Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, 18 травня 2010 року був укладений попередній договір між [PERSON] та [PERSON] про передачу права власності на нерухоме майно: будинку та земельної ділянки в [ADDRESS]. Ціна була визначена в сумі 92800 грн., що на той час відповідало еквіваленту 11 600 доларам США. Згідно до п.9 Договору, з метою виконання умов договору покупець передав, а продавець отримала гарантійну суму в розмірі 40 000 грн., що було еквівалентно 5 000 доларам США. В послідуючому, 22.09.2010 року були укладені два договори купівлі-продажу майна: будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою. Продавцем за цим договором є [PERSON], а покупцем - [PERSON] (мама [PERSON]). Будинок з господарськими будівлями та спорудами був оцінений в 18 103 грн., а земельна ділянка - в 38 000 грн. Після укладення цих договорів розрахунок за придбане майно був вчинений [PERSON] За це майно були сплачені кошти: 700 доларів США - 01.12.2010 р., 1 000 доларів США - 21.12.2010 р., 1 000 доларів США - 22.12.2010 р. Згідно з умовами п.12 Договору від 18.05.2010 року, в разі укладення договору купівлі-продажу майна гарантійна сума сплачених коштів буде врахована при остаточному розрахунку. А згідно до п.2.1 Договору купівлі-продажу, [PERSON] у випадку повного з нею розрахунку повинна подати нотаріусу письмову заяву, в якій зазначити про проведення такого розрахунку, і така заява підшивається до договору. Як вважає позивачка, з продавцем був проведений повний розрахунок за майно, що фактично було придбане [PERSON] Позивачка і [PERSON] (помер [INFO]) перебували в зареєстрованому шлюбі. Отже, придбане майно є їх спільною сумісною власністю, і її частина в майні складає 1/2 - як майно, що було набуте під час шлюбу. Зважаючи на наведене позивачка просить суд постановити рішення, яким визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], що був укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (реєстровий № 1217); та визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за цією ж адресою, що був укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (реєстровий № 1220) - як удавані правочини, що приховують правочини, укладені між [PERSON] та [PERSON]. Визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]. Визнати за позивачкою право приватної власності на вищевказане майно. Стягнути з [PERSON] на користь позивачки зайве отримані грошові кошти згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки в сумі 24 800 грн., та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що в [PERSON] були кошти для розрахунку за нерухоме майно, оскільки такі грошові кошти він зберігав на депозиті, а після закінчення строку депозиту він цими коштами (які є спільною сумісною власність подружжя) розрахувався з [PERSON]. Відповідачка [PERSON] не з'явилася в судове засідання. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав та пояснив, що позивачка не довела ті обставини, на які вона покликається як на підставу для задоволення позову. Подав письмові заперечення, в яких обґрунтовується правова позиція сторони. Відповідачка [PERSON] (як правонаступник відповідачки [PERSON]) позов не визнала та пояснила суду, що [PERSON] (мама відповідачки) просила [PERSON] (її сина) щоб той придбав для неї будинок. Така розмова відбувалася в присутності відповідачки. Для придбання нерухомості мама передала [PERSON] грошові кошти, оскільки в неї були заощадження. Вважає, що немає підстав для задоволення заявленого позову. Відповідач [PERSON] (як правонаступник відповідачки [PERSON]) не з'явився в судове засідання та подав суду заяву, згідно до якої просив справу розглянути бей його участі, позов визнає. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 18 травня 2010 року був укладений попередній договір між [PERSON] та [PERSON] про передачу права власності на нерухоме майно: будинку та земельної ділянки в [ADDRESS]. Ціна була визначена в сумі 92800 грн., що на той час відповідало еквіваленту 11 600 доларам США. Згідно до п.9 Договору, з метою виконання умов договору покупець передав, а продавець отримала гарантійну суму в розмірі 40 000 грн., що було еквівалентно 5 000 доларам США. В послідуючому, 22.09.2010 року були укладені два договори купівлі-продажу майна: будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою. Продавцем за цим договором є [PERSON], а покупцем - [PERSON], від імені якої за довіреністю виступав [PERSON] Будинок з