Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

В лютому 2011 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В ході розгляду справи позовні вимоги були уточнені. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві, уточненій позовній заяві посилався на те, що 24 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір №220/08-ФЛ відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 20297,00 дол. США. За умовами кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кошти до 10.04.2015 року. За користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти у валюті кредиту за процентами і ставками вказаними в п.4.1 кредитного договору. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися щомісячно до 10 числа, у розмірі відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості. Але по кредитному договору виникла заборгованість, за що п.3.5 кредитного договору передбачено право Банка вимагати дострокового повернення кредитних коштів. Крім того, згідно до п.6.1 кредитного договору - за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, комісійної винагороди позичальник сплачує Банку пеню із розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. В якості забезпечення по кредитному договору був укладений договір поруки №220/08/02 від 24.04.2008 року між Банком, Позичальником і [PERSON]. Відповідно до п.1.1 договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов'язань за кредитним договором №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року. Відповідно до п.2.1 договору поруки у випадку невиконання Боржником зобов'язань за кредитним договором Боржник і Поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні Боржники. Позичальнику та поручителю були направлені листи щодо погашення заборгованості, однак заборгованість не погашена і станом на 28 листопада 2011 року борг по кредитному договору складає: заборгованість за кредитом -16426,70 дол. США; заборгованість по сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом - 6610,01 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту -410235 грн. 22 коп., загальна сума заборгованості становить 23036,71 дол. США, що дорівнює 184056,40 гривень та пеня в розмірі 410235,22 грн., всього заборгованість становить 594291,62 грн. Просили суд: стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року та судові витрати по справі. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2011 року позовні вимоги ПАТ Банк « Фінанси та Кредит» задоволені повністю. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» 594291,62 грн., судовий збір у розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120,00 грн., а всього 596111,62 грн. Ухвалою колегії суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2012 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2011 року залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2011року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Встановлено, що із матеріалів справи вбачається, що заперечуючи проти позову банку відповідачі 17 травня 2011 року подали до суду зустрічні позовні вимоги про розірвання кредитної угоди та договору поруки ( т.1 а.с.73-75, 78-80). Місцевий суд не вирішив питання про об'єднання зустрічних вимог в одне провадження з первісним позовом і не розглядав їх. При новому розгляді справи Ухвалою судді від 19 лютого 2013 року була прийнята зустрічна позовна [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Дніпропетровське регіональне управління» про розірвання договору поруки та об'єднана в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою судді від 19 лютого 2013 року була прийнята зустрічна позовна [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Дніпропетровське регіональне управління» про розірвання кредитного договору та об'єднана в одне провадження з первісним позовом. При новому розгляді справи, позивачем за основним позовом, були уточнені позовні вимоги в частині розміру заборгованості ( т.2 а.с. 242-243). Так в уточненій позовній заяві позивач вказав на те, що умови кредитного договору відповідачем не виконані і станом на 03.02.2014 року борг по кредитному договору складає 29212,49 дол. США, а саме: заборгованість строкова по кредиту 3620,31 дол. США; заборгованість прострочена по кредиту 12806,39 дол. США; заборгованість строкова по відсоткам 263,74 дол. США; заборгованість прострочена по відсоткам -12522,05 дол. США та заборгованість по сплаті пені 659787,95 грн. 17.05.2011 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до ПАТ Банк « Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору ( т.1 а.с. 78-80), яка в ході розгляду справи ним була неодноразово уточнена ( т. 3 а.