Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON], діючи в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М., служба у справах дітей Дніпровської РДА у м. Києві, ГУЮ у м. Києві, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер її колишній чоловік [PERSON], якому на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Бажаючи отримати спадщину, її неповнолітній син [PERSON] звернувся з відповідною заявою до Десятої Київської державної нотаріальної контори, де отримав витяг № 46705188 від 09 лютого 2017 року про реєстрацію спадкової справи № 60218676, сформований державним нотаріусом Домашенко В.В. З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 83431476 від 26 березня 2017 року встановлено, що право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON], яка є рідною сестрою померлого, вказане право власності було зареєстроване державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. на підставі посвідченого нею договору купівлі-продажу, серія та номер 4388, видний 22 вересня 2016 року. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та померлим [PERSON] є фіктивним, оскільки її померлий чоловік проживав у належній йому квартирі до самої смерті і після зняття його з реєстраційного обліку в квартирі був зареєстрований лише [PERSON], який і на даний час зареєстрований в ній один, відповідач не ставила до відома КП «Центр комунального сервісу», що право власності на квартиру перейшло до неї, не реєструвалася в спірній квартирі і ніколи в ній не проживала, комунальні платежі не сплачувала, тобто не прийняла майно згідно оформленого договору купівлі-продажу. До укладення фіктивного договору купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON], з метою позбавлення малолітнього сина будь-яких прав на спірну квартиру, ним було складено заповіт на корить рідного брата [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. Зазначила, що з метою виконання рішення суду про стягнення аліментів з [PERSON], постановою державного виконавця Ніжник Т.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 лютого 2011 року, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого належного [PERSON] майна. Станом на день подачі позову до суду арешт майна не знімався. У зв'язку зі злісним ухиленням від сплати аліментів, відносно [PERSON] було порушено кримінальне провадження і повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. Згідно довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 20 лютого 2017 року за № 1/2, загальна сума заборгованості по аліментам становить 38 060,75 грн. З листа в.о. начальника Служби у справах дітей Дніпровської РДА у м. Києві вбачається, що протягом 20015-2016 років органом опіки та піклування дозвіл на здійснення правочину купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] не надавався. Вказала, що її неповнолітній син [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу, однак, є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON]. В процесі розгляду справи в якості третьої особи було залучено [PERSON] Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року задоволено клопотання представника позивача, об'єднано в одне провадження цивільну справу № 755/5341/17 за позовом [PERSON], діючої в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М., Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Головне управління юстиції у місті Києві, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та цивільну справу № 755/14583/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М., Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та вселення. Так, у вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М., Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та вселення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] року помер його батько [PERSON], якому на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Бажаючи отримати спадщину після смерті батька, він звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори, де отримав витяг № 46705188 від 09 лютого 2017 року про реєстрацію спадкової справи № 60218676, сформований державним нотаріусом Домашенко В.В. та дізнався про те, що право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON], яка є рідною сестрою його батька, з в'язку з посвідченням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. договору купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року. Вказав, що вказаний договір купівлі-продажу не створив наслідків, передбачених цим договором, оскільки його батько проживав в спірній квартирі до смерті і після зняття його з реєстраційного обліку в квартирі залишився зареєстрований лише він - позивач. Зазначив, що до укладення зазначеного договору купівлі-продажу, його батько, з метою позбавлення свого сина права власності на квартиру, склав заповіт на користь [PERSON] та [PERSON] 21 лютого 2017 року його мати отримала листа, що протягом 2015-2016 року органом опіки та піклування Дніпровської РДА у м Києві дозвіл на здійснення правочину купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] не надавався. Зазначає, що договір купівлі-продажу був укладений на підставі підробленої довідки форми № 3, яка не видавалась і містить недостовірні відомості, що є підставою для визнання цього договору недійсним. З метою виконання рішення суду про стягнення аліментів з [PERSON], постановою державного виконавця Ніжник Т.