Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

В квітні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1 - 4) до Регіонального сервісного центу Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, в якому просив суд: - визнати незаконним наказ відповідача № 15 о/с від 01 березня 2017р. «Про звільнення [PERSON].»; - поновити позивача на роботі, а саме на посаді документознавця територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві; -стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2017р. по день винесення рішення суду про поновлення його на роботі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача, остання посада, яку, згідно наказу відповідача від 27 грудня 2016р. № 175 о/с, він обіймав з 27 грудня 2016р. - документознавець територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві. В подальшому позивача було звільнено з займаної посади за ст. 28, п. 11 ст. 40КЗпП України, згідно наказу відповідача № 15 о/с від 01 березня 2017р. Позивач вважає, що його звільнення з займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства, а саме: відповідачем, як роботодавцем, не було виконано вимоги ч. 2 ст. 28 КЗпП України, оскільки він не був попереджений про його звільнення, а також відповідач порушив вимоги п. 11) ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки не встановив невідповідність позивача займаній посаді. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові та просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що роботодавцем у належний спосіб не була проведена перевірка виконання ним нормативних документів, які регламентують діяльність позивача, невідповідність позивача займаній посаді не встановлена. Крім того представник позивача наголошував, що позивач не порушив нормативні документи, які визначають правила та порядок проведення реєстраційних операцій щодо транспортних засобів, а наказ про звільнення позивача видала не уповноважена на те посадова особа. При цьому, за твердженням позивача та його представника у судовому засіданні відповідач не довів свої заперечення проти позову належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Представник відповідача проти позову заперечувала, зазначаючи, що звільнення позивача з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством, просила суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, зазначаючи, що позивач порушив вимоги нормативних документів, які регламентують його діяльність, а тому він підлягав звільненню. При цьому, оскільки [PERSON] знаходився на випробувальному терміні, то його було звільнено, у зв'язку з не проходженням випробування, а не з підстав порушення ним обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач працював у відповідача, та був звільнений з займаної посади у зв'язку з не проходженням випробувального терміну, оскільки під час перебування на випробувальному терміні, отримавши квитанцію про переведення державного номерного знаку до відповідного складу зберігання цього не здійснив і зазначений державний номерний знак було видано іншій фізичній особі під час державної реєстрації. Свідком було підписано наказ, як виконуючим обов'язки директора Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві про звільнення позивача з займаної посади, як такого, що не пройшов випробувальний термін. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював разом з позивачем, свідку відомо, що позивача звільнили з займаної посади у зв'язку з не проходженням випробувального терміну. Також свідок зазначив, що ним було підписано Акт про ознайомлення з наказом та про відмову його підписання № 1 від 02 березня 2017р., відповідно до якого позивач відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював у відповідача на аналогічній посаді, що і позивач, з позивачем знайомий з 2011р. Свідку відомо зі слів інших працівників, що позивача звільнили з посади незаконно. Свідок [PERSON], суду пояснив, що позивач працював у відповідача, був звільнений з посади у зв'язку з тим, що не пройшов випробувальний термін, перед тим, як почати працювати позивач пройшов атестацію. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач працював у відповідача з 27 грудня 2016р. на посаді документознавця територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, на яку він був призначений згідно наказу від 27 грудня 2016р. № 175 о/с (а.с. 54). 07 березня 2017р., відповідно до наказу Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві № 15 о/с від 01 березня 2017р. «Про звільнення [PERSON].» позивача було звільнено з роботи з посади документознавця територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ м. Києві, як такого, що не пройшов випробувальний термін (а.с. 9). Згідно ч. 2 ст. 28 КЗпП України у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Згідно п. 11) ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 23 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Протягом всього часу розгляду справи в суді, відповідачем в обґрунтування правомірності звільнення позивача з займаної посади на підставі ст. 28, п. 11 ст. 40 КЗпП України, в порушення ст.ст. 76-81 ЦПК України, не було надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження вчинення позивачем винних дій чи аморального проступку на посаді документознавця територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ м. Києві. При цьому в судовому засіданні позивач та його представник наголошували, що [PERSON] не було надано на ознайомлення висновок за результатами службової перевірки законності здійснення працівниками територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві закріплення д.н.з. [NUMBER], якій у наказі про звільнення позивача, зазначений як підстава для видачі цього наказу. Представник відповідача не спростовував цих обставин. В судовому засіданні представник відповідача пояснювала суду, що позивач порушив вимоги п. 33 постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998р. №1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», оскільки провів зняття з обліку автомобіль [NUMBER] не провівши перед цим зняттям з обліку його перереєстрацію у зв'язку із зміною прізвища власником цього автомобіля, що у подальшому призвело до безпідставного закріплення д.н.з. [NUMBER] працівником територіального сервісного центру № 8046 [PERSON] за автомобілем «VOLKSWAGEN PASSAT». Внаслідок зазначених дій позивача [PERSON], роботодавець прийняв рішення про звільнення позивача з роботи за на підставі ст. 28, п. 11 ст. 40 КЗпП України. Разом з цим, у судовому засіданні представник відповідача не заперечувала обставин того, що позивач [PERSON] здійснив тільки реєстраційну операцію щодо зняття з обліку автомобіля «CHEVROLET AVEO», д.н.з. [NUMBER].\~Такі дії позивача не забороняються положеннями нормативних документів, зокрема, у п. 41 постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», наведений виключний перелік заборонених реєстраційних операцій, де конкретно визначено, за яких умов забороняється зняти автомобіль з обліку і серед цих заборон немає заборони на зняття з обліку автомобіля, якщо його власник змінив свої анкетні дані, у тому числі прізвище. Так, при умові, порушення позивачем [PERSON] вимог п. 33 постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388, підставами для його звільнення мали бути норми п. 3) ст. 40 КЗпП в частині встановлення власником або уповноваженим ним органом у випадку встановлення систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, оскільки термін «невідповідність» наведений в ч. 2 с. 28 КЗпП України означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. Стороною відповідача не було надано доказів застосування до позивача [PERSON] дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Навпаки, згідно доказів наданих стороною позивача, позивач [PERSON] 23 червня 2016р. успішно склав тестування, 30 червня 2016р. пройшов співбесіду, яка без зауважень була підписана усіма членами атестаційної комісії (а.с. 103 - 105). Представником відповідача не було надано достовірних доказів виконання роботодавцем вимог ч. 2 ст. 28 КЗпП України в частині письмового попередження [PERSON] про його звільнення. Також стороною відповідача, у порушення вимог ч. 2, ч. 6 ст. 95 ЦПК України, не надано суду оригінал висновку за результатами службової перевірки законності здійснення працівниками територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві закріплення д.н.з. [NUMBER], який був підставою для видачі оспорюваного наказу № 15 о/с від 01 березня 2017р. «Про звільнення [PERSON].», про надання якого на огляд у судовому засіданні неодноразово наголошував представник позивача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось незаконно, а тому заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України слід поновити позивача на роботі на посаді документознавця територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ м. Києві з 07 березня 2017р., оскільки його було звільнено з посади саме з цієї дати, а також визнати незаконним оспорюваний наказ відповідача № 15 о/с від 01 березня 2017р. Судом критично оцінюються покази допитаних в судовому засіданні свідків, оскільки жоден з них не підтвердив факту невідповідності позивача займаній посаді. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, час вимушеного прогулу позивача становить з 07 березня 2017 р. по 13 серпня 2018р., а не з 01 березня, як зазначено стороною позивача в прохальній частині позову, і виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 463,68 грн. (а.с. 153, 158) середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача [PERSON] складає 159505,92 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів, при цьому судом встановлено, що розгляд справи триває більше одного року не з вини сторони позивача. Згідно із п. 2), 4) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому середнього заробітку за один місяць у розмірі 9273,6 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2875,06 грн.

Outcome: partial