с. 30-36, 83-85). В обґрунтування заявлених позовних вимог в зустрічній позовній заяві, уточнених позовних позивач посилався на те, що на підтвердження отримання ним грошових коштів Банк надав заяву про видачу готівки №37 від 024.04.2008 року. Ця заява містить проводку коштів - дебет « 22039001/22032001512401» кредит « 1001200». Отримана сума визначена в заяві №37 від 24.04.2008 року як у доларах США, так і в гривнях Зазначені у заяві номери рахунків не відповідають номеру позичкового рахунку, що був йому відкритий відповідно до п.2.2 кредитного договору №220/08-ФЛ від 24.04.32008 року. Крім того, у відповідності до п.2.3 кредитного договору №220/08-ФЛ від 24.04..2008 р. кредитні ресурси використовуються за цільовим призначенням - для придбання автомобіля SKODA OCTAVIA TOUR. Згідно з вимогами ст.192,533 ЦК України розрахунки щодо купівлі-продажу автомобіля між резидентами на території України здійснюються виключно у гривнях. У Банка відсутня ліцензія та письмовий дозвіл НББУ на здійснення операцій щодо видання громадянам України іноземної валюти, що є обов'язковим за цією категорією справ. Розмір заборгованості за кредитом виходячи із отриманих ним гривень складає значно меншу суму, ніж визначена у оспорюваному рішенні суду. Крім того, Банк в односторонньому порядку в порушення вимог ст.1056-1 ЦК України підняв відсоток за користування кредитом з 14,5% до 17% з 05.05.2009р. Саме виходячи із розміру відсотків нараховується його заборгованість у подальший період. Як на підвищення відсотків Банк у листі №2-52/1826 від 07.05.2009 року посилається на не укладання ним договору страхування автомобіля - предмета застави з ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега». Однак ним, в свою чергу, було своєчасно укладено договір страхування з ЗАТ «АСК «ІНГО Україна», яка була акредитована у ПАТ «Фінанси та Кредит». Укладання цього договору було можливим згідно кредитного договору та погоджено з відповідними посадовими особами Банку. Незаконне підвищення відповідачем відсоткової ставки потягнуло за собою його неспроможність подальшого обслуговування кредиту у повному обсязі та спровокувало відмову від подальшої сплати кредиту взагалі. Тому вважає, що Банку повинно бути відмовлено у задоволені його вимог щодо стягнення пені на підставі п.1 ст.616 ЦК України. Банком порушені вимоги п.4 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року « Про затвердження правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупній вартості кредиту». Так кредитний договір №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року та додаток до нього не містять сукупної вартості кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (не має інформації скільки позичальник сплачує комісійної винагороди та обов'язкових страхових платежів всього, та скільки складає реальна відсоткова ставка за обслуговування кредиту з урахуванням всіх необхідних платежів). Внаслідок чого він був введений в оману щодо реальної вартості обслуговування кредиту за кредитним договором №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року та не розрахував свої можливості, що потягнуло у подальшому неспроможність обслуговування цього кредиту. Йому не була надана інформація щодо валютних ризиків та методика розрахунку його платежів. Вказав, що всупереч власному інтересу Банк не став звертатися до суду із позовом в 2009 році, а подав позов лише в 2011 році, тобто Банк умисно тривалий час не звертався до суду з вимогою щодо захисту своїх майнових прав, що призвело до значного збільшення його майнових вимог до нього. В порушення вимог п.2 ст.258 ЦК України банк стягує з нього пеню починаючи з 24.04.2008 року. Звернув увагу, що підвищуючи відсоткову ставку Банк не повідомив про це поручителя, тому відповідно до ст.559 ЦК України порука повинна бути припинена. Вказав, що ознайомлюючись з матеріалами справи він виявив « Додаток №1» до кредитного договору, на якому позивачем побудовані позовні вимоги. Однак такий додаток він не підписував. Вважає, що такими діями банку йому було спричинено моральну шкоду, яка ним оцінена в 50000 грн. Просив суд: визнати недійсним кредитний договір №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року укладений між ним та ПАТ Банк «Фінанси та Кредит»; визнати недійсним договір застави №220/08/01 та договір поруки №220/08/02; стягнути із ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» на його користь в якості компенсації за моральну шкоду 50000 грн. та покласти на ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» всі судові витрати по справі та стягнути на його користь понесені судові витрати у розмірі 5615 грн.53 коп. 17.05.2011 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору ( т.1 а.с. 73-75), яка в ході розгляду справи ним була неодноразово уточнена, змінені підстави позову та уточнено предмет позову ( т.2 а.с. 219-221, т. 3 а.с. 10-11, 50-52,93-94). В обґрунтування заявлених позовних вимог в зустрічній позовній заяві, уточнених позовних позивач посилалася на те, що на Банк в односторонньому порядку підняв відсоток за користування кредитом з 14,5% до 17% з 05.05.2009р. Вважає, що ця дія Банку щодо підвищення розміру відсотків є незаконною і порушує її права. Підвищуючи відсоткову ставку Банк її не повідомив, тому відповідно до ст.559 ЦК України порука повинна бути припинена. Вона є співробітником спецслужб і така «репутація» Банка є компрометуючим матеріалом на неї, оскільки робить її потенційним об'єктом вербовки іноземних спецслужб, що вже само по собі призводить до недовіри до неї та «косих» поглядів, які перешкоджають кар'єрі. Вважає, що такими діями банку їй було спричинено моральну шкоду, яка нею оцінена в 25000 грн. Просила суд: визнати кредитний договір між ПАТ «Банк « Фінанси та Кредит» та [PERSON] №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року недійсним; визнати недійсним договір застави; припинити договір поруки №220/08/02 від 24.04.2008 року; визнати недійсним підвищення процентної ставки, зобов'язати банк перерахувати зобов'язання по первинні ставці кредитного договору; стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 25000 грн. та судові витрати по справі в сумі 5615 грн. 53 коп. В судовому засіданні представник позивача за основним позовом ПАТ Банк « Фінанси та Кредит» позовні вимоги підтримав і просив суд позов задовольнити, в задоволені зустрічних позовних заяв просив відмовити. Представник позивача просив суд застосувати строки позовної давності до вимог викладених у зустрічних позовних заявах, оскільки Кредитний договір №220/08-ФЛ укладений 24.04.2008 року, трирічний строк позовної давності сплив 24.04.2011 року, а зустрічні позови подані 17.05.2011 року. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги за основним позовом не визнали та просили суд задовольнити їх зустрічну позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] просив суд в задоволені основного позову відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги за зустрічними позовними заявами [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», реорганізоване у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №220/08-ФЛ, згідно якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 20297,00 доларів США, строком на 84 місяці з оплатою за процентною ставкою відповідно до п.4 кредитного договору строком до 10.04.2015 року. Відповідно до п.4 Договору позичальник сплачує Банку проценти за користування Кредитними ресурсами у валюті кредиту, за такими процентами: 4.1.1 - протягом першого року кредитування, починаючи з дати укладання Кредитного договору та закінчуючи 23 квітня 2009 року за процентною ставкою 15% річних; - протягом другого року кредитування починаючи з 24 квітня 2009 року по 23 квітня 2010 року за процентною ставкою 14,5% річних; - протягом третього року кредитування починаючи з 24 квітня 2010 року по 23 квітня 2011 року за процентною ставкою 14,1% річних; - протягом четвертого року кредитування починаючи з 24 квітня 2011 року по 23 квітня 2012 року за процентною ставкою 13,8% річних; - протягом п'ятого року кредитування починаючи з 24 квітня 2012 року по 23 квітня 2013 року за процентною ставкою 13,3% річних; - протягом шостого року кредитування починаючи з 24 квітня 2013 року по 23 квітня 2014 року за процентною ставкою 13,0% річних; - протягом сьомого року кредитування починаючи з 24 квітня 2014 року по 23 квітня 2015 року за процентною ставкою 12,5% річних. Згідно до п.4.8 сторони підписанням цього Договору домовилися, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених п.5.2 цього Договору позичальник не уклав із страховиком Договір страхування предмету застави на наступний рік кредитування або позичальник уклав договір страхування предмету застави на не погоджених Банком умовах), за користування кредитними ресурсами застосовується процентна ставка в розмірі 17% річних та подальше нарахування процентів проводиться за вказаною новою процентною ставкою, починаючи з наступного дня після дня, який визначений в п.5.2 цього Договору, як останній день строку, у який позичальник був зобов'язаний укласти договір страхування на наступний рік кредитування, але не здійснив такого переукладання або уклав договір страхування предмету застави на не погоджених Банком умовах. При цьому Позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання сторонами будь-яких інших документів, крім цього Договору . Відповідно до п.5.1 Договору забезпечення виконання зобов'язання за цим Договором є: застава автомобіля марки SKODA OCTAVIA TOUR, тип легковий -комбі В, 2008 року випуску, колір бежевий, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований 24.04.2008 р. Дніпропетровським МРЕВ-1 ДПІ УМВС України в Дніпропетровській області, оформлена договором застави №220/08/01 від 24 квітня 2008 року. Порука фізичної особи [PERSON], оформлена договором поруки №220/08/02/ від 24 квітня 2008 року. Згідно до п.5.2 Договору позичальник зобов'язується застрахувати на весь період дії цього Договору на користь Банку предмет застави, переданий у забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором, на умовах, погоджених з Банком. В разі, коли на виконання зазначених зобов'язань, позичальник у період дії цього Договору укладає зі страховиком договори страхування предмету застави із строком дії таких договорів страхування на один рік. Позичальник зобов'язується протягом дії цього Договору щорічно укладати на кожний наступний рік кредитування договори страхування предмету застави на користь Банку, на погоджених з Банком умовах. При цьому позичальник зобов'язаний здійснювати зазначене переукладання договору страхування та надавати Банку укладений договір страхування на наступний рік кредитування не пізніше, ніж за 30 днів до дати закінчення строку дії попереднього договору страхування. Відповідно до п.7.10 Договору позичальник зобов'язаний протягом періоду кредитування, починаючи з другого фактичного року кредитування та закінчуючи кінцевою датою повернення Кредитних ресурсів, зазначеною в п.3.2 цього Договору, здійснювати страхування предмету застави відповідно до п.п.5.2, 5.3 цього Договору у Закритому акціонерному товаристві «Акціонерна страхова компанія « Омега», або за окремою згодою Банка з іншого страховика, особу якого позичальник зобов'язаний попередньо письмово погодити з Банком. Відповідно до п.1.1 до Договору поруки №220/08/02 від 24 квітня 2008 року укладеного між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] - поручитель і [PERSON] - боржник, поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне погашення Боржником зобов'язань. П.1.3 Договору поруки поручитель свідчить, що він ознайомлений із Кредитним договором та Договором про відкриття кредитної лінії та погоджується з їх умовами. Відповідач [PERSON] суму кредиту використав. Обґрунтовуючи позовні вимоги за позовною заявою, [PERSON] вказав про допущення чисельних порушень норм чинного законодавства та його прав, як споживача кредитної лінії, при підписанні кредитного договору з боку ПАТ «Банк « Фінанси та Кредит». Так вважає, що були порушені його права споживача згідно з Законом України «Про захист прав споживачів»: не виконання передоговірної роботи з позичальником; не надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту; не надання детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладання кредитного договору; не відповідність умов кредитного договору та договору застави вимогам чинного законодавства України. Крім того Банком незаконно було в односторонньому порядку підвищено відсоткову ставку. Як вбачається із заяви [PERSON] він просив надати кредит в іноземній валюті в сумі 20297,00 дол. США для купівлі автомобіля, строком на 84 місяці, з відсотковою ставкою 15 річних з графіком погашення кредиту та процентів щомісячно ( т.2 а.с. 81-82). Обґрунтовуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою поручитель [PERSON] вказала на ті самі правові підстави, що і [PERSON] за його зустрічним позовом, а крім того, вказала на не повідомлення її Банком щодо підвищення відсоткової ставки за кредитом, та не підписання жодних змін до договору поруки, тому просила припинити договір поруки. Позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом містять взаємовиключаючі вимоги. Як встановлено в судовому засіданні, при укладанні Кредитного договору і договору застави ПАТ «Банк « Фінанси та Кредит» вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» порушені не були. Визнання договору кредиту та застави, поруки недійсними, позивачі за зустрічними позовами в позовних заявах і представник позивача в судовому засіданні посилалися також на укладання договору в іноземній валюті, валюті відмінній від гривні України, та використання іноземної валюти за спірним договором, як засобу платежу, що є порушенням ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст.7 Господарського кодексу України та ст.4 ЦК України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно - правовими актами Президента України та Кабінету міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За приписами ст.35 Закону України « Про Національний Банк України», ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 гривня ( банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обтяжень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражено у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю нам всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Право Банку здійснювати операції в іноземній валюті передбачено Законом України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України « Про Національний банк України». Відносини, пов'язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом. Законом України « Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія видається НБУ (ст.19 Закону). Відповідно до ст.47 вищеназваного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик. Статтею Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» ( надалі Декрет) передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.п. «в», « г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти яки засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Наявність у Банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п.2.3 цього Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п.5.3 Положення письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютних цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ №15-93. Таку ліцензію видано відповідачу видано Національним Банком України 30.10.1991 року за №63 на право здійснення банківських операцій, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик операцій, та надано письмовий дозвіл від 17.07.2007 року №28-2 на право здійснювати операції з валютними цінностями ( т.2 а.с. 9-20). Таким чином, банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті, в тому числі операцій з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а відтак, вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України) . Свобода договору означає можливість сторін вільно визначити зміст договору, який вони укладають і формують його конкретні умови. Зміст договору становлять умови ( пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст.628 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано недійсним (оспорюваний правочин) . Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину, свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» №5 від 30 березня 2012 року, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовами заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається із матеріалів справи кредитний договір між сторонами укладено 24.04.2008 року. В судовому засіданні встановлено, що укладання між Банком та відповідачем кредитного договору права [PERSON] порушені не були, укладання договору в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства, суд не вбачає суперечності кредитних відносин за спірним договором звичайним умовам кредитування та сучасній діловій практиці, та з огляду на обставини справи не вбачає підстав визнання кредитної угоди, договору застави та договору поруки недійсними. Уклавши кредитний договір, сторони у двосторонньому порядку погодили і розмір підвищеної відсоткової ставки, так і підстави для її застосування, і таке підвищення і може вважатися здійсненим в односторонньому порядку. Оскільки, [PERSON] неналежним чином виконав умови п. 5. Кредитного договору - жодним чином не погодив з банком страхування предмету застави СК «Арсенал-Дніпро», а тому АТ «Банк Фінанси та Кредит» мав законні підстави застосувати п. 4.8. кредитного договору. Посилання ж [PERSON] на ст. 1056-1 ЦК України щодо незаконності підвищення відсоткової ставки є необгрунтованим, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. Кредитний договір № 220/08-ФЛ позивач та відповідач уклали 24.04.2008р., а Цивільні кодекс України було доповнено статтею 1056-1 згідно з Законом України від 12.12.2008 року, який набрав чинності лише 11.01.2009р. Судом встановлено, що підвищення розміру відсоткової ставки, передбачене п. 4.8 не є одностороннім, оскільки сторони договору в тексті чітко передбачили розмір цієї ставки та умови, за яких вона застосовується, а, по-друге, дана умова договору не може вважатися нікчемною через наявність правової норми, яка була введена законодавцем вже після укладення договору. [PERSON] стверджує, що незаконне підвищення банком відсоткової ставки з 14,5 % річних до 17% річних потягнуло за собою неспроможність сплачувати кредит та спровокувало відмову від подальшої сплати кредиту взагалі. Однак, суд критично відноситься до такого твердження позивачів за зустрічними позовами, оскільки ст. 525 ЦК України передбачає недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов. Зобов'язання є правовідношенням, сторони якого мають кореспондуючі одне одному права та обов'язки та пов'язані цими взаємними правами та обов'язками. Зобов'язання виникають із добровільної домовленості сторін (договорів) або з підстав, передбачених законом. Припинення чинності зобов'язання в цілому або в частині за ініціативою тільки однієї з його сторін, за загальним правилом не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Як вбачається із наданого розрахунку заборгованості останнє погашення по кредитному договору відбулося у серпні 2009 року, тобто чотири з половиною років не виконуються умови кредитного договору. Відповідно до п.3.3 Кредитного договору позичальник зобов'язується щомісячно, в термін з 1 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за Кредитними ресурсами та нарахованими процентами, відповідно до графіку зниження розміру заборгованості ( додаток №1). Пунктом 3.8 Договору передбачене дострокове виконання боргових зобов'язань. В судовому засіданні встановлено, що Оригінал Додатку №1 до Кредитного договору у ПАТ Банк « Фінанси та Кредит» відсутній та суду було надано копію Додатку . Представником позивача за основним позовом було подано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивачів за зустрічним позовом вказуючи на те, що кредитний договір 220/08 ФЛ між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений 24.04.2008 року і позовна давність сплила 24.04.2011 р., а зустрічні позови подано 17 травня 2011 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи із вищевикладеного суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог за зустрічними позовами слід відмовити в зв'язку з спливом строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] взяті зобов'язання за кредитним договором не виконує. У зв`язку з чим заборгованість по кредиту станом 03.02.2014 року склала 29212,49 доларів США, що за курсом НБУ №251/42 від 03.02.2014 року (7,9915) становить 233495,44 грн., яка складається з наступного: тіло кредиту 16426,70 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 12785,79 доларів США та пеня розмірі 659787,95 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому відповідачі зобов'язані оплатити заборгованість за кредитним договорам а саме: тіло кредиту в розмірі 16426,70 доларів США. Оскільки проценти є платою ( винагородою) за користування грошовими коштами, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів процентів за користування кредитом в розмірі 12785,79 доларів США законні та підлягають задоволенню. Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення пені нарахованої за неналежне повернення кредиту та сплату процентів в розмірі 659787,95 грн. Як вказав відповідач [PERSON] в порушення вимог п.2 ст.258 ЦК України Банк стягує з нього пеню починаючи з 24.04.2008 року. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Суд до висновку про необхідність застосування строку позовної давності щодо стягнення пені. Відповідно до ч.1,3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає за можливим також зменшити розмір пені та стягнути із солідарно із відповідачів пеню в розмірі 50000 грн. 00 коп. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» підлягають стягненню судові витрати по справі по 1887 грн. 00 коп. з кожного та на користь держави несплачений при подачі зустрічних позовів судовий збір по 974 грн. 40 коп. з кожного.

Outcome: partial