Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ТОВ «НАЦІОНАЛЬНА ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛЮКСКАР» (далі по тексту - відповідач) про встановлення нікчемності договору майнового лізингу та застосування наслідків його недійсності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.12.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір майнового лізингу № 75887-21 строком на 60 календарних місяців, за умовами якого відповідач зобов'язаний був передати позивачу трактор МТЗ-82.1.26. Цього ж дня позивачем було сплачено на користь відповідача лізинговий платіж в сумі 55000,00 грн. Щомісячний платіж згідно графіку погашення складав 9166,67 грн. Право на отримання предмету лізингу виникало у позивача лише після повної сплати вартості трактора в сумі 220000,00 грн. В січні 2017 року представником відповідача було повідомлено позивача про зміну вартості предмета лізингу до 280000,00 грн. З такою пропозицією позивач не погодився та висловив свій намір про розірвання договору лізингу. Окрім того, позивач вважав, що спірний договір є нікчемним, оскільки в порушення ст. 799 ЦК України сторонами не було дотримано обов'язки щодо нотаріального посвідчення договору лізингу. Посилаючись на викладене позивач просив суд встановити нікчемність договору майнового лізингу № 75887-21 від 19.12.2016 року, укладеного між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ «НАЦІОНАЛЬНА ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛЮКСКАР», а також застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ТОВ «НАЦІОНАЛЬНА ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛЮКСКАР» його на користь платіж в сумі 55500,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, в поданій до суду заяві просив суд проводити судовий розгляд за його відсутності. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з'явився. Про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19.12.2016 року між ТОВ «НЛК «ЛЮКСКАР» (за договором - Лізингодавець) та [PERSON] (за договором - Лізингоодержувач) було укладено договір № 75887-21 майнового лізингу, за умовами якого Лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та здійснювати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 4-15). Доказів передачі позивачу предмету лізингу суду не надано. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-648цс16: «За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину». З огляду на вказане, оскільки спірний договір лізингу між сторонами не був нотаріально посвідчений, суд приходить до висновку, що такий договір є нікчемним, а тому позовні вимоги про встановлення нікчемності договору майнового лізингу № 75887-21 від 19.12.2016 року, укладеного між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ «НАЦІОНАЛЬНА ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛЮКСКАР» є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Окрім того, позивач просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ТОВ «НАЦІОНАЛЬНА ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ЛЮКСКАР» його на користь платіж в сумі 55500,00 грн. Із матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив на користь відповідача оплату вартості фінансування в сумі 55000,00 грн. (а.с. 16). Згідно із ч.ч. 1 та 4 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача суму лізингового платежу в розмірі 55000,00 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, за вирахуванням комісії банку в сумі 500,00 грн. (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: partial