Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

В лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення на його користь суми боргу за договором кредиту, посилаючись на те, що 16 січня 2007 року відповідно до кредитного договору № 14 відповідачу [PERSON] банком був наданий кредит в сумі 9700 гривень терміном до 14 січня 2009 року із сплатою відсотків за користуванням кредитом відповідно до умов договору. Зобов'язання за договором кредиту забезпечено договором поруки від 16 січня 2007 року, укладений із поручителем [PERSON]. Протягом дії кредитного договору відповідачі систематично не виконували належним чином договірні зобов'язання в частині своєчасного погашення заборгованості суми кредиту та відсотків, у зв'язку з чим, станом на 04 грудня 2013 року допустили прострочену заборгованість по кредиту на загальну суму 27762 гривні 95 копійок. Оскільки, відповідачі у добровільному порядку не повертають кредитні кошти, просив стягнути солідарно з відповідачів в примусовому порядку кредитну заборгованість та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що останній платіж по кредитному договору між сторонами був здійснений відповідачами 20 лютого 2007 року в сумі 407 гривень 04 копійок, що підтверджується розрахунком банку. Так як відповідачі не повертають банку отримані кредитні кошти, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що в 2007 році він підписував кредитний договір з позивачем, внаслідок чого отримав кредитні кошти в сумі 9700 гривень, які тоді ж шахрайським шляхом були відібрані у нього, тому протягом дії кредитного договору, він жодних платежів по договору не здійснював. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у зв'язку із пропуском останнім строку позовної давності. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явився без поважних для суду причин. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до укладеного договору кредиту № 14 від 16 січня 2007 року отримав від акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, кредит на споживчі цілі в сумі 9700 гривень на строк до 14 січня 2009 року із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23 % річних. Станом на 04 грудня 2013 року відповідач [PERSON] допустив прострочену заборгованість по кредиту на загальну суму 27762 гривні 95 копійок, що підтверджується розрахунком банку. Зобов'язання за договором кредиту забезпечено договором поруки № 14 від 16 січня 2007 року, укладений із поручителем [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернувся до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З роз'яснень, викладених у п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до яких враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, строк дії кредитного договору № 14 між позивачем та відповідачем [PERSON] закінчився 14 січня 2009 року, а позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення кредитної заборгованості з відповідачів 01 лютого 2014 року, тим самим позовна давність тривалістю в три роки з часу закінчення дії договору була пропущена, оскільки вона закінчилась 14 січня 2012 року. Враховуючи, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності до даних правовідносин, то у задоволенні позову в частині стягнення кредитної заборгованості з відповідача [PERSON] слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. У задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення кредитної заборгованості з відповідача - поручителя [PERSON] слід відмовити виходячи з наступного. Згідно п. 4.2 договору поруки № 14 від 16 січня 2007 року, цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Частиною 4 статті 559 ЦК встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя. Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Оскільки, строк договору поруки, укладений між позивачем та поручителем [PERSON] не встановлено, а кредитор не пред'явив вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного кредитного зобов'язання 14 січня 2009 року, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині солідарного стягнення кредитного боргу з поручителя [PERSON] у зв'язку із припиненням поруки. На підставі ст.ст. 252, 257, 259, 261, 267, 526, 530, 536, 543, 559, 599, 651, 611, 1050, 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

Outcome: dismissed