Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

в обгрунтування позовних вимог з урахуванням їх зменшення (частина позовних вимог залишена без розгляду за заявою позивачки) зазначено, що 15.08.2014 року позивачка уклала з відповідачем письмовий договір. Відповідно до останнього відповідач зобов'язався не пізніше 30.12.2014 року укласти з позивачкою договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В цьому договорі відповідача вказано «продавець», а позивачку - «покупець». В п.3.1 договору зазначено, що в рахунок оплати за придбану квартиру позивачка передала відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 грн. завдатку. Укладений договір названий договором завдатку, хоча за своїм змістом є попереднім договором купівлі-продажу квартири, укладення якого передбачено ст.635 ЦК України. Тому вказаний договір завдатку є удаваним правочином, оскільки приховує інший правочин - попередній договір купівлі-продажу, який вони з відповідачем насправді вчинили. Отже, на підставі ст.235 ЦК України відносини сторін мають регулюватись правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили. Зазначає позивачка, що відповідно до закону договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Недодержання сторонами вказаних вимог закону тягне за собою визнання договору нікчемним. Позивачці стало відомо, що на момент укладення вказаного договору відповідач не був власником вищезазначеної квартири, яку він нібито продавав, не мав повноважень та документів на розпорядження цим майном. Вимогу позивачки щодо повернення грошових коштів відповідач залишив без задоволення. Тому позивачка просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 20 000 грн., а понесені також судові витрати в загальному розмірі 1 243, 60 грн. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 14.04.2015 року позовні вимоги в частині визнання вищевказаного договору завдатку удаваним, а попереднього договору купівлі-продажу - недійсним залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України, тобто за заявою позивачки. Позивачка та її представник - адвокат Лебедюк Л.Л. в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримали. Позивачка також зазначила, що оголошення про продаж спірної квартири вона знайшла в мережі Інтернет. Вказаний продаж оголошений агентством нерухомості «Компас». 15.08.2014 року вона прийшла у назване агентство, очолюване відповідачем, та домовилася з останнім про ціну вказаної квартири. При цьому відповідач запевнив позивачку про наявність всіх необхідних для продажу квартири документів. Повіривши словам відповідача, та, не перевіривши наявність в нього відповідних повноважень та документів, позивачка передала йому 20 000 грн. , які вважаються авансом , хоча у вищевказаному договорі цей платіж і названо завдатком. Ціна квартири зазначена 275 000 грн., що еквівалентно 22 000 доларам США. Однак, відразу після укладення цього договору відповідач повідомив позивачці, що насправді немає всіх необхідних для продажу квартири документів, оскільки необхідно отримати відповідну згоду дружини дійсного продавця цієї квартири [PERSON] При цьому відповідач обіцяв, що вказана згода буде надана через тиждень. Однак, після спливу зазначеного строку [PERSON] повідомив позивачці, що його дружина перебуває за кордоном нелегально, в зв'язку з чим вона не може приїхати найближчим часом та дати вказаний дозвіл. Вказані обставини унеможливили придбання позивачкою квартири в найкоротший термін та її проживання там. Вона також зазначила, що вказаний договір розробив та заповнив відповідач, в тому числі вказавши про купівлю-продаж квартири до 30.12.2014 року. Позивачка підписала цей договір, хоча насправді сторони мали намір вчинити вказані дії в найкоротший термін. Оскільки необхідно було чекати кілька місяців на приїзд дружини [PERSON] з Італії для дачі нею згоди на продаж квартири, різко зріс курс долар США до гривні в другій половині 2014 року, позивачка втратила інтерес до придбання вказаної квартири. Позивачка та її представник просять врахувати, що (як повідомив відповідач) передані йому позивачкою спірні грошові кошти повинні були витрачатися на підготовку від імені [PERSON] необхідних для продажу квартири документів. При цьому останній як власник та продавець даного майна не повинен був здійснювати будь-яких витрат на вказану підготовку та оплату послуг зазначеного агентства. Вони також просять звернути увагу на те, що спірні кошти не можуть вважатися завдатком, бо юридично немає жодного зобов'язання, яке б цей завдаток забезпечував. Крім того, відповідно до правил ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Також відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесені ним витрати на підготовку вказаної квартири до продажу, і не доведено на якій підставі ці витрати повинна оплачувати позивачка. Тому вказаний договір завдатку є нікчемним в силу закону, а спірні грошові кошти вважаються авансом та повинні бути повернуті позивачці. З наведених підстав позивачка та її представник просять зменшені позовні вимоги задовольнити, а також присудити з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати, які складаються з 1 000 грн. витрат на правову допомогу та 243, 60 грн. сплаченого судового збору. Відповідач та його представник [PERSON] в судових засіданнях позов не визнали з підстав, вказаних в поданих ними письмових запереченнях проти позову. В останніх зазначено, що відповідач згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та на підставі свідоцтва про державну реєстрацію є фізичною особою-підприємцем. Видом господарської діяльності, яку він здійснює, є здавання в оренду власного нерухомого майна та діяльність по нерухомості, за здійснення яких відповідач сплачує відповідні податки. Влітку 2014 року до нього як до суб'єкта підприємницької діяльності звернувся [PERSON] - власник вищевказаної квартири з проханням знайти покупця на цю квартиру. Зазначені обставини обговорені ними в усному договорі, а 18.08.2014 року між ними теж укладено письмовий договір завдатку, однак, в якому не зазначено розміру завдатку. [PERSON] надав відповідачу технічний паспорт та правовстановлюючі документи на квартиру. Інформація про продаж останньої була розміщена відповідачем на інтернет-сайті агентства нерухомості «Компас». Поряд з іншими покупцями вказаною квартирою зацікавилася позивачка, яка звернулась в це агентство з проханням оглянути зазначену квартиру та після неодноразових оглядин виявила намір придбати її. Щоб забезпечити продаж цієї квартири лише позивачці остання погодилась дати завдаток, сума якого була обговорена сторонами та становила 20 000 грн. Факт передачі та отримання грошей був засвідчений укладеним сторонами 15.08.2014 року договором завдатку. Останній не може розглядатися як попередній договір купівлі-продажу квартири, адже обидві сторони домовилися про укладення саме договору завдатку, оскільки укладення попереднього договору, нотаріальне його засвідчення та державна реєстрація потягли б за собою зайві грошові витрати. Передані позивачкою спірні грошові кошти - 20 000 грн. є частковою оплатою вартості квартири. В договорі завдатку чітко вказано, що даній грошовій сумі надається статус завдатку для підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання з метою реалізації позивачкою її намірів щодо купівлі вищевказаної квартири. Підписуючи вказаний договір, відповідач брав на себе зобов'язання в строк до 30.12.2014 року підготувати пакет необхідних документів для укладення основного договору купівлі-продажу квартири, нотаріального його посвідчення та державної реєстрації, а саме: здійснення перевірки наявності заборон стосовно цієї квартири; здійснення заходів щодо отримання дозволу всіх членів сім'ї [PERSON] на продаж квартири; зняття з реєстрації всіх зареєстрованих у квартирі осіб; проведення оцінки квартири та інші дії. Позивачка передала відповідачу завдаток та розуміла правові наслідки порушення умов договору, передбачені його п.3.5. Однак, вона в односторонньому порядку під час телефонної розмови 29.12.2014 року відмовилася дотримуватись умов договору завдатку та від купівлі даної квартири без зазначення будь-яких причин. При цьому ще 26.12.2014 року позивачка у письмовій формі повідомляла відповідача про її намір придбати зазначену квартиру. Станом на 29.12.2014 року відповідачем здійснено підготовку всіх необхідних для укладання договору купівлі-продажу документів. Твердження позивачки про відсутність в нього повноважень на продаж вказаної квартири надані нею з метою уникнення відповідальності за невиконання вказаного договору завдатку. Зокрема, відповідальність полягає у неповерненні завдатку відповідно до п.3.5 вказаного договору. Із цього випливають помилкові судження позивачки про удаваність та нікчемність вказаного договору. Звертає сторона відповідача увагу суду і на те, що в параграфі 5 ЦК України жодної умови про нотаріальне посвідчення договору завдатку немає. Немає такої умови й у самому договорі. Оскільки між сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме предмету та ціни завдатку, такий договір вважається дійсним. Більше того, на усні прохання позивачки, відповідач відмовляв іншим клієнтам у продажу вказаної квартири. В судовому засіданні 14.04.2015 року відповідач також пояснив, що він очолює вищевказане агентство нерухомості близько 8 років та під час надання послуг керується принципами чесності і порядності. В першій половині літа 2014 року до нього звернувся [PERSON] з приводу продажу належної останньому вказаної квартири та видав на ім'я відповідача доручення, яке не є нотаріально посвідченим. Однак, відповідач вважає, що так працюють і інші агентства нерухомості, і на основі вказаного доручення він мав право вчиняти від імені власника зазначеної квартири правочини, які сприятимуть її продажу, діючи як підприємець та посередник. Жодної плати відповідач з нього не брав, оскільки не було всіх необхідних для продажу квартири документів, а підготовкою таких документів повинно було займатись очолюване відповідачем агентство нерухомості. При зверненні до нього 15.08.2014 року позивачка мала намір придбати вказану квартиру та мала при собі 100 000 грн., які позивачка була готова передати відповідачу. Однак, відповідач попросив передати йому лише 20 000 грн., про що ними того ж дня складено вищезгаданий договір завдатку. Після цього відповідач розпочав підготовку документів, необхідних для здійснення продажу квартири, і вказані грошові кошти ним отримані саме для такої підготовки та забезпечення продажу виключно позивачці. Відповідач та власник вказаної квартири [PERSON] вживали заходів до підготовки квартири до продажу, а саме: викликано дружину [PERSON] з Італії та отримано від неї згоду на продаж квартири; власник квартири в судовому порядку зняв з реєстрації місця проживання в цій квартирі інших осіб. Отримані відповідачем спірні грошові кошти будуть враховані у вартість квартири. При цьому він не пояснив чи залежала вказана сума від змін курсу долара до гривні. Відповідач вважає, що він виконав свої зобов'язання у строк, вказаний в договорі завдатку. З вищенаведених підстав відповідач та його представник в задоволенні позову просять відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 15.08.2014 року сторони уклали вищевказаний договір завдатку. В цьому договорі відповідач іменований як «продавець», а позивачка - «покупець» (а.с. 3-5). Відповідно до п.п. 1.1, 2.1 договору сторони домовились про те, щоб не пізніше 30.12.2014 року укласти договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості - вищевказаної квартиру. Ціна останньої за основним договором складає 275 000 грн., що на день підписання цього попереднього договору еквівалентно 22 000 доларам США за офіційним курсом Національного банку України (1 долар США = 12,50 грн.). Згідно із п.п.3.1, 3.5 договору завдатку на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основного договору покупець передає продавцю завдаток - грошову суму в розмірі 20 000 грн. У разі, коли основний договір не відбудеться з причин, які залежать від покупця, отримана продавцем грошова сума не повертається, ці кошти зараховуються як неустойка (штраф). Однак, відповідно до положень ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Положеннями ст.570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ч.1 ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до правил ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Для договорів купівлі-продажу вказаного майна законом передбачена державна реєстрація і такі правочини є вчиненими з моменту зазначеної реєстрації. Положеннями ч.1 ст.635 ЦК України передбачено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ч.1 ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з правилами ч.2 ст.548 вказаного Кодексу недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідачем надана суду копія довіреності від 01.07.2014 року, згідно з якою [PERSON] уповноважував відповідача як фізичну особу-підприємця продати належну [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], а також бути його представником з усіх питань, пов'язаних із оформленням договору купівлі-продажу зазначеної квартири (а.с.56). Однак, вказана довіреність нотаріально не посвідчена, а тому в силу закону цей договір доручення вважається нікчемним. Отже, у відповідача не було жодних повноважень діяти та вчиняти будь-які правочини і інші юридичні дії від імені [PERSON] як власника спірної квартири, в тому числі щодо підготовки документів, які стосуються цієї квартири. Крім того, стороною відповідача не надано жодних доказів про те які саме підготовчі дії він вчинив та які витрати поніс в зв'язку з цим. Оскільки відповідач не був стороною у жодному зобов'язанні зі сторонами, то він не мав права укладати з позивачкою вищевказаний договір завдатку від 15.08.2014 року, називати себе продавцем та отримувати завдаток. Крім того, так як юридично між сторонами не існувало самого зобов'язання, то його виконання і не могло будь-чим забезпечуватись. Крім того, вказаний договір завдатку, який сторона відповідача вважає попереднім договором купівлі-продажу спірної квартири, суд також вважає нікчемним, адже його форма як попереднього договору не відповідає вимогам ч.1 ст.657 та ч.1 ст.635 ЦК України. Згідно з правилами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому суд приходить до висновку, що відповідач 15.08.2014 року безпідставно отримав від позивачки 20 000 грн. та на її неодноразові вимоги не повернув ці кошти станом на 14.04.2015 року. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Однак, відповідачем та його представником вказаного обов'язку не виконано. Тому суд вважає зменшені позовні вимоги обґрунтованими. Судом встановлено, що позивачкою за звернення до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн. за вимоги про стягнення 20 000 грн., що стверджується квитанцією №0284011311 від 29.12.2014 року (а.с.1). Також позивачкою понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 1 000 грн., що теж стверджується відповідною квитанцією (а.с.61). Вказані суми відповідно до правил ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки в зв'язку із задоволенням зменшених позовних вимог. Крім того, вказаний розмір витрат на правову допомогу відповідає правилам їх визначення, передбаченим ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», враховуючи загальну тривалість судових засідань, в яких брала участь представник позивачки - адвокат Лебедюк Л.Л. На підставі ст.ст.215-216, 220, 548, 570, 635, 657 ЦК України та,

Outcome: approved