господарськими будівлями та спорудами був оцінений в 18 103 грн., а земельна ділянка - в 38 000 грн. Після укладення цих договорів розрахунок за придбане майно був вчинений [PERSON], що випливає з змісту розписок: за це майно були сплачені кошти в розмірі 700 доларів США - 01.12.2010 р., 1 000 доларів США - 21.12.2010 р., 1 000 доларів США - 22.12.2010 р. Судом приймається до уваги, що [PERSON] мав довіреність на представництво [PERSON], своєї мами. А тому суд критично відноситься до пояснень позивачки про те, що цими розписками стверджується факт сплати грошових коштів за придбане майно за договорами від 22.09.2010 р. саме від імені [PERSON] особисто, а не як представника його мами, і що таким чином він виступав фактичним покупцем цього майна. Також судом враховуєте наступне. Позовні вимоги є некоректно сформульовані. Суду є залишилося незрозумілими, яким є спосіб захисту порушеного права, адже позивачка просить визнати частково недійсним договір, як удаваний правочин. А тому: визнати договір частково недійсним чи визнати правочин, як удаваний позивачка та її представник так і не визначилися. Зважаючи на це доцільно проаналізувати і ті, і інші підстави. Позивачкою та її представником не наведено та не обґрунтовано жодної правової норми, на підставі якої необхідно визнати відповідні договори купівлі-продажу частково недійсним, що передбачені ст.215 ЦК України, у якій проголошені вичерпні підстави визнання правочину недійсним. Підстави для визнання договорів від 22.09.2010 р. недійсними не були встановлені в судовому засіданні. Щодо заявлених вимог про визнання правочину удаваним. Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Сторонами договору, а саме [PERSON] та [PERSON] не вчинено якогось іншого правочину крім як договору купівлі-продажу, тобто вони не приховували вчинення якогось іншого правочину, який вони нібито насправді вчинили. Позивачка у своїй позовній заяві стверджує, що покупцем за відповідними договорами купівлі-продажу був [PERSON], оскільки майно було придбане за спільні кошти позивачки та її чоловіка. Однак, згідно п.4.5. Договору купівлі-продажу земельної ділянки та п. 12 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.09.2010 року зазначено, що «... на момент придбання земельної ділянки покупець, [PERSON] є вдовою, землю/будинок купує за рахунок власних коштів». Та обставина, що [PERSON] 18.05.2010 року уклав попередній договір не свідчить про те, що він є покупцем за укладеними договорами купівлі-продажу земельної ділянки та житлового фонду від 22.09.2010 року, оскільки вказані три договори не є взаємопов'язаними. Наявний попередній договір не є таким по відношенню до нотаріально укладених договорів купівлі-продажу, виходячи з наступних підстав: 1. В договорах від 18.05.2010 р. та від 22.09.2010 року зазначені різні сторони. Так, за попереднім договором від 18.05.2010 р. покупцем виступає [PERSON] (і в цьому договорі не вказано, що він діє від імені [PERSON] як її представник, що дало б підставу пов'язати цей договір з наступними двома), а за нотаріально укладеними договорами від 22.09.2010 року покупцем зазначена [PERSON]; 2. Різна ціна договору - за попереднім договором від 18.05.2010 року сторони домовилися про ціну 92 800 грн., а за укладеними договорами від 22.09.2010 року ціна зазначена в розмірі 56 103 грн.; 3. Форма попереднього договору - згідно положень ЦК України він має бути укладеним в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявний попередній договір не є нотаріально посвідченим. Таким чином, по відношенню до укладених нотаріальних договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 22.09.2010 р. попередній договір не укладався. Як правову підставу визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним позивачка наводить ч.2 ст.220 ЦК України. Однак, згідно даної норми суд може визнати договір дійсним, якщо одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. В даному випадку договір купівлі-продажу земельної ділянки є нотаріально посвідченим. Таким чином, дана правова норма не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним. Тобто позивачем не наведено правових підстав для задоволення третьої позовної вимоги. Посилання позивачки на ч.3 ст.368 ЦК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, є безпідставним, адже ні позивачкою, ні її чоловіком під час шлюбу не було набуто майно у виді вищевказаної земельної ділянки та будинку з господарськими будівлями та спорудами. Позивачка покликається на ту обставину, що [PERSON] отримав грошові кошти після закінчення строку дії депозиту, і цими грошовими коштами він розрахувався за майно, що було придбане на ім'я його мами. Але таке твердження не відповідає фактичним обставинам, оскільки договори були укладені 22.09.2010 року (за будинковолодіння був проведений розрахунок в сумі 18 103 грн. в день укладення договору - 22.09.2010 р., про що прямо зазначено в пункті 4; а за земельну ділянку була проведена часткова оплата в сумі 1 200 грн. також в день укладення договору, про що прямо зазначено в пункті 2.1), попередній договір був укладений 18.05.2010 року (якщо припустити, що він в наступному буде пов'язаний з зазначеними двома, оплата проведена в сумі 40 000 грн.), а депозит був повернутий вкладнику тільки 12 жовтня 2010 року. Як зазначалося вище, [PERSON] мав довіреність на представництво інтересів [PERSON], своєї мами. А тому не можна зробити твердий висновок про те, розписками покупця підтверджений факт сплати грошових коштів за придбане майно за договорами від 22.09.2010 р. саме від імені [PERSON] особисто, а не як представника його мами. Щодо п'ятої позовної вимоги про стягнення з продавця 24 800 грн. Як зазначалося вище, попередній договір від 18 травня 2010 року не має жодного відношення до укладених в послідуючому договорів від 22.09.2010 року. Відповідно до п.9 попереднього договору, договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості мав бути укладений «на момент отримання Державного акта». Відповідно до п.12 попереднього договору, у випадку укладення договору купівлі-продажу відповідно до умов даного договору гарантійна сума залишається у продавця. Станом «на момент отримання Державного акта», а це після 28.07.2010 року, не було укладено Договору купівлі-продажу земельної ділянки та будинку відповідно до умов попереднього Договору від 18.05.2010 року. Відповідно до п.10 наявного попереднього договору, у випадку не укладення договору купівлі-продажу в передбачений термін з причин, що залежать від покупця, гарантійна сума залишається у розпорядженні Продавця в якості штрафу. Таким чином 40 000 грн. не є коштами, які отримані [PERSON] за продані нею житловий будинок та земельну ділянку. [PERSON] за продану нею земельну ділянку отримано 1 200 грн. при укладенні договору та 21 600 грн. після укладення договору з необхідних 38 000 грн. Тобто [PERSON] недоотримала 15 200 грн. Дана обставина підтверджується її нотаріальною заявою від 05 червня 2013 року (міститься у матеріалах справи), згідно до якої вона вказала, що не претендує на решту грошових коштів. Оскільки в даній заяві не йдеться про те, що з продавцем був проведений «повний розрахунок» за належне їй майно, то нотаріус відмовив [PERSON] у прийнятті від неї такої заяви з послідуючим долученням цієї заяви до договору (на виконання п. 2.1 договору від 22.09.2010 р., реєстровий № 1222), про що пояснив представник відповідачки, і не було спростовано позивачкою. А тому не можна стверджувати, що саме неподанням [PERSON] заяви до нотаріуса про проведення з нею повного розрахунку за майно (земельну ділянку) якимось чином порушуються права позивачки. В ході судового розгляду не було встановлено того, що [PERSON] набув майно за договорами від 22.09.2010 року, і відповідно позивачка набула право власності на це майно в порядку спадкування після його смерті. Крім того, в цій заяві [PERSON] зазначає, що вона не претендує на отримання решти грошових коштів та не заперечує проти переоформлення земельної ділянки на покупця. Судом також приймається до уваги наступне. Відповідач [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті батька - [PERSON], і також прийняв спадщину після смерті бабусі - [PERSON] До спадкової маси входить спірне майно. Визнаючи позов своєї мами відповідач фактично погоджується з тим, що спірне майно належало його батьку як покупцю, і в той же час він подав заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі, яка зазначена як власник цього ж майна за договорами від 22.09.2010 року, також претендуючи на нього. Тому визнання позову відповідачем [PERSON] не може прийматися до уваги як підтвердження заявленого позивачкою позову, оскільки позиція відповідача є суперечливою. За таких умов суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову через його і безпідставність, і недоведеність. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed