Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

В лютому 2020 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги наступним. Вищевказана квартира належить позивачу на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 11.11.2005 року. Позивач зазначає, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 2018 року. Відповідач є зареєстрованим за вказаною адресою , хоча не проживає та не користується квартирою вже понад два роки. У зв`язку з цим, відповідач створює перешкоди позивачу у здійсненні її права користування та розпорядження власним майном, тому позивач просить позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням 12.02.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Копію ухвали про відкриття провадження було направлено сторонам, також відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Від відповідача надійшла заява про визнання позову, просив суд ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.(ч.4 ст. 206 ЦПК України). Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.11.2005 року, квартира за адресою : [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках.(а.с.23) В той же час, згідно із даними довідки про реєстрацію місця проживання особи відповідач зареєстрований за вищезазначеною адресою з 08.02.2011 по теперішній час (а.с.10). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 391 ЦК встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, враховуючи визнання позову відповідачем, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходжу до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої ним суми судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved