Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він з 26 серпня 1995 року по 05 травня 2006 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з відповідачем. Після припинення спільного проживання відповідач перешкоджала йому брати участь у вихованні дитини, бачитись та вільно спілкуватися з дитиною та був змушений звернутися до виконавчого комітету Тернівської міської ради для визначення йому способів участі у вихованні малолітньої доньки [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Тернівської міської ради № 169 від 12 червня 2013 року було визначено способи його участі у вихованні дитини, але зазначене рішення відповідач не виконує та чинить йому перешкоди. У звязку з чим просить суд ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача не чинити йому перешкод в спілкуванні з донькою [PERSON], [INFO], а також визначити способи: для оздоровлення [PERSON], [INFO], за місцем проживання або відпочинку [PERSON] в період з 01 червня по 15 липня кожного року, з обовязковим поверненням дитини додому після закінчення відпочинку; у дні відпустки за місцем проживання [PERSON] на чотирнадцять днів без врахування часу на дорогу, два рази на рік. Позивач надав до суду письмову заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Відповідач надала до суду письмову заяву, згідно якої не заперечувала проти задоволення позовних вимог, але просила визначити місце спілкування позивача з дитиною за адресою: [ADDRESS] у її присутності та лише за згодою дитини, а також просила розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області надав до суду письмову заяву, згідно якої проти задоволення позову не заперечував та просив розглядати справу за його відсутності. У звязку з чим, згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Ст.4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висвовків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.3, 14, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (дата підписання Україною 21.02.1990 року, дата ратифікації: 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією ж метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Згідно ст.15 Закону України Про охорону дитинства, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому законом. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Ст.151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на виховання дитини. Ст.153 СК України закріплено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке спілкування обмежене законом. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.ст.157, 157, 159 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджатиме нормальному розвиткові дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обовязковим до виконання. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоровя дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 26 серпня 1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 березня 2006 року (а.с.12). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом РАЦС Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області 05 травня 2006 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 57 від 05 травня 2006 року (а.с.13). Від спільного життя сторонни мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.10). Рішенням виконавчого комітету Тернівської міської ради № 169 від 12 червня 2013 року було розглянуто подані документи та заяву [PERSON], та визначено йому способи участі у вихованні малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.11). За місцем роботи та місцем проживання позивач характеризується позитивно (а.с.14, 15). Як вказувалося вище, відповідно до вимог ст.ст.3, 14, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачеві [PERSON] у спілкуванні з дитиною. Тому суд вважає за необхідне зобовязати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в спілкуванні з дитиною [PERSON], [INFO]. При цьому, в своїх заявах жодна зі сторін не зазначила, що дитина не бажає спілкуватися з батьком, та що батько погано ставиться до дитини. Думка малолітньої дитини з приводу позовних вимог в судовому засіданні не зясовувалася з метою запобігання негативного впливу на психічне та фізичне здоровя [PERSON], а аткож в врахуванням того, що особи, які беруть участь у справі, не наполягали на зясуванні думки малолітньої дитини з приводу позовних вимог. Вирішуючи питання про визначення способів спілкування батька [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], суд враховує те, що відповідач не заперечувала проти задоволення позовних вимог, та приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме - визначити наступні способи у виховані та спілкуванні з дитиною: для оздоровлення [PERSON], [INFO], за місцем проживання або відпочинку [PERSON] в період 01 червня по 15 липня кожного року, з обовязковим поверненням дитини додому після закінчення відпочинку; у дні відпустки за місцем проживання [PERSON] на чотирнадцять днів з врахуванням часу на дорогу, два рази на рік. При цьому суд вважає, що саме зазначені виді участі батька у вихованні дитини, будуть максимально відповідати принципам якнайкращого забезпечення інтересів дитини, передбаченим Конвенцією про права дитини, Законом України Про охорону дитинства та Сімейним кодексом України. В іншій частині - щодо неврахування часу на дорогу в час спілкування з дитиною, з метою недопущення зловживання позивача своїми правами, а також забезпечення належного виконання судового рішення в частині визначених строків спілкування з дитиною, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв»язку з тим, що питання про відшкодування судових витрат стороною позивача не ставилося та останній не наполягає на їх стягненні з відповідача, суд при ухваленні рішення зазначене питання не розглядає. На підставі викладеного,

Outcome: partial