Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутих коштів в сумі 60 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що між ним та відповідачем 21 березня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 001616. Предметом договору був транспортний засіб - трактор «Сінтай 240», вартістю 5498,11 доларів США, що еквівалентно 153947, 00 грн. на момент укладення договору. Позивач сплатив кошти у розмірі 60000 грн., з яких 15394,70 грн. - адміністративний платіж та 44605,30 грн. - аванс. Однак, після сплати вказаних коштів так і не отримав предмет лізингу. 02 квітня 2015 року його представник звернувся із вимогою про дострокове розірвання договору, проте відповідач ніяким чином не відреагував на його лист, тому 30 квітня 2015 року його представник звернувся повторно із такою вимогою. Листом від 26 травня 2015 року відповідач визнав, що він сплатив кошти у сумі 60 000 грн., однак у зв'язку із достроковим розірванням договору відмовляється повертати адміністративний платіж у розмірі 15394,70 грн., а авансовий платіж повернено лише у сумі 26763,18 грн. Такі умови договору вважає несправедливими та такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просить визнати договір недійсним та повернути безпідставно набуті кошти. Позивач подав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги та обставини на їх обґрунтування. Крім того, просив розглянути справу без участі сторін на підставі наявних в справі даних та доказів в порядку заочного розгляду. Відповідач, в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 10 березня 2016 року суд постановив заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що 21 березня 2015 року між позивачем (лізингоодержувачем) та відповідачем (лізингодавцем) укладено договір фінансового лізингу № 001616, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора марки «Сінтай 240» та передати цей трактор у користування позивача. Згідно п. 1.8 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісію за передачу предмета лізингу. У відповідності до п. 8.2, 9.1 договору вартість предмета лізингу становить 5498,11 доларів США, що еквівалентно 153947, 00 грн. Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу. Згідно п. 10.3 договору попередній щомісячний лізинговий платіж становить 72,83 доларів США, що еквівалентно 2039, 24 грн. Встановлено, що 04 травня 2015 року представником [PERSON] - [PERSON] подано вимогу про повернення 60000 грн. та розірвання договору, оскільки сума вказана у договорі відрізняється від суми зазначеної в оголошенні про продаж, а також строків передачі транспортного засобу. 26 травня 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ було направлено лист [PERSON] у якому відповідач повідомив, що договір № 001616 від 21 березня 2015 року вважається розірваним з 07 травня 2015 року. Крім того, зауважив, що поверненню підлягають не 60000 грн., а 26763,18 грн. авансового платежу, адміністративний платіж у розмірі 15394,70 грн. не повертається. Згідно ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України 1. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 1 ст. 808 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Виходячи з умов п. 1.5 Договору (лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь якого зобов'язання щодо якості, комплексності, справності предмета лізингу, його зміни введення експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Крім того у Договорі відсутні будь які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження товару, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплексності та інших умов з продажу товару. Також, п. 10.11, 12.1, 12.3 Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь яке порушення зобов'язання, а й розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За змістом ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу(ч.1ст.215 ЦК України). У ч.2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За змістом п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу у випадках, передбачених законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, кожний окремо в їх сукупності, враховуючи, що договір № 001616 фінансового лізингу, укладений 21 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», м. Київ і [PERSON], містить несправедливі умови, суд дійшов висновку, що договір лізингу підлягає розірванню, а сплачені позивачем за цим договором на рахунок відповідача кошти в розмірі 60 000 грн. підлягають стягненню з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ на користь [PERSON] За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно яких, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved