Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила: позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]; призначити її опікуном малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]; та стягнути з неї аліменти на утримання її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], у розмірі 100% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з дати звернення до суду та до досягнення дітьми повноліття, на її користь. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона є бабусею малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Мати дітей, [PERSON], є її рідною донькою. Відомості про батька дітей внесені до свідоцтва про їхні народження на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, вихованням дітей не займається, схильна до вживання алкогольних напоїв, веде неупорядкований спосіб життя, покинула дітей на виховання і утримання позивача. З лютого 2018 року місце її знаходження невідоме. При цьому, [PERSON] є дитиною-інвалідом, має захворювання, що дає право на одержання державної соціальної допомоги на дітей інвалідів віком до 18 років. Відповідач не оформила документи на підтвердження юридичного статусу «Дитини- інваліда», хоча отримує державну соціальну допомогу і витрачає її на власні потреби. З родиною за місцем своєї реєстрації вона не проживає, місце фактичного її проживання не відоме, ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти. Тобто, створились умови, які шкодять інтересам дітей. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей матір'ю, свідомого нехтування нею своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення нею до своїх батьківських обов'язків. Ухвалою суду позовні вимоги [PERSON] про призначення її опікуном малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] - були залишені без розгляду. В судове засідання позивач не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій підтримала свої позовні вимоги і просила їх задовольнити, а розгляд справи закінчити без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомила. Відзиву на позов не подала. Представник Управління-служби у справах дітей Чечелівської районної у м. Дніпрі ради Медведєва В.О. в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила закінчити розгляд справи без її участі і зазначила, що підтримує позовні вимоги позивача про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив закінчити розгляд справи без його участі. Раніше в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача і просив задовольнити їх в повному обсязі. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, допитавши свідків, а також вислухавши думку дитини, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У судовому засіданні встановлено, що відповідач - [PERSON], [INFO], є матір'ю малолітніх дітей: -[PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження Серії [NUMBER], виданим 30.09.2009 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 995 від 30.09.2009 року (а.с.6); -[PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження Серії [NUMBER], виданим 12.04.2011 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 376 від 12.04.2011 року (а.с.7). Відомості про батька малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], записані на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 08.08.2018 року за № 00020729220 (а.с.59), а також наданими суду копіями актових записів про народження дітей за № № 995 і 376 відповідно (а.с.69-70). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Проте, судом було встановлено, що відповідач тривалий час свідомо нехтує виконанням своїх батьківських обов'язків стосовно своїх малолітніх дітей, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, не створює належних умов для розвитку природних здібностей, не готує до самостійного життя, матеріально не забезпечує, не цікавиться успіхами і життям дітей, тобто, ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків. Малолітні [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], проживають разом із своєю бабою по материній лінії, [PERSON], позивачем у даній справі, та дідом, [PERSON], третьою особою у даній справі, за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою від 05.08.2018 року (а.с.12), які (баба і дід) й займаються вихованням дітей, а також їхнім матеріальним і духовним забезпеченням. Вказана квартира належить позивачеві на підставі договору дарування частини домоволодіння від 07.05.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. і зареєстрованого в реєстрі за № 1615 (а.с.13). Зокрема згідно акту № 31обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за адресою: [ADDRESS], складеного 14.09.2018 року відповідальними особами Управління соціального захисту населення Чечелівської районної у м. Дніпрі ради, малолітні [PERSON] і [PERSON] знаходяться на повному матеріальному утриманні у бабусі, [PERSON], яка створила для них належні умови для проживання (а.с.11). Судом встановлено, що діти навчаються в Комунальному закладі освіти «Неповна середня загальноосвітня школа-інтернат № 2» Дніпровської міської ради, [PERSON] в 3-А класі, а [PERSON] в 1-А класі, що підтверджується довідками навчального закладу від 02.10.2018 року за № № 201-202 (а.с.21-22). Відповідно до інформації, наданої Комунальним закладом освіти «Неповна середня загальноосвітня школа-інтернат № 2» Дніпровської міської ради, вихованням дітей займається бабуся і дідусь. Рідні приділяють належну увагу і турботу щодо розумового розвитку дітей, цікавляться навчальними досягненнями онуки, систематично спілкуються з вчителями та вихователями. При цьому, судом встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], є дитиною-інвалідом внаслідок захворювання «верхній моно парез зліва із стійкими руховими порушеннями», що підтверджується медичним висновком № 43, складеним 15.11.2016 року Комунальним закладом «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 7» (а.с.24). Тобто, дитина потребує взагалі постійного і ретельного нагляду, що цілком ігнорується його матір'ю. Вищевказані обставини, зокрема щодо невиконання матір'ю дітей своїх батьківських обов'язків, підтвердили допитані в судовому засіданні наступні свідки: [PERSON], яка є сестрою позивача, вказала, що відповідач з самого дитинства робила, що хотіла і нікого не слухала, коли вона народила дітей, то від їх народження ними опікувалася їхня баба, позивач у справі, - годувала, лікувала, водила в лікарні, садочок, школу тощо, оскільки сама мати не бажала ними опікуватися. Вже більше, ніж пів року, її взагалі немає вдома і вона, навіть, не прийшла на день народження дитини, а також в школу, коли [PERSON] йшов в перший клас. Дітьми займаються баба з дідом і їхній дядько [PERSON], завдяки яким діти одягнуті, обуті, доглянуті, нагодовані. Вони мають окрему кімнату з усім необхідним, їм дарять хороші дорогі подарунки, зокрема [PERSON] її дядько подарував на день народження мобільний телефон. Їхні же біологічні батьки ними не опікуються. Також вказала, що нещодавно її бачив її (свідка) чоловік, який вказав, що відповідач виглядала як людина без постійного місця проживання, була брудною, погано вдягнутою, дуже схудлою, а на його зауваження щодо необхідності догляду нею за дітьми, вона вказала, що діти з бабою і за ними є кому доглядати. [PERSON], яка є сусідкою по двору, вказала, що дітьми опікуються і забезпечують всім необхідним позивач із своїм чоловіком - баба і дід дітей, з якими діти постійно проживають і проводять дозвілля. Відповідача вона востаннє бачила аж в серпні 2018 року і з того періоду по теперішній час вона її більше не бачила. Також дітьми займається їхній дядько [PERSON], який часто відводить і забирає їх зі школи, а також гуляє з ними. Крім того, відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок в даному випадку не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а носить рекомендаційний характер для прийняття судового рішення у спорі, який виник між сторонами та є одними із доказів у цивільній справі, оцінка якому має бути надана під час розгляду цивільної справи про позбавлення батьківських прав. Так, згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради від 17.01.2019 року за № 43, виходячи з інтересів дітей, враховуючи те, що поведінка матері є винною, вона злісно ухиляється від виховання дітей, матеріально їх не забезпечує, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] (а.с.51). Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (від 15 травня 2003 року, ратифікованої Україною 20 вересня 2006 року), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. А згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто, саме на батьків покладено обов'язок встановити та підтримувати контакт з дітьми та участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. А судом було встановлено, що матір не спілкується з дітьми, їхнім вихованням не займається, матеріально не забезпечує, не цікавиться успіхами та життям дітей, а насамперед їхнім здоров'ям, враховуючи, що менша дитина є інвалідом, що дає підстави вважати, що вона самоусунулася від виконання покладених на неї законом батьківських обов'язків. Статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Однак, в даній сім'ї мати не створила своїм дітям повноцінні і достойні умови життя, не забезпечує дітей належними житлово-побутовими умовами, духовним вихованням і підготовкою до самостійного життя, а також взагалі не намагається дбати про їхні потреби. Всім цим, як було встановлено судом, займаються баба і дід дітей, [PERSON] і [PERSON] відповідно. Таким чином, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає, що обставини, зазначені позивачем в її позовній заяві, знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду справи, у зв'язку з чим суд вважає обґрунтованими її позовні вимоги. При цьому, інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також положеннями ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Тому, в судовому засіданні була допитана малолітня [PERSON], [INFO], яка вказала, що живе разом з братом, а також бабусею, дідусем і дядьком, які виховують та доглядають їх з братом. Гуляє вона також з ними, вони ж відводять і забирають їх зі школи. Своїх батьків вона знає, але на питання суду - «чи є в неї батьки?», вказала, що батьків в неї немає. Зазначила, що востаннє бачила їх минулого року в школі і з того періоду більше не бачила, по телефону з ними не спілкується. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, з урахуванням всього вищевказаного, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. При цьому, судом також встановлено, що відповідач не забезпечує своїх дітей і добровільно допомогу на їхнє утримання не надає. Дитину утримують баба і дід - [PERSON] і [PERSON], з якими вони проживають. Відповідно же до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своїх дітей є не її правом, а її обов'язком. Так, відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. У зв'язку з вищевказаними положеннями чинного законодавства, з відповідача слід стягнути аліменти на утримання її дітей в судовому порядку. Позивач просила суд визначити аліменти на кожну малолітню дитину в розмірі 100% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Нормами же ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Під час розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, за яких відповідач не може надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) своїм дітям в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, який (розмір) буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку її малолітніх дітей та сприятиме нормальній їхній життєдіяльності, і гарантуватиме їм належний рівень життя, що повністю узгоджується з положеннями статті 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року. А також, згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Позивач звернулася до суду 15 листопада 2018 року. За таких обставин, з урахуванням положень ч. 2 ст. 182 СК України, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] аліменти на утримання її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], в розмірі 100% відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 15 листопада 2018 року та до досягнення дітьми повноліття, на користь [PERSON]. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей в межах суми платежу за один місяць. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1409 грн. 60 коп., з яких: судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру в сумі 704 грн. 80. (в частині позбавлення батьківських прав) і судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 704 грн. 80 коп. (в частині стягнення аліментів), оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved