подальшому, 16.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу предмету іпотеки. Вважає, що даний договір є недійсним, оскільки рішення Здолбунівського районного суду від 12.07.2013 року було скасовано. Крім того, вказує на те, що згідно ст.12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним. Просить суд визнати договір купівлі-продажу, укладений 16.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що на момент укладення оспорюваного договору [PERSON] був єдиним власником спірної квартири. При укладенні договору купівлі-продажу нотаріусом перевірялася наявність заборони щодо продажу квартири. Жодних обмежень для укладення договору не існувало. Договір купівлі-продажу було укладено відповідно до вимог чинного законодавства. Просить суд в позові відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що 08 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», яке змінило назву на ПАТ «Сведбанк», та [PERSON], був укладений кредитний договір № 1701/0508/88-055, на підставі якого їй було надано кредит у сумі 34000 (тридцять чотири тисячі) дол. США, з кінцевим терміном погашення до 07.05.2018 року та сплатою 11,9% річних. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 08 травня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 1701/0508/88-055-Z-1. Відповідно до договору іпотеки відповідач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 липня 2013 року визнано недійсними: кредитний договір № 1701/0508/88-055 від 08 травня 2008 року та іпотечний договір № 1701/0508/88-055-Z-1 від 08 травня 2008 року. Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 листопада 2014 року вказане рішення Здолбунівського районного суду було скасовано та в позові відмовлено. 16 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 245. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст.203 ЦК України. Згідно з правилом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в моменті чинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Позивачем не доведено і не надано суду доказів , які саме вимоги, встановлені ч.ч.3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України, на яку вона покликається в позовній заяві, не були дотримані сторонами в момент вчинення цього правочину. Так, у відповідності до цієї норми особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладений між відповідачами та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири відповідає зазначеним загальним умовам дійсності правочину. З документів, наданих нотаріусом на підставі яких оформлявся оспорюваний договір купівлі-продажу вбачається, що будь-яких заборон на час його укладення не існувало. Крім того, позивачем не вказано, яким чином укладення оспорюваного договору купівлі-продажу порушило його права. При цьому, висловлена Верховним Судом України у своїй постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-53цс15 правова позиція свідчить, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. За таких обставин, ефективним відновленням прав кредитора у звязку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї із умов надання (отримання) кредиту. Згідно з абз. другим ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Outcome: dismissed