Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

В лютому 2016 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до ПП «АгроНіка» с. Тополівка Теплицького району про визнання договору оренди землі недійсним. Вказала, що вона є власником земельної ділянки, яку успадкувала після смерті свого батька [PERSON], яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується відповідним державним актом та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. В жовтні 2015 року їй стало відомо, що існують зміни до договору оренди землі від 15 березня 2007 року, укладені 22 січня 2010 року нібито між її батьком та ПП «АгроНіка», відповідно яких відповідач має право користування її земельною ділянкою, площею 3,4908 га, строком на 15 років, до 2022 року. Враховуючи, що дані зміни до договору її батько не підписував, нікого не уповноважував це зробити, просить визнати дані зміни до договору оренди недійсними. Також просить стягнути з відповідача судові витрати. Від позивача [PERSON], надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від представника відповідача ПП «АгроНіка» - Шкрабалюк Ю.В., надійшла заява про розгляд справи без її участі, заперечує проти задоволення позовних вимог. Просить розглянути заяву про застосування строку позовної давності, так як позивач знала хто використовує земельну ділянку, вчасно отримувала орендну плату. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії [NUMBER](а.с. 9) та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 липня 2012 року, спадкова справа № 430/2011(а.с. 14). Між спадкодавцем позивача [PERSON] та ПП «АгроНіка» с. Тополівка Теплицького району 15 березня 2007 року підписано договір оренди щодо цієї земельної ділянки строком на 4 роки 11 місяців (а.с. 10-11). Вказаний договір було зареєстровано в Теплицькому секторі ДЗК Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 28 квітня 2007 року за № 040787400271. 22 січня 2010 року до вказаного договору було внесено зміни в частині строку дії договору, де змінено строк дії договору з 4 років 11 місяців на 15 років, тобто до 2022 року та змінено розмір орендної плати, дані зміни зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 23 грудня 2010 року за № 041005900143 (а.с.12). Згідно заяви позивача [PERSON] про одностороннє розірвання договору оренди землі(а.с.16) та відповіді на дану заяву відповідачем ПП «АгроНіка»(а.с. 17-18), судом встановлено факт існування між ними договірних відносин згідно договору оренди землі від 15 березня 2007 року, що сторонами не заперечувалось у попередньому судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами(ч. 2 ст. 207 ЦК України). Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У відповідності до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 162-П від 20 травня 2016 року підпис у графі «Підписи сторін Орендодавець» у договорі оренди землі від 15.03.2007 та підпис у графі «Орендодавець» у змінах до договору оренди землі від 22.01.2010 виконані різними особами. Вирішити питання «Ким, [PERSON] чи іншою особою виконано підпис у графі «Орендодавець» у змінах до договору оренди землі від 22.01.2010?» не представляється можливим у зв'язку з обмеженим об'ємом графічного почергового матеріалу при виконанні досліджуваного підпису, недостатньою кількістю порівняльного матеріалу та відсутністю комплексу ознак для будь якого висновку. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку було відсутнє волевиявлення спадкоємця позивача [PERSON] на встановлення його цивільних прав та обов'язків щодо продовження договору оренди земельної ділянки, яка перебувала у його власності, на умовах, що були визначені в змінах до договору оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що спадкоємець позивача не підписував зміни до договору оренди землі від 22 січня 2010 року, так як договір та зміни до нього підписували різні особи. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що при зверненні до суду позивачем [PERSON] не було пропущено строку позовної давності. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки, зміни до договору укладені між сторонами спадкоємцем позивача не підписувались, а початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, позивач [PERSON] дізналась про порушення свого права, тобто про наявність спірних змін до договору оренди землі, лише у жовтні 2015 року коли дізналась у директора ПП «АгроНіка» про їх існування та в подальшому отримала відповідний примірник змін з якого побачила, що строк дії договору змінено з 4 років 11 місяців на 15 років, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, і відповідає правовому висновку Верховного суду України у справі 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення змін до договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, так як це суперечить нормам ст. 261 ЦК України, оскільки строк позовної давності необхідно обчислювати з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто про укладення змін до договору від імені спадкодавця позивача. Позивач звернувся до суду в лютому 2016 року в межах строку позовної давності. Позивач просить стягнути судові витрати з відповідача, а саме: витрати, понесені позивачем на оплату за проведення експертизи в сумі 900 грн. 48 коп., витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., витрати на транспорт для прибуття на судові засідання в сумі 2823 грн. 49 коп. та сплату судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., які документально підтверджені, а всього 6275 грн. 17 коп. Відповідно до ст. 85 ЦПК України - витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові(у разі переїзду до іншого населеного пункту). Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» встановлено, що витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Постановою КМУ № 98 від 02.02.2011 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» затверджено, що суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно додатку № 1, в якому вказано суму добових витрат в Україні в розмірі 30 грн. П. 6 наказу Міністерства Фінансів України № 59 від 13.03.1998 «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» - витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов'язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Позивачем додано в якості підтвердження витрат на переїзд з м. Гайсин до смт. Теплик для участі в судових засіданнях, фіскальні чеки на придбання пального на АЗС на загальну суму 2823 грн. 49 коп., про те не наданий відповідний розрахунок, який би підтверджував, що саме таку суму коштів витрачено на переїзд, а тому суд не бере до уваги даних доказів. Так позивач здійснила переїзд до смт. Теплик з м. Гайсин для участі в судових засіданнях 5 раз. Вартість квитка автобуса по маршруту м. Гайсин - смт. Теплик, згідно інформації автостанції смт. Теплик, становить 20 грн., тобто в дві сторони 40 грн., отже з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 40*5= 200 грн. Отже суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на переїзд до іншого населеного пункту, а саме з м. Гайсин до смт. Теплик, відповідно до кількості судових засідань, яких було 5, тобто 5*30=150 грн. Згідно ст. 84 ЦПК України - витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. П. 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У матеріалах справи позивачем надано квитанцію від 03.02.2016 згідно якої позивачем, було сплачено гонорар за підготовку матеріалів та складання позовної заяви в розмірі 2000 грн. адвокату Руденко Р.В., а тому позивач стягнути дані витрати з відповідача, однак суд не може погодитись щодо стягнення витрат на правову допомогу, так як на підтвердження розміру витрат, позивачем не надано відповідного розрахунку таких витрат. Отже суд приходить до висновку, що відсутність відповідного розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із витрати, понесені позивачем на оплату за проведення експертизи в сумі 900 грн. 48 коп., витрати на переїзд до іншого населеного пункту(добові та витрати на транспорт) в сумі 350 грн. 00 коп. та сплату судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., які документально підтверджені, а всього 1801 грн. 68 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved