Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданих дорожньо-транспортною пригодою. Позов мотивують тим, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача 20 березня 2017 року відповідач, на автодорозі Мукачево-Рогатин в с.Березинка Мукачівського району, керуючи автомобілем [NUMBER], виїхала на смугу зустрічного руху де допустила зіткнення з автомобілем «Volkswagen Transporter», державний номерний знак [NUMBER], внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Внаслідок ДТП, автомобіль позивача був пошкоджений а самому ж позивачу спричинено легкі тілесні ушкодження. Зважаючи на дані обставини, відносно відповідача правоохоронними органами 02.10.2017 року кримінальне провадження було закрито та притягнуто до адміністративної відповідальності, де закрито провадження про притягнення до адміністративної відповідальності у зв»язку з закінченням строку. Вважає, що неправомірними діями відповідача йому спричинена матеріальна шкода на загальну суму 163533,28 гривень. Крім того, позивач вважає, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, оскільки внаслідок ДТП ним отримано тілесні ушкодження які спричиняють йому постійний біль, а також його автомобіль до цього часу не відремонтований, що створює йому незручності в пересуванні на роботу та по особистих справах. Моральну шкоду нанесену відповідачем оцінює в 50 000 грн. Просив задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача та позивач зменшили позовні вимоги в частині розміру відшкодування моральної шкоди, та просили задовольнити матеріальну шкоду в повному розмірі, згідно оцінки експерта, а моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зменшені позовні вимоги визнала, однак при цьому зазначала, що розмір матеріальної шкоди є великим. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінального провадження №12017070120000317 за фактом ДТП за ознаками правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК Укаїни, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах доказами, що 20 березня 2017 року відповідач, на автодорозі Мукачево-Рогатин в с.Березинка Мукачівського району, керуючи автомобілем [NUMBER], виїхала на смугу зустрічного руху де допустила зіткнення з автомобілем «Volkswagen Transporter», державний номерний знак [NUMBER], внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 124,130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлена постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року. Вказаною постановою було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] п.п.2.9 «а»,10.1,11.3 ПДР України, що призвело до пошкодження автомобіля, який належить позивачу. Доводи відповідача, що розмір стягнення вартості матеріального збитку, є невиправдано великим суд вважає необгрунтованими, оскільки у матеріалах справи міститься звіт про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу №036/05/17 від 20 березня 2017 року що підтверджує вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Transporter», і складає 163533,28 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля«Volkswagen Transporter», з урахуванням зносу складає 163533,28 грн. За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Суд погоджується з тим, що розмір майнової шкоди, який підлягає відшкодуванню на рівні вартості відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Transporter»,, оскільки саме ця сума за звітом про оцінку необхідна для відновлення пошкодженого автомобілю. Щодо доводів відповідача про відсутність у [PERSON] права на відшкодування збитків, оскільки він не є власником автомобілю слід зазначити наступне. Так, статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Виходячи з наведеного, законодавець не повязує право на відшкодування, завдану майну, саме з правом власності. Наявність права користування та розпорядження майном є достатніми для отримання такого відшкодування. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року. Враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Судом встановлено, що [PERSON] керував транспортним засобом без доручення але на підставі документів а саме посвідчення водія №182782 від 31.10.2003 року (а.с.23) Таким чином, [PERSON] має право на відшкодування заподіяної йому шкоди. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому суд дає критичну оцінку твердженням позивача про те, що внаслідок ДТП йому було спричинено тілесні ушкодження, оскільки до матеріалів справи не додано жодних доказів на підтвердження даної обставини. А тому виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що вимога в частині стягнення моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2000 гривень. Крім цього з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати в розмірі 1637,33 гривень. Враховуючи наведене та

Outcome: partial