Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

В квітні 2021 року Виконавчий комітет Вінницької міської ради (далі - ВК ВМР) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Вимоги позову мотивовано тим, що відповідач є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Обслуговування даного будинку здійснює міське комунальне підприємство «Управляюча компанія «Київська». Квартира [ADDRESS] у вказаному будинку не приватизувалась, в якій зареєстровано місце проживання відповідача та третьої особи - [PERSON] 2002 року народження. Відповідач в даній квартирі з 2001 року не проживає про що свідчать відповідні акти. Оскільки спірне житлове приміщення належить територіальній громаді м. Вінниці в особі ВК ВМР на праві комунальної власності, дії відповідача порушують права та інтереси позивача, щодо володіння та розпорядження належною йому власністю, оскільки позбавляє виконавчий комітет можливості надати вивільнене житло особам, які його потребують. З підстав зазначених вище позивач звернувся до суду із даним позовом у якому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14 травня 2021 року даний позову було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 15). Ухвалою суду від 04 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 24). У встановлений судом строк від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чернілевської Р.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки обставини викладені в ній не відповідають дійсності, оскільки відповідач не мала можливості з 2001 року проживати у квартирі через незалежні від неї обставини (а.с. 35-39). В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовільнити. Представник відповідача в судовому засідання вимоги позову не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні просила суд задовільнити вимоги позовної заяви. В судовому засіданні допитна у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що працює майстром МКП «УК «Київська». 26 квітня 2021 року та 29 грудня 2021 року за її участі та участі мешканців квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] було складено акти про не проживання гр. [PERSON] у кв. [ADDRESS] даного будинку. Про те, що [PERSON] проживає в [ADDRESS], зазначено зі слів [PERSON] . Дійсне місце проживання відповідача не з`ясовувалось та не з`ясовувались причини відсутності. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що проживають в будинку [ADDRESS] . Підтвердили, що у їх присутності складались вказані вище акти. Також повідомили, що [PERSON] довгий час не бачили. Причини її відсутності їм не відомі. Суд, вислухавши думку учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] отримала у користування житлову квартиру по [ADDRESS] згідно ордеру Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 12 квітня 1985 року. До ордеру крім [PERSON] було вписано її дочку (а.с. 40). Знайшла своє підтвердженнями матеріалами справи та обставина, що у 2002 році відповідачу [PERSON] чинились перешкоди у користуванні вказаною кімнатою, адже остання у 2002 році зверталась до Замостянського районного суду м. Вінниці із заявою про вселення її в квартиру, визнання права користування житловим приміщенням та виселення [PERSON] . Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 червня 2002 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення в квартиру і визнання права користування житловим приміщенням та виселення за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання такої, що втратила право користування житловим приміщенням, первісний позов задоволено частково. Визнано за [PERSON] право на користування квартирою та вселено її у дану квартиру. Підтверджується і матеріалами справи та обставина, що після ухвалення судом вказаного вище рішення відповідачу чинились перешкоди у вселенні, а саме відповіддю відділу поліції №2 Вінницького РУ Поліції ГУНП у Вінницькій області від 26 травня 2021 року зі змісту якої вбачається, що починаючи з 2018 року по теперішній час до Відділу поліції заяв, скарг або повідомлень в ІТС ІПНП внесено 31 повідомлення, з яких надійшло 20 відомостей викликів щодо порушення порядку та інших фактів, що мали місце у квартирі [ADDRESS] . Також зазначено, що Відділ поліції № 2 створено в 2018 році та розпочав свою діяльність 01 грудня 2018 року, тому інформація за 2002-2018 роки не може бути надана (а.с. 43). Також матеріалами справи встановлено, що відповідачем сплачується плата за комунальні послуги, що підтверджується фіскальним чеком на суму 6 541 грн. (а.с. 46). Заборгованість, яка утворилась у зв`язку із несплатою за надані послуги з централізованого теплопостачання стягується саме із відповідача, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2020 року (справа № 127/21976/20). За наведеного, судом не можуть бути взяті до уваги акти, складенні 26 квітня 2021 року (а.с. 9) та 29 грудня 2020 року (а.с. 8), яким позивач обґрунтовує відсутність відповідача за своїм зареєстрованим місцем проживання, адже це спростовується наведеними вище доказами. Предметом даного позову являється вирішення питання щодо визнання квартиронаймача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, що регулюється положеннями Житлового Кодексу України та положеннями цивільного законодавства, а також положеннями спеціальних законів. У відповідності зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причинах понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, лише у випадках спеціально передбачених діючим житловим законодавством України. Перелік цих випадків є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц. Таким чином, питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Документи надані позивачем не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки не підтверджують достовірних даних щодо строку відсутності відповідача у спірній квартирі та інформації щодо причин її непроживання у спірному приміщенні. Сам факт її не проживання (безперервного) у вказаній квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є непроживання понад шість місяців в жилому приміщенні без поважних причин. Враховуючи, що [PERSON] чиняться перешкоди у доступі до квартири, вина у її тривалому непроживанні за місцем реєстрації відсутня. З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. У зв`язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed