Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

В лютому 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, в якій, позивач після неодноразового уточнення вимог 18.03.2020 року та 06.07.2020 року, просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо звільнення [PERSON] за ч.3 ст.38 КЗпП та визнати протиправним звільнення її за п.4 ст.40 КЗпП в зв`язку з недоведеністю правомірності звільнення роботодавцем, а також враховуючи порушення алгоритму звільнення працівника та терміну для застосування цього стягнення в вигляді звільнення; -визнати запис та дату в її трудовій книжці про звільнення недійсним, просила змінити підставу формулювання звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП, скасувати наказ про звільнення за п.4 ст.40 трудового договору з працівником [PERSON] за ч.3 ст.38 КЗпП; -визнати незаконними та скасувати Протокол №3 від 14.01.2019 року, Рішення профспілкового комітету від 15.01.2019 року, не враховувати голос головного інженера [PERSON] , залишити в силі рішення профспілкового комітету від 09.01.2019 та 11.01.2019; - перевірити належним чином чисельність профспілкової організації, членом якої була позивач, станом на 14.01.2019: чи був утворений в ній виборний орган, ким і коли він обраний, в якому складі, чи входив позивач до складу цього органу і на якій підставі, чи повноважним (правомочним) був склад профкому, який приймав рішення про надання згоди на звільнення позивача з роботи, чи була пропорційною численність працівників робочих професій та керівного складу та чи є обґрунтованим прийняте ним рішення; -стягнути з [PERSON] профспілкової організації відшкодування за завдану моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 18.11.1986 року вона працювала електромонтером цеху підстанцій в Енергогосподарстві КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР (колишнє Дніпропетровське трамвайно-тролейбусне управління), яке є структурним підрозділом КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР. Підприємство декілька разів змінювало своє найменування. Відповідач по декілька місяців затримував виплату заробітної плати, виплачував її тільки один раз на місяць впродовж багатьох років, декілька років не надавав позивачу як одинокій матері додаткову соціальну відпустку, не доплачував за прибирання усіх приміщень п/ст. та за суміщення, відповідач не ознайомив позивача з колективним договором, змушував виконувати роботу, не передбачену трудовими обов`язками, не надавав інформації щодо належних позивачу до виплати сум, переводив працівників на 12-годинний графік роботи без їх згоди, мали місце зміни істотних умов праці, про що працівники не були попереджені. Позивач скаржилась на дії відповідача до Головного Управління держпраці у Дніпропетровській області, яким підтверджено факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що вже є підставою для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП України. Вказує, що 26.10.2018 року та 01.11.2018 року вона на електронну адресу Енергогосподарства, а також 26.10.2018 та 06.11.2018 року засобами поштового зв`язку подала заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Але всі її звернення поштова служба відіслала на адресу КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР на пр. Нігояна, та ці відправлення йшли до роботодавця 13-14 днів. В своєму супровідному листі до заяви про звільнення вона вказала, чому не може прийти до керівництва особисто та підписати свою заяву в зв`язку з тим, що її безпосередні керівники довели її до гіпертонічного кризу та вона змушена звернутися до лікаря. Відповідач надав відповідь від 07.11.2018 року, де послався на порушення нею вимог законодавства щодо оформлення заяви про звільнення та повідомив про відсутність підстав для розгляду заяви. Позивач вважає, що заява нею оформлена та подана у відповідності з вимогами чинного законодавства. Вказує, що звільнення може бути здійснено без особистої присутності працівника, у неї закінчився лікарняний 31.10.2018 року, проте вона почувала себе незадовільно. В другій відповіді керівництво Управління знову зазначило, що у підприємства не виникло правового обов`язку звільняти позивача, та вона продовжує бути працівником підприємства. Вважаючи, що відповідач заборгував їй як одинокій матері, 52 дні соціальної відпустки за минулі роки, позивач написала заяву на електронну пошту відповідача про надання їй додаткової соціальної відпустки терміном 52 дні, а потім нехай звільняють. Відповідь вона не отримала. 20 грудня 2018 року вона направила відповідачу свій лікарняний, пропозицію про оплату лікарняного і заяву на відпустку вже звичайною поштою, але відповіді не отримала. 03 січня 2019 року направила на електронну адресу запит керівництву щодо звільнення, але також відповіді не отримала. 09 грудня 2018 року вона отримала з енергогосподарства лист від 22.11.2018 року, де зазначалося, що вона відсутня на робочому місці з 31.10.2018 року, та просили повідомити про причини невиходу на роботу, але вона вважала себе вже звільненою. В подальшому, 08.01.2019 на її електронну адресу надійшло повідомлення від профспілкового комітету Енергогосподарства про необхідність бути присутньою на засіданні профкому 09.01.2019 року в зв`язку зі звільненням її з роботи за п.4 ст.40 КЗпП, проте позивач хворіла на ГРВІ і не могла бути присутньою за засіданні профкому ні 9, ні 11 та 14 січня. Їй відомо, що профком два рази не давав згоди на її звільнення, а на третій раз таку згоду дав. З приводу визнання незаконними та скасування протоколу та рішення профспілкового комітету, позивач зазначала, що третє засідання проспілкового комітету проходило суто формально, присутні на ньому особи у своїх голослівних виступах порочили честь та гідність позивача, зазначаючи обставини, які не відповідали дійсності та не були підтверджені жодними доказами; під час проведення зборів була порушена пропорційність щодо членів профкому, окрім того, збори були неправомочними, оскільки на них були присутні лише 5 осіб. Окрім того, не можна стверджувати, що позивач була належним чином повідомлена про засідання комісії, все відбувалося за відсутності позивача, яка в той час хворіла. Позивач вказує, що протиправними діями профспілкового комітету їй заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінює в 20000 грн. В свою чергу, її трудові права постійно порушувалися, внаслідок дій та бездіяльності відповідача, вона не мала можливості більше року влаштуватися на іншу роботу, не мала матеріальних засобів до існування. На підставі викладеного позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 06 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі, визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 30.03.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 06 липня 2020 року, задоволено клопотання позивача та витребувано від КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР належним чином завірену копію або витяг з особової картки працівника [PERSON] та від Первинної профспілкової організації КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР Цехової профспілкової організації з правами профкому Енергогосподарства: - належним чином завірену копію подання адміністрації Енергогосподарства про звільнення з роботи електромонтера цеху підстанцій Енергогосподарства [PERSON] за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, - належним чином завірені копії протоколів, рішень від 09.01.2020 року та 11.01.2020 року профспілкового комітету Енергогосподарства, прийнятих на засіданнях профкому, якими були прийняті рішення відмовити роботодавцю щодо звільнення [PERSON] , - належним чином завірені копії документів про сплачені суми членських внесків члена профспілкової організації [PERSON] помісячно та загальну сплачену суму за період з 18.11.1986 року по 25.01.2020 року, - належним чином завірену копію статуту (Положення) Первинної профспілкової організації. Надіслані позивачем на електронну адресу суду заяви про уточнення позовних вимог від 13.07.2020 року, 13.08.2020 року судом до уваги не беруться, оскільки в порушення вимог ч.5 ст.49 ЦПК України, позивачем не було надано доказів надіслання їх копій іншим учасникам справи. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР надав на адресу суду відзив на позовну заяву позивача в редакції від 06.07.2020 року, у якій заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зазначив, що звільнення позивача відбулося згідно вимог чинного законодавства. Від третьої особи - первинної профспілкової організації КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР також надійшли на адресу суду пояснення по справі, у яких остання не погоджується з позовом, зазначає про відсутність підстав для його задоволення. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що щодо частини заявлених позовних вимог провадження у справі підлягає закриттю, з відмовою у задоволенні решти позовних вимог, у зв`язку з наступним. Відповідно до\~ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до вимог ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що позивач вже зверталась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська (200/1518/19) з позовними вимогами до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради про неправомірні дії роботодавця, стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за соціальну відпустку, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди та повернення трудової книжки, згідно яких просила: -розірвати в судовому порядку трудовий договір між нею та Комунальним підприємством «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 та статті 44 КЗпП України; -стягнути з відповідача на свою користь суму коштів, зокрема, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 25381 грн. 20 коп., -вихідну допомогу 28553 грн. 85 коп., -компенсацію за додаткову соціальну відпустку 11394 грн. 24 коп., -компенсацію за моральну шкоду 317118 грн., а всього на загальну суму 382447 грн. 29 коп.; -якщо роботодавець вже встиг видати наказ про її звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України та здійснив у трудовій книжці відповідний запис то визнати цей запис недійсним та дату звільнення; -змінити підставу формулювання звільнення саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України; -скасувати наказ про звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП (визнати недійсним); -зобов`язати відповідача видати новий наказ про припинення трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України та зобов`язати відповідача надіслати їй трудову книжку поштою на адресу її проживання. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року у справі 200/1518/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2020 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: -зобов`язано Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради надіслати [PERSON] її трудову книжку поштою на адресу проживання; -стягнуто з Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 35110 грн. 66 коп.; - моральну шкоду в розмірі 2000 грн.; -у іншій частині вимог відмовлено; -вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Згідно ухвали Верховного суду від 04 травня 2020 року у справі 200/1518/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2020 року. Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає. Таким чином, існує рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо звільнення [PERSON] за ч.3 ст.38 КЗпП та визнання протиправним звільнення її за п.4 ст.40 КЗпП, визнання запису та дати в її трудовій книжці про звільнення недійсним, зміни підставу формулювання звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП, скасування наказу про звільнення за п.4 ст.40 трудового договору з працівником [PERSON] за ч.3 ст.38 КЗпП. Пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо звільнення [PERSON] за ч.3 ст.38 КЗпП та визнання протиправним звільнення її за п.4 ст.40 КЗпП, визнаня запису та дати в її трудовій книжці про звільнення недійсним, зміни підставу формулювання звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП, скасування наказ про звільнення за п.4 ст.40 трудового договору з працівником [PERSON] за ч.3 ст.38 КЗпП - підлягає закриттю, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року у справі 200/1518/19 набрало законної сили та ухвалено з приводу спору щодо правомірності дій роботодавця при звільненні позивача, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Одночасно судом встановлено, що [PERSON] прийнята на роботу в Енергогосподарство МКП «Дніпропетровський електротранспорт» з 01.10.2003 року на посаду електромонтера тягових підстанцій, що підтверджується наказом № 080 від 01.10.2003 року, та відповідним записом в трудовій книжці. Судом також встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 30.07.2003 року № 32/11 створено Міське комунальне підприємство «Дніпропетровський електротранспорт» та затверджено його Статут. Рішенням Дніпровської міської ради від 15.02.2017 року № 64/18 змінено найменування комунального підприємства з Міське комунальне підприємство «Дніпропетровський електротранспорт» на Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради. Згідно з п.10 ч.1 ст.247 КЗпП України, виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації: надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Частина 4 статті 82 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як було встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року у справі 200/1518/19, позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин, при її звільненні з роботи був дотриманий порядок, передбачений трудовим законодавством, складено акти про її відсутність, також був направлений лист позивачу для дачі пояснень з приводу відсутності на роботі, при цьому, відповідач не мав змоги відібрати особисті пояснення позивача, так як остання тривалий час з 31.10.2018 по 25.01.2019 року без поважних причин не з`являлась на роботу. Сторонами не заперечується, що 26 грудня 2018 року відповідач направив профспілковому комітету Енергогосподарства КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР подання щодо надання згоди на звільнення [PERSON] відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Згаданим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року у справі 200/1518/19 також було встановлено, що 03 січня 2019 року профспілковий комітет підприємства направив позивачу повідомлення про запрошення на засідання профкому 09.01.2019 року о 10.00 год. з приводу її звільнення. Позивач отримала вказане повідомлення 08.01.2019 року, про що зазначила у позовній заяві, та про що наявні докази у матеріалах справи (а.с.67). 09 січня 2019 року відбулося засідання профспілкового комітету, але у зв`язку з неявкою [PERSON] вирішено провести повторне засідання профкому 11.01.2019 року, про що повідомити позивача. Позивач була належним чином повідомлена про засідання профкому 11.01.2019 року, засобами електронного листування, що не заперечується самим позивачем (а.с.68). 11 січня 2019 року позивач не з`явилась на засідання профкому, в зв`язку з чим його було перенесено на 14.01.2019 року на 09:00 год., що підтверджується протоколом № 2. 14 січня 2019 року о 09:00 год. відбулось засідання профспілкового комітету Енергогосподарства КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, на якому вирішено дати згоду роботодавцю на звільнення [PERSON] за прогули з 31 жовтня 2018 року по теперішній час згідно п.4 ст.40 КЗпП України. [PERSON] була відсутня на вказаному засіданні профкому. Як було встановлено зазначеним рішенням суду, про дату проведення третього засідання позивач також була повідомлена 11.01.2019 року, засобами електронного листування, що не заперечувалося самим позивачем. На засіданні профспілкового комітету розглядалося питання щодо отримання згоди роботодавцем Енергогосподарства КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР на звільнення електромонтера цеху тягових підстанцій [PERSON] за прогули з 31 жовтня 2018 року по теперішній час за ст. 40 п. 4 КЗпП України. Присутніми на засіданні були члени профспілкового комітету: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Запрошені: [PERSON] - начальник Енергогосподарства, [PERSON] - начальник цеху тягових підстанцій, [PERSON] - інспектор по кадрам. На підставі виступів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було надано згоду роботодавцю Енергогосподарства КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР на звільнення електромонтера цеху тягових підстанцій [PERSON] за прогули з 31 жовтня 2018 року по теперішній час за ст. 40 п. 4 КЗпП. Таким чином, засідання профспілкового комітету, на якому дана згода на звільнення [PERSON] , відбулося після повторної неявки позивача без поважних причин на засідання, про яке вона була належним чином повідомлена. У позовній заяві позивач стверджує, що вона не могла з`явитися на засідання профкому, оскільки хворіла на ГРВІ, однак належних та допустимих доказів в підтвердження своїх доводів не надала. Наказом № 02-к від 25.01.2019 року [PERSON] звільнено за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, з 25.01.2019 року, з дотриманням порядку, передбаченого ст.43 КЗпП. Що стосується вимог позову в частині визнання незаконними та скасування Протоколу №3 від 14.01.2019 року та Рішення профспілкового комітету від 15.01.2019 року, не враховувати голос головного інженера [PERSON] , залишення в силі попередніх рішень профспілкового комітету від 09.01.2019 та 11.01.2019, перевірки належним чином чисельності профспілкової організації, членом якої була позивач, станом на 14.01.2019: чи був утворений в ній виборний орган, ким і коли він обраний, в якому складі, чи входив позивач до складу цього органу і на якій підставі, чи повноважним (правомочним) був склад профкому, який приймав рішення про надання згоди на звільнення позивача з роботи, чи була пропорційною численність працівників робочих професій та керівного складу та чи є обґрунтованим прийняте ним рішення, суд зазначає наступне. У порядку цивільного судочинства відповідно до норм ст.15 ЦПК України суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають, зокрема, з трудових відносин. Трудові відносини полягають у відносинах працівників усіх підприємств, установ, організацій будь-якої форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, з фізичними особами. Нормами трудового законодавства, зокрема п.2,5 ч.1 ст.232 КЗпП України, передбачено, що в судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. Питання про зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу, питання застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, в межах наданих їм прав, за позовом [PERSON] уже вирішено у судовому порядку (згадане рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року у справі 200/1518/19). Питання про визнання незаконним рішення профкому, викладене в протоколі від 14.01.2019 року, [PERSON] не порушувала. За змістом Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в судовому порядку може бути оскаржено лише рішення профспілкового органу, в якому порушено вимогу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації. Відповідно до ч.6 ст.39 цього Закону рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Верховний Суд України в ухвалі від 03 березня 2010 року у справі 6-18825св08 та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 березня 2015 року у справі № 6-45386св14 виклали наступний правовий висновок щодо застосування вказаних норм права: оскільки спірне рішення профспілкової організації при вирішенні питання про звільнення працівника з роботи має рекомендаційний характер, законом порядок його оскарження не передбачений, правова оцінка цього рішення була надана при вирішенні іншої цивільної справи, його оскарження в судовому порядку не передбачено законом, отже, позов про визнання неправомірним рішення профспілки, оформлене протоколом не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. З урахуванням чого, провадження у справі, в зазначеній частині вимог позову, також підлягає закриттю. Щодо стягнення з [PERSON] профспілкової організації відшкодування за завдану моральну шкоду, та обраного позивачем способу захисту та змісту позовних вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1,3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, яких особа зазнала, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.5 вищезазначеної постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17, дійшла висновку, що суд, вирішуючи справу не може своїм рішенням установлювати права чи обов`язки третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] прохала стягнути 20000 грн., завданої моральної шкоди з «Цехової профспілкової організації» Енергогосподарства Первинної профспілкової організації КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, яка не є юридичною особою, однак відповідачем у позовній заяві було визначено КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР. Враховуючи викладене та беручи до уваги принцип диспозитивності судового процесу, щодо розгляду справи виключно в межах позовних вимог та принцип правової визначеності, заявлені позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн. з «Цехової профспілкової організації», яка взагалі не є самостійною юридичною особою та не є структурним підрозділом відповідача - КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР - не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача та виходять за межі завдань цивільного судочинства. За таких обставин, суд вважає за необхідне закрити провадження щодо частини позовних вимог та, в свою чергу, відмовити у задоволенні решти позовних вимог. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed