Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

В квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом посилаючись на те, що працював заступником головного інженера служби головного інженеру філії «Кролевецький комбінат хлібопродуктів» публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 24 березня 2015 року. Наказом №94-П від 09 червня 2015 року його було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року його було поновлено на роботі у філії з 09 червня 2015 року про що директор філії 20 січня 2016 року видав наказ №13-п. 18 лютого 2016 року позивач отримав згоду свого безпосереднього керівника головного інженера [PERSON] та згоду виконуючого обов'язки директора філії [PERSON] на залишення свого робочого місця у робочий час для подачі виконавчого листа до виконавчої служби. Наступного його було ознайомлено із службовою запискою головного інженера про те, що він з 10.00 до 11.05 годин 18 лютого 20016 року був відсутній на робочому місці, за що на нього в подальшому і було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Крім того, 24 лютого 2016 року він подав заяву про надання йому основної та додаткової відпустки за період роботи з 09 червня 2015р. по 09 червня 2016р. з 29 лютого 2016 р. з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. Але по теперішній час зазначена виплата йому не нарахована та не сплачена. Тому просив просив визнати неправомірним та скасувати наказ №29-д від 23 лютого 2016 року про застосування до нього дисциплінарного стягнення, визнати дії відповідача неправомірними та зобов'язати нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні основної та додаткової відпустки за період роботи з 09 червня 2015 року по 09 червня 2016 року, а також стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 гривень. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 07 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі позивач [PERSON] посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката [PERSON], яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Рекухи О.В., яка просила рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити часткова, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання дій неправомірними і зобов'язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення та відшкодуванні судових витрат на правову допомогу скасувати з таких підстав. Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дисциплінарне стягнення було накладене на позивача правомірно і тому він не мав право на отримання матеріальної допомоги на оздоровляння при виході у відпустку. Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2016 року [PERSON] було поновлено на роботі у філії публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кролевецький комбінат хлібопродуктів» на посаді заступника головного інженера структурного підрозділу Служба головного інженера з 09 червня 2015 року та на підставі зазначеного рішення йому було видано виконавчий лист. [PERSON] було поновлено на роботі наказом директора філії № 13-п від 20 січня 2016 року (том 1 а.с.11). Наказом в.о. директора філії № 29-д від 23 лютого 2016 року [PERSON] оголошено догану за невиконання 18 лютого 2016 року усного розпорядження безпосереднього керівника головного інженера [PERSON] про написання заяви на надання дозволу залишити робоче місце для вирішення особистих питань (том 1 а.с. 3, 139). Також судом встановлено, що 18 лютого 2016 року [PERSON] був відсутній на робочому місці з 10 години 12 хвилин до 11 години 06 хвилин. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне з таких заходів стягнення: догана; звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Отже, у силу статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків. Відповідно до п.п. 3.6, 3.7 Правил внутрішнього трудового розпорядку філії публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кролевецький комбінат хлібопродуктів» залишати робоче місце або територію підприємства протягом робочого часу допускається лише з дозволу безпосереднього керівника (том 1 а.с. 111-116). Пунктом 6.4 посадової інструкції заступника головного інженера, з положеннями якої позивач ознайомлений під розписку, встановлена відповідальність [PERSON] за порушення трудової дисципліни (том 1 а.с. 95-98). З пояснень свідка [PERSON] в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що 18 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до нього за дозволом залишити робоче місце для подачі виконавчого листа до виконавчої служби. Він не заперечував проти цього, але лише за умови написання заяви з долученням до неї копії виконавчого листа. Також свідок підтвердив, що про необхідність написання таких заяв було попереджено працівників філії її директором. Належних та допустимих доказів в підтвердження своїх доводів про те, що [PERSON] не вимагав від позивача написання заяви, останнім суду не надано. Не надано таких доказів і апеляційному суду. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактично згоди на залишення робочого місця позивач не отримав, оскільки [PERSON] зазначену письмову заяву не подав, відмовившись виконувати розпорядження свого керівника, а отже доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтовані. Частиною 2 статті 252 КЗпП України передбачено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Відповідно до ч. 10 ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілка, її організації, об'єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов'язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням). Оскільки профспілка та її організації створюються для представництва і здійснення захисту прав та інтересів членів профспілок, то ці повноваження у статуті профспілки покладаються на її виборні органи. На рівні профспілки цими органами, як правило, є з'їзд, рада та президія, а на рівні первинної профспілкової організації - профспілкові збори та профспілковий комітет. Згідно довідки Голови профспілкового комітету філії публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кролевецький комбінат хлібопродуктів» від 17 жовтня 2016 року [PERSON] ніколи не був членом профкому і в лютому 2016 року до його складу не входив також (том 2 а.с. 104). Отже, оскільки до членів профспілки не можна застосовувати положення ст. 252 КЗпП України та ст. 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (обов'язок роботодавця щодо створення умов діяльності профспілок) стосовно додаткових гарантії для працівників, обраних до складу виборних профспілкових органів, доводи скарги щодо порушення положень зазначеної норми при звільненні позивача є помилковими. Також не можна погодитися з доводами скарги і щодо не проведення відповідачем службового розслідування, оскільки відповідно до розділу 2 Порядку проведення службових розслідувань підстави для проведення такого розслідування були відсутні (том 1 а.с. 141, 142-147). Між тим, не можна погодитися з висновками суду щодо правомірності дій відповідача по невиплаті позивачеві матеріальної допомоги на оздоровляння при виході у відпустку. Пунктом 6.33 колективного договору на 2011-2013 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин про що сторони не заперечували, передбачено надання працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі до одного посадового окладу (місячної тарифної ставки) при виплаті заробітної плати за період відпустки (том 1 а.с. 195-241). Відповідно до ст. 91 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно із законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії, соціально-побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації (ст. ст. 13, 18 КЗпП України). За положеннями ст. ст. 10, 16, 18 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства. Із заявою про надання відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення [PERSON] звернувся 24 лютого 2016 року (том 1 а.с. 28). Наказом директора філії № 102-п від 4 січня 2016 року «Про виплату оздоровчої матеріальної допомоги на оздоровлення у 2016 році» зазначено, що при виплаті заробітної плати за період відпустки працівникам надається протягом 2016 року матеріальна допомога на оздоровлення в сумі 1875,00 грн. за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Не застосовується дія наказу на тимчасових працівників та у випадку, якщо працівник перебуває під дією дисциплінарного стягнення (Том 1 а.с.177). Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Частинами 3, 4 ст. 97 цього Кодексу передбачено, що конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. За змістом зазначених норм встановлені колективними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов'язковим для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії колективного договору. Вищевказаним наказом директора філії № 102-п від 4 січня 2016 року позивача, всупереч умовам колективного договору, позбавлено права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, а відтак апеляційний суд вважає ці дії неправомірними в зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати, а позовні вимоги задовольнити. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове скасування рішення суду та ухвалює нове, згідно із ч. 5 ст. 88 ЦПК України необхідно змінити розподіл судових витрат. Позивач в своїй позовній заві просив стягнути з відповідача 4 000 грн. у відшкодування судових витрат на правову допомогу. Відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій позасудовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 48 своєї постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем наданий судом договір з адвокатом від 13 квітня 2016 року, квитанція про оплату правової допомоги на суму 4 000 грн. та акт прийому виконаних робіт згідно з яким адвокатом витрачено 7,5 годин на юридичну консультацію та роз'яснення (3 год.), підготовку правової позиції і складання заяв (1 год.) та складання позовної заяви (3 год. 30 хв.) (том 1 а.с. 28а, 29, 30, 31). Враховуючи, що на час надання правової допомоги розмір мінімальної заробітної плати складав 1 378 грн., граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу дорівнюватиме 4 134 грн. ((1 378 грн. * 40%) * 7,5 год.) Відповідно до п. 36 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом N 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Таким чином, враховуючи вищезазначені вимоги закону та положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України за якою суд розглядає справи в межах заявлених вимог, на користь позивача за рахунок відповідача необхідно стягнути у відшкодування витрат на правову допомогу за подачу позову до суду 2 000 грн. Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 606 грн. 32 коп., оскільки позивача було звільнено від сплати цих судових витрат.

Outcome: partial