Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

В лютому 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що вона, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.06.2005 по 26.11.2010, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про розірвання шлюбу від 26.11.2010 р. Від вказаного шлюбу мають доньку - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 23.11.2005, виданого відділом РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.09.2011 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.05.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Після розлучення відповідач проживає окремо від них з донькою та жодного разу аліментів не сплачував. Так, на примусовому виконанні у Білоцерківському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебуває виконавчий лист по вказаній справі. У зв`язку із несплатою аліментів у відповідача станом на 01.11.2019 р. виникла заборгованість в сумі 53619 грн. 10 коп., що підтверджується довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, наданою старшим державним виконавцем Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Горобець І.В. від 15.11.2019 року. Після розлучення з 2010 року її донька [PERSON] фактично перебуває на повному її утриманні. Так, відповідач своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та утримувати доньку до досягнення нею повноліття, не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, не купує їй одяг і харчі, шкільне приладдя, не відвідує батьківські збори в школі, не бере іншу участь у її вихованні та утриманні. Цього робити не бажає, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків. Вона неодноразово намагалася найти спільну мову з колишнім чоловіком заради їхньої спільної доньки, просила щоб він почав спілкуватися та цікавитися своєю донькою, проте, ані він, а ні інші родичі зі сторони колишнього чоловіка, в т.ч. і рідна бабуся, такого бажання не виявили. Крім того, після розлучення відповідач з донькою не бачиться та не намагається з нею навіть спілкуватися, в тому числі й по телефону, свідомо ухиляється від спілкування з дитиною, причому робить це без поважних причин, це при тому, що ще й проживає в одному населеному пункті разом з донькою. Щоразу при зустрічі своєї дитини робить вигляд, що бачить незнайому людину. Такі дії відповідача є не природними, не зрозумілими та такими, що не відповідають будь- якому розумінню у відношенні батька до своєї дитини. Вищезазначені обставини свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, закріплених у ст. 150 Сімейного кодексу України. Просила суд постановити рішення про позбавлення відповідача [PERSON] [INFO] батьківських прав відносно доньки [PERSON] [INFO] та стягнути з відповідача [PERSON] [INFO] судові витрати ( а. с. 1-6 ). Ухвалою судді від 14 лютого 2020 року позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору у цивільній справі позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про позбавлення батьківських прав ( а. с. 30-32 ). Ухвалою судді від 05 березня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено в підготовче судове засідання у справі на 06 квітня 2020 року ( а. с. 38-39 ). Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року замінено первісну третю особу службу у справах дітей Білоцерківської міської ради на належну третю особу - службу у справах дітей та сім`ї Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області ( а. с. 53-54 ). Ухвалою суду від 21 травня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 червня 2020 року ( а. с.69-70 ). У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, розгляд справи було відкладено на 20 липня 2002 року ( а. с. 75-76, 77 ). В судове засідання позивач не з`явилася, судом 20.07.2020 року за вх. № 27575 отримано заяву, в якій [PERSON] позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Клопотання про допит свідків знімає та у разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення ( а. с. 81 ). Треті особи служба у справах дітей та сім`ї Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області та Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області в судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчать наявні поштові повідомлення про вручення. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзив на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за можливим по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 20.07.2020 року постановлено провести заочний розгляд справи у вищезазначеній цивільній справі. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.06.2005 по 26.11.2010, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про розірвання шлюбу від 26.11.2010 року ( а. с. 14 ). Від вказаного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 23.11.2005 року, виданого відділом РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області ( а. с. 11 ). Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.09.2011 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.05.2011 року і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується наявним в матеріалах справи виконавчим листом, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 19.10.2011 року ( а. с. 16 ). Так, на примусовому виконанні у Білоцерківському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебуває виконавчий лист по вказаній справі. У зв`язку із несплатою аліментів у відповідача станом на 01.11.2019 р. виникла заборгованість в сумі 53619 грн. 10 коп., що підтверджується довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, наданою старшим державним виконавцем Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Горобець І.В. від 15.11.2019 року ( а. с. 15 ). Відповідно до довідки-характеристики, виданою Шкарівською сільською радою від 23.12.2019 року за № 02-33-220, громадянка [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Розлучена, має двох малолітніх дітей доньку [PERSON] , 2005 року народження та сина [PERSON] , 2019 року народження. Громадянка [PERSON] громадського порядку не порушує, з сусідами підтримує хороші, дружні стосунки, скарг на її поведінку не поступало ( а. с. 20 ). З 15.12.2017 року позивач працює в ТОВ «Укрюг», на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, що підтверджено довідкою з місця роботи від 24.12.2019 року за вих. № 454 ( а. с. 21 ). З Акту обстеження житлово-побутових умов, складеного Шкарівською сільською радою від 23.10.2019 року вбачається, що [PERSON] проживає разом з матір`ю по [ADDRESS] . Проживає дитина в належних житлово- побутових умовах, забезпечена всіма необхідними речами відповідно до її віку ( а. с. 19 ). Згідно характеристики [PERSON] , учениці ООО ОЗО «Шкарівський академічний ліцей-центр позашкільної освіти» Білоцерківської міської ради Київської області від 23.12.2019 року, останній зазначено, що мама приділяє належну увагу вихованню доньки, систематично відвідує батьківські збори, бере активну участь у вирішенні проблем у класі, в ліцеї. Тато вихованням доньки не займається, навчальними досягненнями не цікавиться взагалі, до шкільного життя доньки байдужий, на батьківські збори не з`являвся жодного разу, загальношкільні збори з батьками не відвідує ( а. с. 17 ). Рішення виконавчого комітету Шкарівської сільської ради від 12 листопада 2019 року за № 2 про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав, зазначено, що батько дитини [PERSON] порушує вимоги чинного законодавства України з питань охорони дитинства, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, що є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини ( а. с. 18 ). У вищевказаному рішенні виконавчого комітету Шкарівської сільської ради від 12 листопада 2019 року за № 2 зазначено, що батько з 2010 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки, матеріально не допомагає. Крім того, сільською радою розглянуто письмові свідчення сусідів, які містять відомості про те, що після розлучення 2010 року, [PERSON] жодного разу доньки не відвідував. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач [PERSON] , свідомо ухиляється від покладеного на нього обов`язку по виховання свого сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на його утримання та не цікавиться дитиною. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Отже, відповідач будучи обізнаним про розгляд справи в суді про позбавлення його батьківських прав, в судове засідання не з`явився, жодних пояснень, заперечень стосовно позовних вимог не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , що підтверджується наявними матеріалами цивільної справи. Відповідно до статті 76 ЦПК Країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частина 1 статті 81 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи знайшло свого підтвердження того, що відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 164 СК України ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, доведеними та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач при звернені до суду з позовом була звільнена від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судові витрати у сумі 840,80 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved