Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

В лютому 2021 року до суду звернулась позивач [PERSON] з позовом предмет якого було змінено у заяві зареєстрованої 23.02.21 (а.с.19), в якому просила суд звільнити з під арешту все майно, що йому належить на праві приватної власності, а саме стільці дерев`яні з тканиною оббивкою у кількості 6 шт., набору вуличних меблів, плетені, 2 крісла, диван 1 шт., журнальний стіл зі скляною по верхньою та відпарювач одягу марки Tefal master precision 360° 1 шт., на яке постановою державного виконавця Приморського ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) Красюк О.О. накладено арешт в рамках виконавчого провадження №60499977 від 03.02.2021 р. На обґрунтування позову позивач зазначає, що 18.09.2019 р. Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області винесено заочне рішення по справі №266/3729/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 24000 доларів США. 03.02.2021 р. вона від свого чоловіка [PERSON] дізналась, що державним виконавцем Приморського ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) Красюк О.О. при примусовому виконанні зазначеного рішення накладено арешт на вищезазначене майно. При здійсненні державним виконавцем опису й арешту майна [PERSON] повідомив, що майно належить їй, але даний факт не був прийнятий до уваги. Вважає, що придбане нею 30.12.2017 р. в ТОВ «Комфі трейд» у роздрібному магазині «COMFY» відпарювач одягу марки Tefal master precision 360° за 2798,30 грн., 21.10.2018 р. у ФОП [PERSON] садовий набір меблів «BALI» яки складається з 2 крісел, дивану 1 шт., журнального столу зі скляною по верхньою, 05.11.2018 р. у ФОП [PERSON] набір з 6 стільців «ДИНАР» не належить [PERSON] , а належить їй на праві власності у зв`язку із чим не може бути описано та арештовано. Позивач приймав участь у розгляді справи через свого представника [PERSON] який надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, надавши заяву про розгляд справи без участі представника, рішення прийняти на розсуд суду (а.с.37,43). Третя особа [PERSON] в судове засідання повідомлений належним чином не з`явився, подав відзив на позовну заяву в якому повідомив, що спірне майно, яке описано та арештовано державним виконавцем є власністю його дружини [PERSON] , а тому заперечень проти задоволення позову не має (а.с. 30-31). Третя особа [PERSON] в судове засідання повідомлений належним чином не з`явилася, приймала участь у розгляді справи через свого представника [PERSON] , яким подано відзив на позовну заяву( а.с.48-49). З відзиву на позовну заяву вбачається, що [PERSON] заперечує проти задоволення позову оскільки виявлене та описане майно було виявлено у будинку [ADDRESS] , де мешкають подружжя [PERSON] , які перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно арештоване майно яке придбано в період шлюбу є таким, що належить їм на праві сумісної власності в рівних часках. А позивач просить зняти арешт з усього майна, не вимагаючи виключити з акту опису Ѕ частини майна, належного їй на праві спільної сумісної власності та не оскаржує дії та рішення державного виконавця щодо неправомірності та скасування постанови відповідно до ст. 447 ЦПК України. У зв`язку із чим вважає, що позов не підлягає задоволенню. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про таке. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Подібні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15, а також Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 у справі №203/1931/16-ц. Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права власності, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що спірне майно було придбано нею особисто, а тому належить їй на праві власності і не належить [PERSON] . Оскільки спірне майно арештовано в порядку виконавчого провадження, боржником в якому вона не являється, це порушує її право власності на це майно, а тому просила зняти з нього арешт. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] з 08.10.2005 року перебувають у зареєстрованому міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області шлюбі, актовий запис №914 (а.с.50). Згідно товарного чеку від 05.11.2018 р. [PERSON] було сплачено 1734 грн. ФОП [PERSON] за стільці «Динар» у кількості 6 штук ( а.с.8). Згідно товарного чеку від 21.10.2018 р. [PERSON] було сплачено 2100 грн. ФОП [PERSON] за набір садових меблів « Bali » натуральний ротанг ( а.с.9). Згідно товарного чеку від 30.12.2017 р. [PERSON] було сплачено 2798,30 грн. за придбаний в магазині «COMFY» відпарювач одягу марки Tefal master precision 360° (а.с. 10). 03.02.2021 року постановою державного виконавця Приморського ВДВС у місті Маріуполі Східного МРУ МЮ (м. Харків) при примусовому виконанні виконавчого листа №266/3729/19 від 30.10.2019 виданого Приморським районним судом м. Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики від 21.07.2018 р. в розмірі 24000,00 доларів США було проведено опис та накладено арешт майна (коштів) боржника, а саме на стільці дерев`яні з тканиною оббивкою у кількості 6 шт., набір вуличних меблів, 2 крісла, диван 1 шт. та журнальний стіл зі скляною по верхньою, відпарювач одягу марки Tefal master precision 360° 1 шт. (а.с.5-6). Частина 1 ст.60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. (ч.1 ст.61 СК України). Згідно з положеннями ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Таким чином, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За таких обставин, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено обставин, що вказане майно, а саме: стільці дерев`яні з тканиною оббивкою у кількості 6 шт., набору вуличних меблів, плетені, 2 крісла, диван 1 шт., журнальний стіл зі скляною по верхньою та відпарювач одягу марки Tefal master precision 360° 1 шт., придбано за її особисті кошти і не являється спільним сумісним майном подружжя. Крім того, статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава ( ст.49 ЦПК України). Згідно з загальними приписами процесуального права, відповідачем є процесуальна особа, яка на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до суду. При цьому, належними відповідачами за такими позовними вимогами є боржник та стягувач у виконавчому провадженні, в межах якого такий арешт був накладений, що підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові №905/368/18 від 26.11.2019р. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту визначені ст.16 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що стягувачем у виконавчому проваджені є [PERSON] , боржником [PERSON] , суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин передбачених ч. 1 ст. 4 ЦПК України, яким чином відповідачем Приморським ВДВС порушується, не визнається або оспорюється право позивача за захистом якого він звернувся до суду у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачу судові витрати у виді сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed