Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Сторони разом не проживають, відповідач працює водієм вантажівки, однак уже тривалий час добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, а лише робить незначні подарунки, які ніяк не допомагають утримувати та виховувати дітей. Тому позивач звернулася з даним позовом до суду та просила стягувати щомісячно з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 2500,00 грн. на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та відзиву від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивачка не заперечила проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 25.11.2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 25.11.2006 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 7), однак близько двох років не проживають разом. Від спільного подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], батьком яких є відповідач, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с. 3-4). Неповнолітні діти проживають разом з позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією особового рахунку за місцем проживання, виданим 06.11.2018 року ТОВ «ЖЕО» (а.с. 6). Позивачка [PERSON] працює за цивільно-правовою угодою у ТОВ «Аграна Фрут Україна» на посаді підготовка харчової сировини (сортування ягід та фруктів). Загальна сума її доходу за період з 01.07.2018 року по 31.12.2018 року становить 38089,19 грн. (а.с. 32). З пояснень позивачки суд встановив, що сторони хоча й перебувають в зареєстрованому шлюбі, але разом не проживають. Відповідач [PERSON] є здоровою, працездатною особою, інших утриманців не має, але матеріально не допомагає утримувати двох неповнолітніх дітей. Доходів лише позивачки для належного утримання дітей не вистачає. За таких обставин суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов'язку батьків утримувати дитину і його виконання. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштівта інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, суд зважає на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні неповнолітніх дітей, взаємний обов'язок обох батьків по їх утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності та враховує вік дітей, на утримання яких стягуються аліменти (доньці 11 років та синові 6 років), відсутність у дітей самостійного доходу чи заробітку, задовільний стан здоров'я позивача і неповнолітніх дітей, що діти проживають разом із матір'ю - позивачем по справі, а батько проживає окремо. З пояснень позивача встановлено, що відповідач є здоровою, працездатною особою, інших утриманців не має. Разом з тим, позивачкою не доведено належними доказами, що відповідач має фінансову спроможність сплачувати аліменти в заявленому позивачем розмірі, а саме по 2500,00 грн. на кожну дитину щомісячно. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати щомісячно аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1200,00 грн., що підлягають індексації, на кожну дитину, до досягнення кожною дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову, а саме з 07.11.2018 року, таким чином задовольнивши позовні вимоги частково. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Позивачкою сплачено гонорар адвокату Коваль Н.О., що підтверджується квитанцією №11 від 07.11.2018 року, тому слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 500,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial