Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, який в серпні 2017 року уточнив та просив визнати приватизацію 3-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 червня 2004 року [NUMBER], виданого Дніпропетровською дослідною станцією Інституту овочівництва і баштанництва незаконною; витребувати від [PERSON], як спадкоємця [PERSON], квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису від 10 грудня 2009 року, реєстраційний номер майна [NUMBER], виселити [PERSON] із квартири за адресою: [ADDRESS]. Представники позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, суду пояснив, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири був не грамотний і не читав, що підписує; після укладення угоди він знявся з реєстрації та переїхав проживати до сестри. Представник відповідача Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без участі представника сільської ради і прийняти рішення відповідно до законодавства України (а.с.138). Відповідач [PERSON] та його адвокат Максименко В.І. позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Адвокат відповідача пояснив, що в спірній квартирі ніхто не проживав до 2008 року, оскільки спадкодавець робив ремонт. Представник третьої особи Дніпропетровської дослідної станції інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України надав суду лист про розгляд справи без участі їх представника (а.с.136а-137). Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись зі спадковою справою №640/15 та наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст.316, 317, 319, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Встановлено, що 31 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] купив у [PERSON] 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 65,50 кв.м., житловою площею 41,90 кв.м. (а.с.94). Спірна квартира належала особисто [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER] виданим 03 червня 2004 року Дніпропетровською дослідною станцією інституту овочівництва і баштанництва на підставі розпорядження №11 від 26 червня 1981 року (а.с.96). Оскільки придбана квартира була в стані непридатному для проживання, [PERSON] провів в квартири капітальний ремонт, який узгодив із територіальною громадою, в результаті перебудови квартири, вона змінила свій вигляд і як результат, на підставі рішень Виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №199 від 21 листопада 2007 року (а.с.155), №89 від 21 жовтня 2009 року (а.с.157) та за №99 від 18 листопада 2009 року (а.с.156) [PERSON] набув право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] та отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 10 грудня 2009 року (а.с.159). [INFO] помер [PERSON] (а.с.62), після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. Заповітів [PERSON] не залишав. У передбачений ст. 1270 ЦК України строк, [INFO] син спадкодавця [PERSON] звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контри з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] (а.с.58), внаслідок чого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа №640/15 (а.с.61). Так, для перевірки наявності або відсутності родинних відносин між [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON], державним нотаріусом Кобрусєвою Л.В. був направлений позивачу лист-запрошення (а.с.66). Згідно до ч. 1, 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Згідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації (прописки) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України», вбачається, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження». Згідно до статті 3 Закону, реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Судом встановлено, що з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, ні позивач [PERSON] ні відповідач [PERSON] в спірній квартирі [ADDRESS], не проживали, особистих речей в квартирі не мали, жодних претензій з боку місцевої громади та органу міліції (поліції) з приводу права на проживання та перешкоджання проживання [PERSON] та [PERSON] не висловлювалось і будь-яких розслідувань не проводилось. [PERSON] з моменту придбання квартири [PERSON] та на день його смерті фактично не проживав в спірній спадковій квартирі, в родинних стосунках з померлим не перебував, що підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради, що зберігається в матеріалах спадкової справи (а.с.68). А з дослідженого судом оригіналу домової книги на спірну квартиру, встановлено, що в квартирі зареєстрованим значився лише [PERSON] (а.с.75-76). Що стосується участі [PERSON] у приватизації спірної квартири,то судом, у тому числі на підставі його пояснень у судовому засіданні, встановлено, що позивач на час приватизації в квартирі (де був зареєстрований) не проживав, власного майна не мав та не цікавився взагалі квартирою. Сама по собі реєстрація за певною адресою не підтверджує факт проживання особи за даною адресою, а відмітка у паспорті про реєстрацію не має значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. До того ж, позивачем не було надано суду підтвердження реєстрації в спірній квартирі на момент укладення договору купівлі-продажу квартири - 31 липня 2004 року, а сам він пояснив, що не пам'ятає подій того часу. Ні [PERSON] ні його батько за життя, будь-яких договорів найму (оренди) із позивачем не укладали, будь-яких прав на користування спірною квартирою позивач не заявляв. З моменту придбання квартири [PERSON], тобто з 31 липня 2004 року, тобто коли [PERSON] разом із своєю сім'єю вселився у придбану квартиру, пройшло понад тринадцять років, і жодного разу [PERSON] не з'явився в квартирі, участі в утриманні квартири та благоустрої не приймав, коштів на утримання квартири не надавав, і не заявляв будь-яких претензій на право проживання в спірній квартирі. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До того ж, норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Аналізуючи вищевикладені норми закону, суд прийшов до висновку, що на позовні вимоги заявлені [PERSON] розповсюджується загальна позовна давність, перебіг якої почався з моменту ,коли відбулась приватизація квартири або передача квартири у власність [PERSON] у випадку, якщо він не був обізнаний про приватизацію квартири, а це - 2004 рік. [PERSON] проживав в с. Олександрівка, в пересуванні не був обмежений, його правоздатність не була обмежена, об'єктивно міг дізнатись про те, що в квартирі проживає інша сім'я, що квартиру приватизовано братом і відчужено за договором купівлі-продажу. [PERSON] впродовж досить тривалого часу не намагався реалізувати свої права користувача квартири, а звернувся з позовом до суду тільки 30 листопада 2016 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], безпосередній учасник подій придбання спірної квартири впевнено впізнав і позивача, і відповідача, і представника позивача [PERSON] - сестру позивача, як осіб, що були присутні при укладенні договору купівлі-продажу квартири 31 липня 2004 року і були достеменно обізнані про укладення угоди, отримали від [PERSON] гроші за продану квартиру. А представник позивача [PERSON] безпосередньо приймала участь в укладенні угоди і за її вимогою ціна на квартиру була збільшена на еквівалент 500 доларів США. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] будь-якого майнового права на спірну квартиру не має, позивач не надав жодного підтверджуючого доказу своєї зацікавленості в проживанні в спірній квартирі та доказів порушень процедури приватизації спірної квартири. З боку позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання приватизації квартири незаконною, витребування квартири шляхом скасування у реєстрі прав власності запису та виселення слід відмовити у зв?язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed