Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

В листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила стягнути з останнього на свою користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період шлюбу у сторін народився [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні Батько дитини, кошти на утримання сина не надає, що й стало підставою звернення до суду. Ухвалою суду від 05.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 25.11.2019 року [PERSON] подав до суду відзив, в якому зазначив, що добровільно виконує обов`язок з утримання неповнолітнього сина, у зв`язку з чим позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав викладених у відзиві та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі (рішення суду на 5 а.с.). Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , являються батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво на 4 а.с.). Дитина проживає разом матір`ю за адресою: [ADDRESS] (довідка на 6 а.с.). За період з серпня 2019 року по листопад 2019 року [PERSON] здійснено переказ 14190 грн на рахунок [PERSON] , [INFO] , доступ до якого має позивач (на 24-32 а.с.). Крім того відповідачем на рахунок сина здійснено переказ 9100 грн на оплату навчальних курсів (на 33-34 а.с.). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, щомісячна сплата аліментів є способом задоволення потреб дитини, що виникають щодня та щомісяця, а тому збереження коштів для дитини на майбутнє. Добровільна допомога дитині, шляхом надання певних коштів або добровільна сплата аліментів не позбавляє стягнення їх в судовому порядку. Така ж думка висловлена в постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 461/7387/16-ц. За встановлених в ході судового розгляду обставин, з урахуванням рівного обов`язку батьків щодо утримання дитини, обставин передбачених ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що відповідач спроможний надавати утримання своїй дитині щомісячно аліменти у розмірі 1/4 частки свого заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд вважає, що такий розмір аліментів відповідатиме обов`язку батька щодо надання утримання дитині відповідно до її віку, при цьому, суд враховує такий обов`язок і матері, що дозволить створити умови життя необхідні для розвитку їх дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь держави 768,40 грн судового збору, так як позивач була звільнена від його сплати. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, вимоги про відшкодування судових витрат у сумі 500 грн задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved