Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

В лютому 2014 року позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Посилався на те, що 01 липня 2006 року остання за письмовим договором № DNH4KP37430409 отримала кредит в сумі 2 208 грн. 69 коп. зі сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 02 липня 2007 року. В зв'язку з тим, що відповідачка своїх зобов'язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним не виконувала, станом на 19 лютого 2014 року утворилася заборгованість в сумі 37 059 грн. 13 коп. яку просив стягнути на свою користь разом із судовими витратами в сумі 299 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2014 року в задоволенні позову публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором відмовлено. В апеляційній скарзі позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» Шишелової Н.В., яка просила скаргу задовольнити, пояснення відповідачки [PERSON], яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду. Проте з таким висновком суду погодитися не можна. Як встановлено судом, 01 липня 2006 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» на підставі письмової заяви № DNH4KP37430409 надало [PERSON] кредит в сумі 2 208 грн. 69 коп. зі сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 02 липня 2007 року (а.с. 7-8). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В зв'язку з невиконанням відповідачкою взятих на себе зобов'язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним станом на 19 лютого 2014 року утворилася заборгованість в сумі 37 059 грн. 13 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 2 208 грн. 69 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 11 675 грн. 53 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 23 174 грн. 90 коп., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 1 399 грн. 99 коп. за вирахуванням 9059 грн. 25 коп., стягнутих судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 квітня 2009 року (а.с. 5, 6). Застосовуючи до спірних правовідносин загальний строк позовної давності, визначений законом у три роки, суд першої інстанції не взяв до уваги строк позовної давності визначений сторонами у п'ять років, оскільки на думку суду умови надання споживчого кредиту не є невід'ємною частиною кредитного договору, та ці умови відповідачкою не підписані, а отже з нею не узгодженні. Між тим, відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З тексту заяви позичальника про надання кредиту вбачається, що вона має ознаки кредитного договору, оскільки містить всі його істотні умови, відповідачка була ознайомлена з усіма суттєвими умовами цього договору, про що свідчить її підпис. Крім того, за змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З тексту заяви позичальника також вбачається, що [PERSON] погодилася про те, що ця заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт»), Тарифами складає кредитно-заставний договір, а тому вищезазначений висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону. Згідно п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт»), затверджених наказом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 13 вересня 2007 року, чинних на час укладання сторонами кредитно-заставного договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлено сторонами тривалістю у 5 років (а.с. 9-16). Як вбачається з матеріалів справи, перебіг строку позовної давності переривався, оскільки позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу і така заява була задоволена 17 квітня 2009 року. Таким чином перебіг строку позовної давності почався у квітні 2009 року і оскільки позивач звернувся до суду із позовом у лютому 2014 року, тобто до спливу п'ятирічного строку, не можна вважати пропущеним строк звернення до суду, а відтак рішення суду необхідно скасувати. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору не передбачено. Строк кредитного договору сторонами визначено до 01 липня 2007 року. Крім того, судовим рішенням вся кредитна заборгованість стягнута, тобто договірних правовідносин між сторонами немає. Крім того, відповідно до абз. 1, 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Враховуюче наведене, із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. З огляду на наведене підстави для стягнення відсотків, пені та штрафу відсутні. Оскільки вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України позивач не заявляв, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в зв'язку з їх безпідставністю. Таким чином, оскільки рішення ухвалене судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, апеляційний суд, згідно із ч. 3 ст. 303 ЦПК України, не обмежений доводами апеляційної скарги і вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Outcome: partial