Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

в липні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив надати дозвіл на тимчасові виїзди дитини за межі України без згоди матері. В листопаді 2017 року та в квітні 2018 року позивачем була уточнена позовна заява. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. На підтвердження позовних вимог позивач вказав, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2007 року по 22.02.2013 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю. Позивач, як батько, матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я сина. Також має змогу їздити відпочивати з сином за кордон з метою його оздоровлення та вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню його світогляду та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Однак відповідач безпідставно чинить перешкоди йому у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, духовного, морального розвитку та відмовляється надати йому дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та його оздоровлення. Позивач просить надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України неповнолітнього [PERSON], [INFO] в супроводі батька - [PERSON], без згоди та супроводу матері - [PERSON], на 2017 - 2023 року, а саме: двічі на рік в період з 30 грудня по 10 січня та у літній період з 15 червня по 15 серпня в країни Шенгенської Угоди, Російської Федерації, Республіки Білорусь, Туреччини, Єгипту, Грузії, Болгарії, Кіпру, Чорногорії, Хорватії, Албанії, Тунісу, Ізраїлю, Македонії, Греції, Австрії. Позивач в судове засідання не з'явився. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в уточненій позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що вони суперечать діючому законодавству, яким регулюється порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон без згоди одного з батьків, так як суд може надавати дозвіл кожного разу окремо, тобто на кожний виїзд, зазначаючи в дозволі країну, в яку виїжджає дитина, місце його перебування та строк, на протязі якого буде знаходитись за кордоном, із зазначенням його початку та закінчення, що певним чином гарантує повернення дитини назад. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала частково, а саме виїзд дитини за кордон у супроводі батька на період, коли дитина перебуває 30 днів у батька, за рішенням суду про участь у вихованні, та обов'язково за бажанням та згодою самої дитини. В подальшому подано заяву про розгляд справи у відсутності представника. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2007 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Від сумісного життя сторони мають сина [PERSON], [INFO], матір'ю є - [PERSON], батьком є - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER]. Позивач [PERSON] 29 липня 2011 року змінив прізвище з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про зміну імені, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітній [PERSON] на даний час проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Позивач у позовній заяві вказує, що відповідач [PERSON] не надає згоди на виїзд дитини, [PERSON], [INFO], за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з ст. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків аба на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків, на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15). Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Аналізуючи, наведенні вище положення закону, судом встановлено, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, cуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про надання тимчасового дозволу на виїзд за межі України, неповнолітнього [PERSON], [INFO], в країни Шенгенської Угоди, Російської Федерації, Республіки Білорусь, Туреччини, Єгипту, Грузії, Болгарії, Кіпру, Чорногорії, Хорватії, Албанії, Тунісу, Ізраїлю, Македонії, Греції, Австрії, двічі на рік в період з 30 грудня по 10 січня та у літній період з 15 червня по 15 серпня, до досягнення ним шістнадцятирічного віку, тобто до 2023 року, без згоди (дозволу) та супроводу матері - [PERSON] - слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 640,00 грн., однак не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача.

Outcome: dismissed