Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 27 липня 1998 року вона придбала у відповідача квартиру [ADDRESS], договір купівлі-продажу був укладений та посвідчений Павлоградською товарною біржею. Обговоривши всі суттєві умови договору з відповідачем, 27 липня 1998 року вона передала відповідачеві 10494 грн. та отримала для оформлення документи на квартиру. У свою чергу відповідач передав їй ключі від квартири запевнивши при цьому, що вона може мешкати в ній, використовувати квартиру на свій розсуд, а підписання документів є формальністю, яку він готовий виконати коли буде зручно. Так, з липня 1998 року вона на правах власника мешкає в зазначеній квартирі, сплачує за спожиту електроенергію, здійснює ремонт. У зв'язку з чим, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 27 липня 1998 року між позивачем та відповідачем, а також визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач надала до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила позов задовольнити та розглядати справу за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом оголошення у пресі, але причини неявки в судове засідання суду не повідомив та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, тому згідно ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. У зв'язку з чим, згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 9 ст. 74 ЦПК України передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого не відоме, викликається в суд через оголошення в пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, та зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 224 ЦПК України. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладання договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору,що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилися від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що 27 липня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого, продавець [PERSON], який діяв від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], продав, а покупець [PERSON] купила трикімнатну квартиру [ADDRESS] за 10494 грн. Згідно копії реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, виданого Тернівським БТІ, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, виданого відділом Павлограської товарної біржі, зареєстрована за [PERSON] Відповідно Технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], вказана квартира знаходиться у власності [PERSON] Згідно акту ЖРЕК-1 № 693 від 09.09.2014 року за адресою: [ADDRESS], проживають з 1998 року по теперішній час [PERSON], 1970 року народження, яка зареєстрована за вказаною адресою з липня 1998 року, а також [PERSON], 2008 року народження. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 27 липня 1998 року між [PERSON] та [PERSON], підлягають задоволенню. В частині визнання права власності на квартиру, позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як право власності на вказану квартиру позивачем було набуто згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 27.07.1998 року та який був посвідчений Павлоградською товарною біржею, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна, а також на момент звернення позивача з позовною заявою до суду в частині визнання права приватної власності на квартиру, її право приватної власності ніким не оспорюється, тому позовні вимоги в частині визнання права власності на квартиру задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial