Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

В липні 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності . Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В зазначеному будинку прописаний його син [PERSON] , [INFO] . Однак місце знаходження відповідача йому не відомо, добровільно останній не знявся з обліку за вказаною адресою, тому він не може вирішити питання в позасудовому порядку. Посилаючись на дані обставини, просив вважати [PERSON] , [INFO] , що втратив право на користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] , що належить йому на праві власності. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяви, згідно якої підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі у зв`язку з неявкою відповідача (а.с.37). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи -Кучурганської сільської ради Роздільнянського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав, не заперечував проти їх задоволення, просив справу розглядати у відсутність їх представника. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно довідки про склад сімї або реєстрованих у житловому приміщенні осіб № 637 від 11.07.2019року виданою Кучурганською сільською радою Роздільнянського району Одеської області у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , його сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також донька [PERSON] , [INFO] та онука [PERSON] , 28.04.1999року (а.с.9). Відповідно до акту обстеження сім`ї [PERSON] від 11.07.2019року складеного комісією Кучурганської сільської ради Роздільнянського району Одеської області зазначено, що [PERSON] 1955 року народження , зареєстрований за адресою : [ADDRESS] та фактично проживає за даною адресою. Разом з ним зареєстрований [PERSON] 1977 року народження, який фактично не проживає з 2000 року. (а.с.10). Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак , позивачем не надано до суду жодного документу , підтверджуючого , що саме він є власником будинку , розташованого за адресою : [ADDRESS] . Додані до справи матеріали , лише підтверджують, що позивач зареєстрований в зазначеному будинку, так само як і відповідач. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню , оскільки відсутні докази, що він є власником житлового будинку . На підставі ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, ст.156 Житлового кодексу України, та

Outcome: dismissed