Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

В лютому 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач-1) та Головного управління національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач-2), третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом скасування арешту, звільнення нерухомого майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] з 2009 року, проте бажаючи в 2016 році продати належне позивачу майно, він з'ясував, що на квартиру накладено арешт постановою слідчого від 09.04.2009 року. Позивачем з'ясовано, що в провадженні органів до судового розслідування перебуває кримінальне провадження з приводу заволодіння майна шахрайським шляхом, проте [PERSON] до провадження не має жодного відношення. В березні 2016 року позивач звернувся до відповідача-1 із заявами про скасування арешту, на які відповідей він не отримав. Посилаючись на викладене, позивач просив суд, на підставі ст.ст. 316, 391 ЦК України, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою № 79 в будинку 3/15 по вулиці Багговутівській в місті Києві, що належить на праві власності [PERSON] шляхом звільнення з-під арешту та зняття заборони відчуження, накладених постановою старшого лейтенанта міліції ВД Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві Осадчою Т.О. від 09.04.2009 року, К/С № 10-18248 та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів не рухомого майна запис про обтяження вказаного майна № 8673779 від 27.04.2009 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідачів позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях по справі. Також зазначала, що відповідачі не є правонаступниками органів, посадові особи яких накладали арешт на спірне майно. А також вважала, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його порушених прав, який має здійснюватись в порядку кримінального процесуального судочинства. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Так, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 31.10.2008 року, укладеного із продавцем [PERSON] (а.с. 9-10, 11, 12). Згідно з відомостями з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 27.04.2009 року було зареєстровано арешт нерухомого мана за № 8673779 на підставі постанови старшого лейтенанта міліції ВД Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві Осадчої Т.О. від 09.04.2009 року, К/С № 10-18248 (а.с. 17). 10.03.2016 року та 21.05.2016 року позивач звернувся до начальника Шевченківського управління поліції ГУНП України в місті Києві та Головного управління поліції в місті Києві із заявами про надання інформації про стан кримінального провадження № 10-18248 в забезпечення якої було накладено арешт на його квартиру та винести постанову, якою зняти арешт із належного позивачу майна (а.с. 13-14, 15-16). Згідно із п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. До набрання чинності Кримінальним процесуальним кодексом України, питання про накладення та скасування арешту, накладеного на майно здійснювалось слідчим або судом. Разом із тим, позивач із клопотаннями до слідчого, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження, в якому накладено арешт, або до суду не звертався. Окрім того, матеріали справи також не містять ані постанови про накладення арешту на майно позивача, ані матеріалів кримінального провадження, на підставі яких було накладено зазначений арешт, а клопотань про витребування вказаних документів, після поставлення суду на обговорення зазначеного питання в судовому за сіданні, від позивача до суду не надходило, а суд за власною ініціативою не має повноважень витребовувати документи, яких на його думку не вистачає. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач не скористався, наданими йому правами скасувати накладений решт в кримінальному провадженні, передбаченими Кримінальним процесуальним кодексом України, що свідчить про передчасність заявлених позовних вимог. Також вимоги позивача є недоведеними, оскільки до матеріалів справи не було долучено документів, на підставі яких було накладено арешт на майно позивача. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed