Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

В лютому 2019 року Дружківський дитячий будинок-інтернат (далі - позивач) звернувся до суду в інтересах неповнолітньої [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), третя особа - Орган опіки та піклування Дружківської міської ради, відповідно до якого просила про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі ј усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 у справі є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . При реєстрації дитини в свідоцтві про народження відомості про батька провадились відповідно до ч.1 ст.135 СК України за відповідною заявою матері, тому батьком записаний [PERSON] . З 07.12.2012 року у Дружківському дитячому будинку-інтернат на повному державному забезпеченні перебуває неповнолітня [PERSON] , яка влаштована до будинку-інтернат згідно путівці Головного управління праці і соціального захисту населення Донецької облдержадміністрації № 625/50 за заявою матері про переведення доньки з Торезького психоневрологічного інтернату. В період з 07.12.2012 року по сьогоднішній день, мати дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків, жодного разу не відвідувала заклад, долею дитини та її станом здоров`я не цікавилась, участі у її вихованні не брала, з донькою не спілкувалась, не захищала її майнові права. Адміністрація інтернату неодноразово направляла листи до матері, але вони повертались у зв`язку з тимчасовою окупацією АР Крим. Представник позивача у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за її відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та висновки про доцільність позбавлення батьківських прав, позовні вимоги просить задовольнити. Як передбачено ч. 1, 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.03.2019 року, позовну заяву Дружківського дитячого будинку-інтернат в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Дружківської міської ради про позбавлення батьківських прав передано Шевченківському районному суду м. Києва для забезпечення її розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11.03.2019 року у справі було відкрито провадження та призначено її до судового розгляду, за правилами загального позовного провадження, за участю сторін. Ухвалою від 27.05.2019 року у вказаній справі було закрито підготовче провадження та призначено її судовий розгляд по суті. Дослідивши письмові докази у справі, а також з`ясувавши виниклі між сторонами правовідносини та відповідно встановивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , серія [NUMBER] (а.с. 16). Судом встановлено, що батьком дитини в свідоцтві про народження вказано зі слів матері, відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного Кодексу, [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом Позивач зазначає, що з 07.12.2012 року у Дружківському дитячому будинку-інтернат на повному державному забезпеченні перебуває неповнолітня [PERSON] , яка влаштована до будинку-інтернат згідно путівці Головного управління праці і соціального захисту населення Донецької облдержадміністрації № 625/50 за заявою матері про переведення доньки з Торезького психоневрологічного інтернату (а.с.7,8,15). В період з 07.12.2012 року по сьогоднішній день, мати дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків, жодного разу не відвідувала заклад, долею дитини та її станом здоров`я не цікавилась, участі у її вихованні не брала, з донькою не спілкувалась, не захищала її майнові права. Адміністрація інтернату неодноразово направляла листи до матері, але вони повертались у зв`язку з тимчасовою окупацією АР Крим ( 12-13). Відповідно до акту про невідвідування дитини від 12.02.2019 року, з моменту зарахування та по теперішній час мати - [PERSON] , [INFO] , доньку не відвідувала, з нею не листувалась, не телефонувала, ніякої участі у вихованні не приймала, її долею не цікавилась ( а.с. 18). Згідно з медичним висновком № 37 від 16.10.2008 року та психо-педегогічної характеристики, [PERSON] має захворювання з народження: F-72 важка розумова відсталість, аномалія розвитку ЦНС, спастичний тетрапарез з порушенням функції руху ( а.с. 14,19). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При винесенні рішення у справі судом враховано висновок №16/1261/01 від 22.05.2019 року органу опіки та піклування Дружківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки в Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та ті, на яких ґрунтується Висновок органу опіки та піклування, суд вважає останній достатньо обґрунтованим та таким, що містить в собі переконливі аргументи, які вказують на те, що відповідач-1 ухиляється від виконання батьківських обов`язків. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач-1 ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітньої [PERSON] , яка перебуває в Дружківському дитячому будинку-інтернат та знаходиться на повному державному забезпеченні. За час перебування дитини в інтернаті мати жодного разу не відвідувала її, не цікавилися її здоров`ям та життям. Проаналізувавши вищевикладені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що дійсно відповідач-1 по справі вихованням своєї дитини не займається і ухиляється від своїх обов`язків по її утриманню та вихованню, не проявляє до дитини щонайменшої материнської турботи, тому вона повинна бути позбавлена батьківських прав відносно своєї дитини [PERSON] . Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині. Крім того, позивач у своїй позовній заяві просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі ј усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 193 СК України встановлено, що влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, за обставин, що склалися, позов в частині вимог про стягнення аліментів підлягає задоволенню, а саме, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі ј усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.02.2019 року та до досягнення повноліття. Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі - 1 536,80 грн., за дві позовні вимоги. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Шевченківського районного суду м. Києва.

Outcome: approved