Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що 14 червня 2013 року він, перебуваючи на МТК «Калинівський ринок» зробив замовлення у продавця [PERSON] на виготовлення двох пар дверей і оплатив останньому аванс у розмірі 350 грн. про що отримав накладну, підписану відповідачем. Через декілька днів він орендував автомобіль, вартість оренди становить - 80 грн., оплатив 15 грн. вартість в'їзду на ринок. Проте замовлення виконане так і не було, у зв'язку з чим він звертався із заявою в органи внутрішніх справ. Таким чином, вражає, що відповідачем йому як споживачу послуг було заподіяно матеріальну шкоду, а також моральну, яка виразилась у нервовому стресі внаслідок необхідності витрачати значний час на звернення до правоохоронних органів та неодноразово приходити за товаром. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.02.2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 07.05.2014 року в задоволенні позову відмовлено. Крім того, додатковим рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.03.2014 року, яке також залишене без змін судом апеляційної інстанції з позивача на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 229,40 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вищевказані судові рішення першої та другої інстанції скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи, позивач в ході судового розгляду справи неодноразово змінював та уточнював свої позовні вимоги та відповідно до останнього клопотання про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь 15 563 грн., та таку суму позовних вимог обґрунтовував тим, що ним витрачено 350 грн. в якості сплаченого відповідачу завдатку, 15 грн. за заїзд на територію ринку, 80 грн. за оренду транспортного засобу, а також 350 грн. за написання позовної заяви, 2500 грн. за написання апеляційної та касаційної скарги, при чому такі розрахунки ним наведення з урахуванням середньої вартості правових послуг відповідно до оголошень, які містяться в газеті «Від і До», а також 200 грн. судового збору. Крім того, вказував, що з урахуванням коливання курсу долара США по відношенню до гривні, якби він отримав вказані грошові кошти станом на 14.06.2013 року сума становила б 518,6 дол. США та згідно курсу валют станом на 26.02.2015 року, вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому матеріальну шкоду в розмірі 15 563 грн. (518,6х30,01), а також моральну шкоду в сумі 2000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити відповідно до останньої редакції заяви про збільшення позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених ним у письмових запереченнях, зокрема вказував, що між ним та позивачем відсутні будь-які договірні відносини, а також відносини, які б підпадали під дію Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він не є продавцем чи виконавцем здійсненого позивачем замовлення по виготовленню дверей, а лише був присутній при тому, як [PERSON] замовляв двері та сплачував аванс. Також вказав на те, що в подальшому позивач тривалий час за товаром не приходив, а коли з'явився, то вказав, що двері, які він замовляв раніше йому не підходять та він хоче інші. При цьому, допомагаючи своєму знайомому [PERSON], який є приватним підприємцем та здійснює діяльність по продажу дверей, він прийняв від його імені замовлення позивача та передав його виконання [PERSON] з яким у нього відсутні будь-які трудові або інші цивільно-правові відносини. Просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідач здійснює реалізацію товару на Калинівському ринку в м. Чернівці, при цьому він не здійснює підприємницьку діяльність. Безпосередньо торгівлею та виготовленням дверей займається він особисто, оскільки зареєстрований як фізична особа приватний-підприємець, при цьому він не працює за переоплатою, а реалізує той товар, який є у наявності. Щодо особливостей відносин між позивачем та відповідачем йому нічого не відомо. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, до фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, слід віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару; чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров'ю або майну споживача. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що відповідно до накладної №1884 від 14.06.2013 року позивачем було сплачено грошові кошти в розмірі 350 грн. (а/с 2). При цьому, особами, які беруть участь у справі, в судовому засіданні визнано, що вказану накладну виписав відповідач позивачу на підтвердження сплати ним 350 грн. завдатку за виготовлення ПП [PERSON] замовлених ним дверей, а тому суд визнає дану обставину такою, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім того, відповідно до постанови старшого слідчого СВ Садгірського РВ УМВС України в Чернівецькій області від 19.08.2012 року вбачається, що з приводу не повернення позивачу завдатку в розмірі 350 грн., останній звертався із заявою в правоохоронні органи щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення, проте кримінальне провадження по вказаному факту закрито у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON], [INFO], складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Також в ході перевірки поданої [PERSON] заяви до правоохоронних органів встановлено, що кошти позивачем в розмірі 350 грн. передані відповідачу. При цьому, як вказував відповідач в судовому засіданні, він дійсно кошти від позивача отримував, однак в подальшому він ці кошти передав приватному підприємцю [PERSON], який здійснював на території Калиновського ринку підприємницьку діяльність та займався продажем дверей, а він в сою чергу не був приватним підприємцем та будь-якої підприємницької діяльності не здійснював, а також із [PERSON] не перебував в офіційних трудових відносинах Так, предметом доказування у даній справі, з урахуванням обставин зазначених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.10.2014 року є встановлення характеру спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем та чи підпадають спірні правовідносини під сферу дії Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач мав намір замовити та в подальшому придбати для особистих потреб продукцію, виготовленням та реалізацією якої займається третя особа, а саме двері. Так, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; виробник - суб'єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім'я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб'єкта господарювання; або імпортує товар; договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з особою (фізичною або юридичною), яка здійснює підприємницьку діяльність з виготовлення, продажу, надання послуг незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, відповідає не є приватним підприємцем, що підтверджується спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також довідки Хотинської ОДПІ від 30.01.2015 року №178 (а/с 25, 110). Крім того, відповідно до листа КП МТК «Калинівський ринок» від 30.01.2015 року №88, відповідач [PERSON] в списку осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність на території КП МТК «Калинівський ринок» не значиться (а/с 111). Як убачається з роз'яснень, які містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється. При цьому, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів того, що відповідач перебуває у трудових відносинах з будь-якою юридичною особою, а також фізичною особою приватним підприємцем, зокрема [PERSON], а також, що його було фактично допущено до роботи та він був уповноважений на укладання договорів про виконання робіт з виготовлення чи продажу продукції, у тому числі й дверей. Так, згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин, між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Так, в судовому засіданні не встановлено наявності між позивачем будь-яких договірних правовідносин, оскільки надана позивачем накладна не містить істотних умов будь-якого договору про виконання робіт або надання послуг, сторонами якого є позивач та відповідач, відсутні докази того, що відповідач вчинив дії, які вказують на виникнення зобов'язальних правовідносин, які підпадають під сферу дії Закону України «Про захист прав споживачів», а тому [PERSON] не є продавцем або виробником товару, який мав намір замовити позивач. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим [PERSON] не є належним відповідачем за даним позовом, а позивач в свою чергу не скористався своїм правом заявити клопотання про заміну відповідача в порядку визначеному ст. 33 ЦПК України на належного відповідача. Крім того, позовних вимог в частині зобов'язання відповідача повернути надані йому кошти, зокрема як такі, що отримані відповідачем без належної правової підстави, та відповідно відшкодування завданої шкоди, позивачем [PERSON] не заявлено, що не позбавляє відповідно його права на звернення до суду з іншим позовом. Таким чином, ураховуючи характер спірних правовідносин та норми права, а також надані сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку , що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі вище викладеного та куруючись ст.ст. 11, 1167 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3,4, 10, 11, 57,58, 60,61, 64, 88, 218, 294, 349 ЦПК України, -

Outcome: dismissed