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 лютого 2011 року, накладено арешт на квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON], та заборонено здійснювати відчуження будь-якого належного йому майна, однак, відомості до реєстру державним виконавцем не внесені. На даний час відповідач перешкоджає йому у користуванні спірною квартирою, в спірній квартирі вона сама не проживає, а вселила в неї квартиранта. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] об'єднані позовні вимоги підтримали, просять суд їх задовольнити, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію запису № 16585300 від 22 вересня 2016 про право власності власника [PERSON] на об'єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 868038080000, однокімнатну квартиру, загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу з послідуючим виключенням рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 31572583 від 26 вересня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити в задоволені об'єднаного позову. Пояснив, що в 2016 році на спірну квартиру дійсно був накладений арешт, однак, вказаний арешт не був накладений постановою державного виконавця від 25 лютого 2011 року, а був накладений постановами ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві № 907/15 від 12 березня 2003 року та № 635/15 від 24 лютого 2003 року, вказані арешти були зняті відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року. Крім того, реєстрація позивача [PERSON] у вказаній квартирі не підтверджена жодним доказом, оскільки згідно довідки форми № 3 від 15 вересня 2016 року останній не зареєстрований в спірній квартирі. [PERSON] із народження до серпня 2014 року проживав за місцем реєстрації матері у с. Велика Солтанівка, Васильківського району, Київської області, з 01 вересня 2009 року по 10 вересня 2014 року навчався у Великосолтанівській загальноосвітній школі I-II ступенів, згідно акту від 01 липня 2017 року, засвідченого начальником ЖЕД-411, [PERSON] з 2003 року у вказаній квартирі не проживає. Наголосив, що оскільки [PERSON], не проживає та не проживав в спірній квартирі, то його право щодо вказаного жилого приміщення, навіть якщо буде встановлено, що місце проживання [PERSON] було зареєстроване у вищевказаній квартирі, не можна вважати порушеним внаслідок його відчуження. Зазначив, що відповідач почала користуватися квартирою, зокрема, уклала договір з ПАТ «АК «Київводоканал» про надання послуг з централізованого опалення та постачання холодної води та водовідведення. Також вказав на те, що інформація в довідці від 20 лютого 2017 року № 1/2 , що надана позивачем, не відповідає інформації у довідці від 23 жовтня 2015 року № 186/6, що свідчить про відсутність у [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів, а навпаки наявна переплата у розмірі 334,00 грн. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М. в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмові пояснення з яких вбачається, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] від 22 вересня 2016 року, у державному реєстрі речових прав арешти, заборони та застереження були відсутні, у державному реєстрі рухомого майна також були відсутні будь-які застереження, заборони та застави. На даний час будь-яких заборон, арештів та застережень також немає. Всі дії, вчинені нею, були здійснені нею з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Правил ведення нотаріального діловодства. Представник третьої особи - служби у справах дітей Дніпровської РДА у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглянути справу у відсутність представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд вислухавши пояснення позивача, представника позивачів, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копію свідоцтва про смерть (а.с.6). Померлий був колишнім чоловіком [PERSON] (позивач) та рідним батьком [PERSON] ( позивач за об»єднаним позовом), що підтверджується копією паспорта позивача (а.с.20) та копією свідоцтва про народження (а.с.7). Маючи намір отримати спадщину після померлого батька [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.8). Від нотаріуса стало відомо, що належна на праві власності квартира [ADDRESS] була за життя його батька відчужена за договором купівлі-продажу. В судовому засіданні встановлено, що 22.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.32), посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4388. Даний договір є оспорюваним. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з позовом просить суд визнати даний договір недійсним, так як він є фіктивним, оскільки він був укладений між рідними братом та сестрою. Померлий після укладання договору продовжував проживати в спірній квартирі до смерті, а після його зняття з реєстраційного обліку в квартирі залишився на обліку лише його неповнолітній син. Судом встановлено, що померлий та [PERSON] є рідними братом та сестрою, що не оспорюється сторонами. В судовому засіданні за клопотанням сторін були допитані свідки. Так, свідок [PERSON], яка з червня 2016 року працювала консьєржем в будинку[ADDRESS] в судовому засідання пояснила наступне. З моменту її влаштування на дану роботу і по січень 2017 року в квартирі [ADDRESS] постійно проживав [PERSON] Після його смерті в квартирі проживав квартирант на ім.»я [PERSON], який і досі живе. Свідок [PERSON], яка є сусідкою померлого, в судовому засіданні пояснила, що в квартирі весь час жив померлий. В вересні 2016 року і до смерті також він жив. Лише після смерті в квартирі з»явився квартирант, який і досі проживає. Позивач в квартирі також проживала, в цій квартирі народилась дитина, але оскільки померлий постійно влаштовував сварки та бив позивача, вона була вимушена вихати з квартири. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона знає [PERSON] приблизно з 2003 року. Вона разом з позивачем гуляла в парку з дітьми. Зі слів позивача знає, що померлий її бив і вона постійно ходила в синцях. Сумісне життя з померлим не склалося і вона була вимушена переїхати від нього. Свідок [PERSON], який перебував в дружніх стосунках з померлим з 2000 років, суду пояснив. Померлий його попросив переоформити належну йому квартиру. Померлий зібрав документи, а він знайшов нотаріуса. В його присутності був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири між померлим та його сестрою. Нотаріус питав у сторін договору чи відбувся розрахунок по квартирі. Після укладення договору купівлі-продажу [PERSON] продовжував проживати в квартирі. Свідок [PERSON], який перебував в дружніх стосунках з померлим з 1995 року, в судовому засіданні пояснив наступне. Померлий купував квартиру коли він ще не був одружений. У нього було дуже багато боргів перед його родичами. Не бажав залишати квартиру ані колишній дружині, ані синові, оскільки не вважав його своїм. Квартира була переоформлена на родичів, оскільки він мав дуже багато боргів перед ними. До смерті померлий проживав в своїй квартирі. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Виходячи з предмету спору, позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року, укладений [PERSON] щодо відчуження квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Козаєвою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №4388, посилаючись, як на правову підставу для визнання недійсним правочину на положення ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України. Відповідно до статі 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», для визнання правочинну фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна. Верховним Судом України винесено постанову від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, предметом якої був спір про визнання договору недійсним, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на квартиру, де роз'яснено, що правочин не може бути визнаний фіктивним, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти результату. Так, згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] слід відмовити. Що стосується об»єднаного позову [PERSON], то слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.09.2016 року оскільки він вчинений батьком та суперечить його правам та інтересам, як неповнолітнього. Судом встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири померлим було надано нотаріусу довідку форми № 3 , відповідно до якої в квартирі [ADDRESS] зареєстрована одна особа - [PERSON] (а.с.40). Дана довідка № 1125 видана 15.09.2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Дніпровського району м. Києва. З відповіді на адвокатський запит Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Дніпровського району м. Києва повідомлено, що відповідно до журналу реєстрації довідок Дніпровського районного відділення Концерну довідка про склад сім»ї та зареєстрованих осіб (форма № 3) від 15.09.2016 року за № 1125 не видавалася. Крім цього, форма довідки № 1125 від 15.09.2016 року, не відповідає формі затвердженої Регламентом Концерну та містить недостовірні відомості відносно зареєстрованих осіб (а.с.95). Згідно довідки № 560 від 21.03.2017 року, виданої Центром комунального сервісу № 91, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою, [ADDRESS] з 13.05.2003 року по теперішній час. Наразі зареєстрований в квартирі один (а.с.184). Крім цього, з відповіді Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві від 17.07.2017 року вбачається, що на виконанні у відділі перебувало ВП 17784599 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1219\\09 від 13.05.2009 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1\\4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.02.2009 року та до його повноліття. Також в листі вказано, що 25.02.2011 року, старшим державним виконавцем відділу винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що відомості до реєстру не вносилися (а.с.188, 11). З форми № 16 вбачається, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] з 13.05.2003 року (а.с.189). Аналогічна інформація міститься у витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с.213,214). Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до частини 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. З відповіді служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві адміністрації від 21.02.2017 року вбачається, що протягом 2015-2016 років органом опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації дозвіл на здійснення правочину купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] не надавався, так як до служби у справах дітей матеріали по даній квартирі не надходили (а.с.17). Також судом встановлено, що померлий [PERSON] вживав наркотичні засоби. Починаючи з 11.04.2000 року він перебував під наркотичним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом - розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, сидром залежності. (а.с.98). З довідки, виданої Великосалтанівською сільською радою Васильківського району Київської області від 21.06.2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO] проживав в селі Велика Солтанівка Васильківського району Київської області за місцем реєстрації матері [PERSON] з дня народження по серпень 2014 року. На даний час [PERSON] в селі Велика Солтанівка не проживає і не перебуває на реєстраційному обліку. (а.с.131) З інформації наданої Великосолтанівською загальноосвітньою школою І-Ш ступенів вбачається, що [PERSON] навчався в школі - 01.09.2009 року по 10.09.2014 року та вибув зі складу учнів 6-го класу на підставі довідки з м. Києва Дніпровського району до середньої загальноосвітньої школи № 224 у зв»язку з переїздом матері (а.с.130). З показів свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON], в силу неможливості проживання разом з померлим була вимушена виїхати з квартири. Померлий її бив та вживав наркотичні засоби. Маючи намір укласти договір купівлі-продажу спірної квартири померлий [PERSON], який є батьком неповнолітнього [PERSON], не звернувся в установленому законом порядку до суду з позовом про визнання сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Він надав нотаріусу довідку форми № 3, яку комунальний концерн не видавав, походження якої не встановлено, ввівши тим самим нотаріуса в оману. Дані дії померлого суд розцінює, як недобросовісне ставлення батька дитини, щодо надання правдивої інформації при укладання договору купівлі-продажу, що призвело до порушення майнових прав дитини. Також слід зазначити, що неповнолітній [PERSON] не має ані на праві власності, ані на праві користування іншого житла, а тому укладаючи оспорюваний договір померлий фактично позбавив неповнолітнього законного права користування спірною квартирою, чим порушив законні права неповнолітнього [PERSON] Оскільки, [PERSON] в спірній квартирі зареєстрований з дня народження, він мав право користування квартирою [ADDRESS] як на момент укладення оспорюваного договору так і на даний час. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Окрім цього, у цій ситуації слід звернути увагу на норми міжнародного права, які регулюють цю сферу відносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини стосовно пункту 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист право людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, підтверджує, що воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов»язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Kayner v. The U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24111986 р.), так і наймача (рішення у справі Lorcos v. Cyprus від 18.02.1999 року ). Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункту 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я і моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. З метою захисту прав дітей, законодавець Законом України «Про охорону дитинства» чітко передбачив, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а враховуючи положення ст. 218 ЦК України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продлажу недійсним підлягають задоволненню. Разом з цим, також підлягає задоволенню вимога позивача про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни про державну реєстрацію запису № 16585300 від 22.09.2016 року про право власності власника [PERSON] на об»єкт нерухомого майна реєстраційний номер 868038080000 на квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу з послідуючим виключенням рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 31572583 від 26.09.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомо мого майна оскільки є похідною від попередньої вимоги. Судом встановлено, та не заперечується представником відповідача, що [PERSON] не має вільного доступу до квартири [ADDRESS], що дає підстави для вселення [PERSON] до спірної квартири. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов[PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], 3-ті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування реєстрації є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується позову [PERSON] до [PERSON], 3-ті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування реєстрації та вселення то позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судові витрати лише на користь [PERSON], в зв»язку із задоволенням його позову. Витрати, які понесла [PERSON], відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved