Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

В квітні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації вартості майна та виділення частки в натурі, який в жовтні 2013 року уточнив та просив поділити майно набуте подружжям [PERSON] та [PERSON] наступним чином: визнати за ним, [PERSON] право власності на автомобіль ВАЗ 21144, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов [NUMBER], технічний паспорт [NUMBER], оціночна вартість якого складає - 40000 грн. з урахуванням строку експлуатації у відповідності до Висновку експертної оцінки станом на 01 лютого 2013 року; стягнути з нього, [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості автомобіля в розмірі 20 000 грн.; стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] користь 1/2 частину вартості огорожі домоволодіння розміром 6 м., яка складає 1600 грн.; виділити частку майна у натурі яке належить йому за адресою: [ADDRESS] та перебуває у спільній сумісній власності з [PERSON], а саме: визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину кухні площею 6,3 кв.м. під літерою «А-1Ж» під № 1-7; на 1/2 частину житлової кімнати площею 9,8 кв.м. під літерою «А-1Ж» під № 1-6; на 1/2 частину санвузла площею 5,0 кв.м. «А-1Ж» під № 1-8; на 1/2 частину прибудови площею 27,2 кв.м. під літерою «Г» 2005 року побудови; на 1/2 частину навісу площею 18,9 кв.м. під літерою «Д» 2005 року побудови; на 1/2 частину сараю площею 43,8 кв.м. під літерою «Е» 2005 року побудови; на 1/2 частину замощення тротуарна плитка під літерою «І II» 2005 року побудови, за технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та виготовлений 18 червня 2013 року. В обґрунтування позову позивач вказав, що 20 березня 2012 року шлюб між ним, [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Під час шлюбних відносин подружжям було придбане спільне майно, а саме: автомобіль ВАЗ 21144, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER]. На час укладення шлюбу площа домоволодіння за адресою: [ADDRESS] становила 49,8 кв.м., інвентаризаційна вартість якого з будівлями і спорудами станом на 13.03.1990 року становить - 3379,00 крб. За час перебування у шлюбі в 2005 році він, [PERSON] власноручно побудував сарай площею 43,8 кв.м. зазначений літерою «Е» у технічному паспорті на будівлю виготовленого 18 червня 2013 року, який будувався ним під майстерню (власноручно заливав фундамент, зводив стіни, замішував цементний суміш під кладку, будівельні матеріали були придбані за власні кошти подружжя). На час перебування у шлюбі ними було добудовано кімнату-спальню площею 9,8 кв.м., кухню площею 6,3 кв.м. та санвузол площею 5,00 кв.м. А також, капітальну огорожу домоволодіння довжиною 6 м. вартість якої складає 3200,00 грн., металеві ворота розміром 3 м. Таким чином, після всіх добудов та ремонтних робіт загальна площа домоволодіння збільшилась на 64,9 кв.м. та значно збільшилась його вартість. На його думку, він має право вимагати виділ частки майна (домоволодіння), що є у спільній сумісній власності колишнього подружжя. Вартість авто складає 40000 грн., підтверджена вартість огорожі домоволодіння складає 3200 грн. Оскільки вище зазначене майно (автомобіль і огорожа) набуто колишнім подружжям у сумісному шлюбі, відповідачка повинна повернути половину вартості нажитого майна в розмірі 21600,00 грн. Так як відповідачка його право на частину майна не визнає, то він змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та його адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] та її адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, погодившись з вартістю автомобіля та вартістю огорожі. Третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, надала суду заяву в якій просила суд розглядати справу без її участі (а.с.108). Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін та їх адвокатів, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 04 жовтня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2012 року було розірвано (а.с.25). Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.67). Шлюбний договір між сторонами відсутній. Судом встановлено, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 1990 року, відповідачці [PERSON] та третій особі по справі - [PERSON] належить по 1/2 частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.45). Даний факт, також підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» № 491/13 від 03.04.2013 року, про те що відповідно до Інвентаризаційної справи станом на 04 грудня 2004 року власниками будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі рішення Дніпропетровського районного суду від 28 березня 1990 року, зареєстрованого в БТІ 24 квітня 1990 року за реєстраційним номером 4078-26 (а.с.17). На даний час в будинку проживають та прописані відповідачка по справі - [PERSON], її малолітня донька [PERSON], [INFO] та третя особа по справі - [PERSON], що підтверджується довідкою Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 428 від 15 квітня 2013 року (а.с.50). Частки співвласників житлового будинку в натурі не поділені. Як пояснила відповідачка в судовому засіданні, що до реєстрації шлюбу з [PERSON] і реєстрації його місця проживання, вона разом з сестрою [PERSON] за власні кошти в період з 2000 року до вересня 2003 року добудували до власного житлового будинку - ванну кімнату, кухню та спальню кімнату, всього загальною площею - 21 кв.м. та майстерню-сарай, що також було підтверджено поясненнями свідків в судовому засіданні. За вимогами ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Так, згідно статті 1 Першого Протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як зазначає ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оцінюючи усі докази, суд вважає встановленим, що житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] є об'єктом спільної власності відповідачки та третьої особи, так як отриманий ними у спадок, а позивач немає ніякого відношення до вищевказаного будинку. Вказана обставина визнана сторонами та підтверджена дослідженими судом письмовими доказами, а тому суд не може визнати вищевказаний житловий будинок спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання за ним права власності на одну другу частину спірних будівель , оскільки підстави для їх задоволення відсутні. Як встановлено судом, що також не заперечувалося сторонами, та було підтверджено матеріалами справи, в період шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] ними було придбано автомобіль ВАЗ 21144, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та здійснено будівництво огорожі домоволодіння, вартість якого склала 3200 грн. Відповідно до ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом із цим, право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи. Обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставить право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників й мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. За таких правових підстав та встановлених правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення компенсації вартості 1/2 частини огорожі домоволодіння у розмірі 1600 грн. є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Окрім цього, враховуючи викладене,приймаючи до уваги те,що автомобіль зареєстровано за відповідачкою,яка ним керує, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на автомобіль «ВАЗ 21144», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], підлягають частковому задоволенню, та вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на ? частину автомобіля «ВАЗ 21144», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], кузов [NUMBER], технічний паспорт [NUMBER]. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 229,40 грн.

Outcome: partial