Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували з 19.11.1995 року по 08.05.2011 року у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули право власності на спірне майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,0685 га (кадастровий номер 31078008) для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 22 кв.м. та приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 23,4 кв.м. торгового комплексу, що знаходяться у місті Ковель Волинської області, вул. Варшавська (Желябова), 4; корпоративні права на Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміал». Однак, відповідач зареєстрував право власності на зазначене майно лише на себе, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. На підставі наведеного, з врахуванням зменшених в ході розгляду справи позовних вимог, просить суд, провести поділ спільного майна подружжя, а саме: виділити їй у власність 3/4 частини вказаних житлового будинку та земельної ділянки; відповідачу виділити у власність 1/4 частину житлового будинку та земельної ділянки, а також виділити у власність приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 22 кв.м. та приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 23,4 кв.м. торгового комплексу, що знаходяться у місті Ковель Волинської області, вул. Варшавська (Желябова), 4, та корпоративні права на Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміал». Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вищевказане майно набуте стронами у шлюбі, однак, ним значно більше затрачено особистих коштів на купівлю вищезазначених торгових павільйонів. Крім того вказує, що корпоративні права на Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміал» не підлягають поділу, так як не являються спільним майном подружжя. Тому на підставі ст.57, 60, 70 СК України, ст.ст. 391, 392 ЦК України просить суд провести поділ спільного майна подружжя та визнати за ним право особистої приватної власності на окреме майно, а саме: виділити сторонам у власність по 1/2 частині вищевказаних житлового будинку та земельної ділянки; визнати за ним право власності на приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 22 кв.м. та на 71,36 % приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 23,4 кв.м. торгового комплексу, що знаходяться у місті Ковель Волинської області, вул. Варшавська (Желябова), 4; за позивачем визнати право власності на 28,64 % приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 23,4 кв.м. торгового комплексу, що знаходиться у місті Ковель Волинської області, вул. Варшавська (Желябова), 4. Ухвалою суду від 14.09.2014 року зустрічний позов [PERSON] прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав, зазначених в позовній заяві та в заяві зменшення позовних вимог. Просили суд, первісний позов задовольнити. Зустрічний позов не визнали за безпідставністю, просили суд відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили суд, в задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю, а зустрічний позов задовольнити з підстав, наведених в зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний позов безпідставний та не підлягає до задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 19.11.1995 року по 08.05.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 28.04.2011 року, яке набрало законної сили (а.с.5). Від спільного подружнього життя у сторін народилось двоє дітей: син - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO] (а.с.8, 9). Згідно ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 своєї постанови №11 від 22.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова Пленуму ВСУ №11) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що стронами за час шлюбу набуто ряд нерухомого майна, зокрема: житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,0685 га (кадастровий номер 31078008) для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та були придбані відповідачем [PERSON] згідно відповідних договорів купівлі-продажу від 12.12.2002 року (а.с.87-90) (далі - житловий будинок та земельна ділянка); приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 22 кв.м. та приміщення (павільйон) [NUMBER] площею 23,4 кв.м. торгового комплексу, що знаходяться у місті Ковель Волинської області, вул. Варшавська (Желябова), 4, що були придбані відповідачем [PERSON] на підставі договорів про пайову участь у будівництві від 29.12.2006 року та оформлені на ім?я останнього на підставі рішення виконкому Ковельської сільської ради від 09.04.2009 року №172 (а.с.91,92, 95-97) (далі - торговий павільйон [NUMBER] та торговий павільйон [NUMBER]). Отже, вказане майно на підставі ст.ст. 15, 16 Закону України «Про власність», ч.1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України, належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Доводи позивача та його представника, про те, що до складу спільного майна подружжя слід також включити корпоративні права, що належать відповідачу у ТзОВ «Альфа- Преміал» суд вважає підставними частково стосовно вартості самого внеску до статутного фонду підприємства. Судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі, відповідач [PERSON] вніс до статутного капіталу ТзОВ «Альфа- Преміал» суму вкладу в розмірі 42 000 грн. (а.с.140-146). Отже, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 ЦК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Саме така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року у справі № 6-61цс13, що в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою при застосуванні. Тому внесок [PERSON] до статутного капіталу ТзОВ «Альфа Преміал» на загальну суму 42000 грн. є власністю товариства, однак, суд вважає, що в даному випадку розмір такого внеску слід врахувати при визначенні загальної вартості майна, що підлягає поділу між сторонами. В обґрунтування вимог зустрічного позову, відповідач та його представники вказували, що [PERSON] значно більше затрачено особистих коштів в розмірі 245 000 грн., отриманих в борг від свого батька [PERSON], що були використані при купівлі торгових павільйонів, у зв'язку з цим за відповідачем слід визнати право власності на торговий павільйон [NUMBER] в цілому та 71,66 % торгового павільйону [NUMBER], а житловий будинок та земельну ділянку слід порівну поділити між сторонами. Однак, такі доводи суд вважає лише частково підставними, виходячи з наступного. В обґрунтування отримання від свого батька коштів в розмірі 245 000 грн., [PERSON] вказував, що такі кошти були передані [PERSON] йому у борг за наслідками продажу квартири в [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 29.12.2006 року. Як показали суду свідки [PERSON], [PERSON], реальна вартість купівлі-продажу вищевказаної квартири становила 67 000 доларів США, хоча в договорі вказана інша вартість майна. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON], та свідок [PERSON] суду показали, що після продажу квартири [PERSON] отримані кошти в сумі 67 000 доларів США обміняв на 245 000 грн. та позичив їх згідно розписки (а.с.156) своєму синові - відповідачу у справі, який в свою чергу ці кошти використав для купівлі торгових павільйонів. Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у п.27 своєї постанови №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту статті 59 ЦПК ( 1618-15 ) та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК ( 435-15 ), не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Із змісту договору купівлі-продажу від 29.12.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], вбачається, що ціна купівлі-продажу квартири визначена сторонами в розмірі 50 924 грн. (а.с. 93), а тому суд критично відноситься та не бере до уваги показання вказаних свідків про реальну ціну договору в розмірі 67 000 доларів США та розписку про отримання відповідачем в борг вказаних коштів від батька в еквіваленті в національній валюті в розмірі 245 000 грн. Із матеріалів справи вбачається, що саме в день продажу батьком відповідача квартири в місті Луцьку, [PERSON] вносилися кошти за договором пайової участі у будівництві торгового павільйона в місті Ковель (а.с.93, 95). За таких обставин, суд вважає, що спірне майно було придбане частково за особисті кошти відповідача на суму 50 924 грн., а не 245 000 грн., які були позичені у батька. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З врахуванням вищенаведених обставин, при визначенні часток кожного з подружжя при поділі майна суд виходить з того, що частка відповідача у спірному майні повинна бути збільшена на суму в розмірі 50 924 грн. Решта коштів, що була необхідна для купівлі нерухомого майна у відповідності до вимог ст.60 СК України, на думку суду, являються спільно набутими коштами подружжя, оскільки, спірне майно придбане внаслідок трудових і грошових затрат подружжя незалежно від рівня доходів кожного з них. Визначаючи вартість усього спільно нажитого сторонами майна, суд бере до уваги надані стороною позивача висновки експертів про вартість спірного майна (а.с.18-20, 103-108), оскільки, висновки щодо вартості торгових павільйонів, що надані суду відповідачем (а.с.99-101), зроблені раніше (05.08.2014 року) ніж, висновки, що надані позивачем 08.09.2014 року. Крім того, лише сторона позивача надала суду висновки експертів щодо ринкової вартості житлового будинку та земельної ділянки. При цьому суд враховує ту обставину, що жодна із сторін в ході розгляду справи не заявляла клопотання про призначення судової експертизи щодо визначення ринкової вартості спірного майна та можливості його поділу, хоча судом роз?яснювались сторонам їхні процесуальні права та обов'язки, передбачені ЦПК України. З врахуванням встановленого ст..11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та вимог ст..143 цього Кодексу, суд не вправі призначати експертизу за власною ініціативою без відповідного клопотання сторін, а тому в даному випадку суд приймає рішення по наявним у справі доказам. Відповідно до висновків експертів про вартість спірного нерухомого майна, статутних документів (а.с.18-20, 103-108, 146), загальна вартість спірного майна становить 1 454 028 грн., з яких вартість житлового будинку 796 989 грн., вартість земельної ділянки - 102 244 грн., вартість двох торгових павільйонів - 512 795 грн., вартість внеску до статутного фонду ТзОВ «Альфа Преміал» - 42 000 грн. З врахуванням вищенаведених розрахунків та джерел походження коштів сторін, на думку суду, частка позивача у спірному майні в грошовому виразі становить 676 090 грн. ( (1 454 028 / 2) - 50 924), а частка відповідача відповідно - 823 438 грн. ( (1 454 028 / 2) + 50 924). Визначаючи спосіб поділу спільного майна подружжя суд виходить з підставності вимог первісного позову щодо поділу будинку, земельної ділянки та торгових павільйонів, за виключенням поділу корпоративних прав, проте, з врахуванням розміру самого внеску до статутного фонду підприємства. Із змісту п.25 постанови Пленуму ВСУ №11 вбачається, що інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Судом встановлено, що на даний час у спірному житловому будинку проживає [PERSON] разом із спільними дітьми сторін. Вказана обставина визнана сторонами в судовому засіданні. Із технічного паспорта на житловий будинок вбачається, що він складається із чотирьох житлових кімнат (а.с.10-13).Отже, для забезпечення проживання позивача разом із різнополими дітьми з одного боку та відповідача з іншого, суд вважає за доцільним виділити позивачу у власність 3/4 частини будинку, а відповідачу - 1/4 частину. Суд вважає, що такий варіант поділу будинку належним чином забезпечить захист житлових прав сторін та їх спільних неповнолітніх дітей. При цьому суд враховує, що у відповідача фактично наявна інша сім?я, з якою він проживає на даний час, хоча шлюб офіційно не зареєстровано. У такому ж співвідношенні (3/4 частини позивачу, 1/4 частина відповідачу) слід поділити і спірну земельну ділянку, яка призначена для обслуговування будинку. Решту майна, а саме, торговий павільйон [NUMBER] та торговий павільйон [NUMBER], а слід виділити у власність відповідачу, оскільки, саме [PERSON] використовує це майно для здійснення підприємницької діяльності (а.с.50 зворот, 51 зворот) та передав його в іпотеку банку, що не заперечили сторони в судовому засіданні. Крім того, поділ майна іншим способом, зокрема таким, що вказаний у зустрічному позові шляхом визнання права власності на частину торгових павільйонів за позивачем, на думку суду, призведене до порушення прав ПАТ «Златобанк», як іпотекодержателя спірного майна. Суд також враховує, що 42 000 грн. розміру внеску, що був внесений до статутного фонду ТзОВ «Альфа Преміал» слід також залишити відповідачу, так як останній на даний час являється власником вказаного підприємства (а.с.154), і позивач на компенсацію вказаного внеску не претендує. При цьому, як було судом вище зазначено, самі корпоративні права щодо ТзОВ «Альфа Преміал» поділу не підлягають. Поділ спірного майна саме таким способом відповідає часткам сторін у грошовому виразі, що визначені судом. Зокрема, вартість 3/4 частини житлового будинку та 3/4 частини земельної ділянки, що виділяються у власність позивачу в даному випадку становить 674 424,75 грн. ((796 989+102 244)*3/4), тобто на 1665,25 грн. менше, ніж ідеальна частка позивача (676 090 грн.). Однак, суд не стягує вказану різницю коштів на користь позивача, оскільки, [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у разі задоволення її позову не бажає стягнення на її користь із відповідача будь-якої грошової компенсації. Таким чином, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення частково, а в зустрічному позові слід відмовити за безпідставністю вимог. У відповідності до вимог ст..88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 3654 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial