Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якому просить визнати останніх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, яким є будинок [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником будинку та зареєстрована за вказаною адресою. Разом із нею в будинку проживають та зареєстровані її діти [PERSON] та [PERSON] Крім того, у будинку значаться також зареєстрованими відповідач [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON], проте вони фактично за місцем реєстрації не проживають, а місце їх фактичного проживання є невідомим. З огляду на наведене, посилаючись на норми ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, позивач просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним будинком, а також примусово зняти їх реєстраційного обліку у ньому. Ухвалою судді від 12.12.2018 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачам строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідачі у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надали, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просить суд задовольнити їх в повному обсязі із підстав, наведених в позовній заяві. Відповідачі на повторні виклики в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином та викликалися в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки вони суд не повідомили. Представник третьої особи без самостійних вимог - Служби у справах дітей Деражнянської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. З огляду на наведене та при відсутності заперечень позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, які знаходяться по вул. Дорошенка, 6 в м. Деражня Хмельницької області, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Деражнянської державної нотаріальної контори 03.03.2004 року. Право власності позивача на означений будинок підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137728202 від 14.09.2018 року. Згідно з довідкою виконкому Деражнянської міської ради №2545 від 01.08.2018 року, у будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON], 1967 р.н., її дочка [PERSON], 1995 р.н., син [PERSON], 2009 р.н., а також [PERSON], 1995 р.н. та [PERSON], 2014 р.н. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідач [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] за місцем їх реєстрації фактично не проживають та участі в утриманні будинку не приймають, що позбавляє її можливості у повній мірі реалізувати права щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном та у зв'язку з чим наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Суд вважає обґрунтованими такі доводи позивача, оскільки вони підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а будь-яких належних та допустимих доказів на їх спростування стороною відповідача не подано. Так, згідно з актом обстеження фактичного проживання, складеним комісією 05.11.2018 року, в будинку [ADDRESS] [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] з 2014 року по теперішній час не проживають, майно та речі цих осіб у будинку відсутні. Крім того, факт непроживання відповідачів в будинку за місцем їх реєстрації підтвердили в судовому засіданні свідки. Зокрема, свідок [PERSON] показала, що вона проживає у будинку по сусідству з позивачкою з липня 2013 року та щоденно її відвідує, оскільки набирає воду у господарстві останньої, проте жодного разу відповідачів вона там не бачила. Позивач проживає разом з її двома дітьми, інші діти у неї ніколи не проживали. Наведені обставини підтвердила в судовому засіданні також свідок [PERSON], яка крім того, пояснила, що інколи господарство позивача відвідує брат останньої [PERSON]. Будь-які інші особи там не проживали та не проживають. З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] за місцем їх реєстрації, тобто у будинку [ADDRESS]. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статей 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч.1 ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, судом враховуються положення ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, згідно з якими член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, а також пункт 39 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, згідно з яким члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, реєстрація відповідачів у будинку [ADDRESS] обмежує права позивача та позбавляє її можливості у повній мірі реалізувати її права щодо володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном. Разом із цим, судом приймається до уваги те, що відповідач [PERSON] є малолітньою, оскільки народилася [INFO] року. Згідно із ч.1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. В силу наведеного, відповідач [PERSON] не має повної цивільної процесуальної дієздатності та у зв'язку з цим не може відповідати за даним позовом. Однак судом приймаються до уваги і положення ч.3 ст. 29 Цивільного кодексу України, згідно з якою місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином, аналізуючи вищезазначені положення законодавства, а також приймаючи до уваги встановлені по справі обставини, за відсутності доказів, які б вказували на те, що місцем проживання малолітньої [PERSON] є інше місце проживання, ніж місце проживання її матері [PERSON], суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS] як відповідача [PERSON], так і її неповнолітньої дочки [PERSON] Що стосується вимоги позивача про примусове зняття відповідачів з реєстраційного обліку у будинку [ADDRESS], то така вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» однією із підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи наведене положення закону, а також приймаючи до уваги те, що за результатами розгляду даної справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS], вимоги позивача про примусове зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою є безпідставними та задоволенню не підлягають. Як встановлено судом, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому в силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved