Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивачка посилається на те, що 23 листопада 1982 року на підставі рішення виконкому № 40/482 вона отримала в користування квартиру житловою площею 29,62 кв.м, за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою зареєстровані також її колишній чоловік - [PERSON], та син - [PERSON]. 22 квітня 1986 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Починаючи з 1986 року відповідач у вказаній квартирі не мешкає, обов'язки, які виникають з договору найму житла не виконує, участі у сплаті комунальних послуг не приймає, благоустроєм квартири не займається. У зв'язку із викладеним Позивачка вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS], тому прохає позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явивсь, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України шляхом поміщення оголошення в газеті «Слобідський край» від 23.08.2014 р. за № 101, від нього також заперечень на позов не надав (а.с. 115-125). Правом участі представника у судовому засіданні не скористався. Заперечень, клопотань, заяв від Відповідача не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. У зв'язку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача виходячи з положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно з якими у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаною в матеріалах справи (зокрема в довідці з адресно-довідкового бюро) вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Лозівської міської ради Харківської області вважала позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенні. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 23 листопада 1982 року на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради народних депутатів № 40/482 [PERSON] отримав в користування квартиру житловою площею 29,62 кв.м, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). За даною адресою зареєстровані [PERSON]; [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). 22 квітня 1986 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 14). Починаючи з 1986 року [PERSON] у вказаній квартирі не мешкає, обов'язки, які виникають з договору найму житла не виконує, участі у сплаті комунальних послуг не приймає, благоустроєм квартири не займається, що підтверджується актами від 20.04.2013 року, 10.09.2013 року 27.03.2014 року (а.с. 22, 23, 24) , письмовими поясненнями [PERSON], [PERSON] (а.с. 25, 28). Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, однак вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність з застосуванням норм Житлового Кодексу України. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що члени сім'ї власника зобов'язані дбайливо ставитися до квартири. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню квартири та проведенню ремонту. Статтею 163 ЖК України, передбачено, що у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 2 статті 405 ЦК України, передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм Цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» судам слід неухильно дотримуватись вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Відповідно до ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved