Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просив: визнати недійсним заповіт, складений і посвідчений 21.08.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 4901, на користь [PERSON]; та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру № 90, розташовану в будинку № 24-а по вул. Робочій в м. Дніпрі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що він є сином [PERSON], який помер 06 травня 2015 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Раніше, 29.10.2003 року, батько розпорядився всім своїм майном і залишив на його ім'я заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 4-3564. Разом з тим, 30 вересня 2015 року, при зверненні до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], він був поставлений до відома про те, що на момент подачі заяви про прийняття спадщини, є інший заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 21.08.2013 року за реєстром № 4901, на ім'я [PERSON], сина сестри позивача - [PERSON]. До 2013 року батько був здоровою, життєрадісною людиною, влітку жив з сім'єю позивача у нього на дачі, де відпочивав і допомагав збирати врожай, проте влітку став безпричинно бігати по ділянці і прилеглої території, голосно співаючи пісні, пильно спостерігав з-за паркану за членами товариства і автомашинами, робив якісь помітки на папері з цього приводу, став непомітно для членів сім'ї вночі йти з дому і його потім довго шукали. Спочатку, для безпеки, позивач перевіз батька в свою квартиру, під постійний нагляд та догляд дружини, але поліпшення не наставало. Він надавав батькові посильну допомогу, доглядав за ним, так як через свій психічний стан він не міг себе в повній мірі самостійно матеріально і фізично обслуговувати. В свою чергу, відповідач зі своєю матір'ю батьку ніякої допомоги не надавали, за ним не доглядали і матеріально не допомагали. Після серйозної розмови на початку літа 2013 року, сестра заявила про те, що хоче забрати батька до себе, тому що нібито, хоче допомогти позивачеві через те, що йому, як інваліду, важко це робити, до того ж, в той час, вони з дружиною доглядали за маленькою онукою. Батька перевезли в його квартиру [ADDRESS]. При відвідинах батька позивач іноді спостерігав, як він в присутності членів сім'ї відправляв природні потреби в непристосованих для цієї мети місцях, став вести себе неадекватно. Поліпшень в поведінці батька не спостерігалося. Його прохання до сестри про направлення батька в спеціалізовану лікувальну установу закінчилися тим, що вона стала перешкоджати йому у зустрічах з батьком, потім перестала відповідати на його розпитування з приводу місця знаходження батька і його стану здоров'я, а потім зовсім заборонила дзвонити з будь-якого приводу і перестала відповідати на дзвінки. Лише окремі короткі зустрічі з відповідачем в цей період на вулиці, які були ним ініційовані лише для того, щоб отримати від позивача матеріальну допомогу, нібито для потреб батька і розповісти, що з дідусем все в порядку. У липні місяці 2015 року, через два місяці після смерті батька, позивачеві стало відомо від чужих людей про його смерть. Сестра відмовилася розповідати про причини його смерті і де він був похований, яке лікування і де отримував, з відповідачем відносини завжди носили швидкоплинний характер, ні сестра, ні відповідач не передали позивачеві копії правовстановлюючих документів на квартиру, щоб він зміг належним чином заявити про своє право спадкування, хоча б в частині прийняття обов'язкової частки, як непрацездатний син - інвалід, вони продовжують ховатися від нього і протидіють в отриманні копій документів на квартиру. Він вважає заповіт, складений його покійним батьком на користь відповідача, таким, що підлягає визнанню недійсним, а щодо його складання вважає, що відповідач і його родичі навмисно негативно впливали на батька з допомогою погроз і психічного тиску, з метою у будь-яку ціну заволодіти квартирою, що не дозволяли йому бачитися з батьком, всіляко обмовляли його, що йому потрібні тільки його гроші та квартира, і налаштовували спадкодавця проти нього. На його думку, складання заповіту не було добровільним бажанням спадкодавця, оскільки лише позивач мав з померлим дуже тісний зв'язок, тому він склав оспорюваний заповіт не по своїй волі, а в силу сформованих для нього несприятливих і вкрай невигідних обставин. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги останнього та просив задовольнити їх в повному обсязі з підстав, зазначених в уточненій позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача та просив відмовити йому в повному обсязі. При цьому, пояснив, що його вимоги є безпідставними, що підтверджується висновками проведеної повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Крім того, зазначив, що у 2003 році його дідусь - [PERSON] зазнав нападу від невідомих, коли вертався додому, отримав удар по голові, після чого перебував на лікуванні. Внаслідок цієї травми в нього почали виявлятись певні зміни у поведінці, вподобаннях, певні неточності у подіях, що малі місце до нападу, але він був орієнтований у своїй особистості, часі, памятав і впізнавав родину та друзів, та події, що його з ними звязували і мали значення, самостійно проживав у своїй квартирі та обслуговував себе. Він та його сімя часто навідували дідуся, проводили час разом, а його дідусь, в свою чергу, навідував їх забирав його зі школи. У тому ж 2003 році було складено заповіт на імя позивача. На початку літа 2013 року, у звязку з тим, що в дідуся почалось певне погіршення самопочуття, позивач запропонував йому пожити на його дачі, про що повідомив відповідача та його сімю. Дід погодився, у бесіді перед відїздом сказав матері відповідача - [PERSON], що так буде краще для нього, адже розумів, що вся його сімя перебуває на роботі, відповідач знаходився на навчанні у Харкові, а позивач зможе доглядати його впродовж всього дня. Дідусь взяв із собою всі свої документи та грошові збереження на побутові потреби та на випадок непередбачуваних витрат. Через декілька днів дід залишив дачу, де перебував з позивачем через те, як розповідав сам дід, оскільки вони намагалися заподіяти йому шкоду, та поїхав до своєї квартири, право на яку заявляє позивач. Але, потрапивши до неї, він побачив, що там вже мешкали донька та онука позивача, про що його останній не попередив і не запитав дозволу. Діда так боляче вразила ця ситуація що він, нікого не попереджуючи поїхав до своєї двоюрідної сестри у Харківську область, звідки до Дніпропетровська його привіз рідний брат. Саме брат діда сповістив відповідача та його сімю про виниклу ситуацію між позивачем та його дідом, а також про місцеперебування діда. По їх приїзду, мати відповідача, обурена такою ситуацію, що сталася з вини позивача, запропонувала останньому зустрітися за місцем проживання діда, куди і приїхали дід з братом. При цій зустрічі позивач разом зі своєю дружиною зневажливо кинули його матері всі документи, котрі дід брав із собою на їх дачу, залишок грошей, сказав, що він йому більше не батько та більше не потрібен, а ми можемо робити з дідом, що забажаємо. Таке зневажливе ставлення позивача до свого батька сильно похитнуло і без того слабке здоровя його дідуся, він дуже сильно переживав цю ситуацію і казав, що позивач хоче лише забрати його квартиру і заподіяти шкоди. Тому, він вважає, що саме ці обставини і призвели до того, що в період з 02.07.2013 року по 31.07.2013 року його дідусь перебував на лікуванні у ПНД ДЗ «СБЛ №1», де вони його навідували, на відміну від позивача. Дід перебував у пригніченому стані, і його дуже хвилювала ситуація, яка склалась в нього з позивачем, він повторював, що позивач хоче забрати в нього його квартиру та завдати шкоди. Але поступово кривда, яка була йому заподіяна позивачем почала відходити на другий план, з дозволу лікаря, він з матірю забирав дідуся до себе до дому, про що також є відповідні записи у медичних довідках, і починав помічати покращення його стану, повернення до активного життя. Після цієї ситуації позивач більше жодного разу не цікавився долею свого батька - не телефонував та не навідував. Твердження позивача про те, що мати відповідача забороняла йому дзвонити батькові або навідувати не відповідають дійсності. Також, той факт, що позивач дізнався про смерть батька лише через два місяці від сторонніх осіб, як він вказав у позовній заяві, спростовує його ж твердження про близькі стосунки із своїм батьком, та підтверджує зазначені відповідачем обставини стосовно того, що позивач не навідував і не підтримував зв'язок із своїм батьком. Також, зазначив, що твердження позивача про те, що спадкодавець, на час складання оспорюваного заповіту, перебував під впливом сторонніх осіб, підписував його зазнаючи примусу та через психічний стан не усвідомлював значення своїх дій - не відповідають дійсності. Третя особа в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомила. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вислухавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 06 травня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть [PERSON] І-КИ № 653702, виданим повторно 25.09.2015 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 3752 від 06.05.2015 року (а.с.10). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке, серед іншого, складається й з квартири [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ). Ще за життя, а саме 21 серпня 2013 року, [PERSON] склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 4901, в якому заповів належну йому квартиру [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) - [PERSON] (а.с.41). Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що [PERSON], позивач у даній справі, є рідним сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження [PERSON] І-ЯР № 120268 від 12.01.1958 року (а.с.7). Позивач вважає складений 21 серпня 2013 року його батьком заповіт, яким він заповів свою квартиру відповідачеві, - недійсним, оскільки заповідач на час складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а також на нього здійснювався тиск відповідачем та його родиною. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В свою чергу, відповідач заперечував проти тверджень позивача та зазначав зворотні твердження щодо обставин життя спадкодавця та складання ним оспорюваного заповіту. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні, окрім позивача та відповідача, були допитані свідки з приводу обставин, які мають значення для правильного, повного та обєктивного вирішення даного спору. Зокрема, в судовому засіданні були допитані свідки, які пояснили наступне: Свідок [PERSON], яка є сусідкою спадкодавця, і яка вказала, що вони товаришували з [PERSON], характеризувала його порядною, поважною людиною. Зазначила, що він самостійно ходив за покупками. Про наявність психічних розладів вона нічого не повідомляла, вважала спадкодавця нормальною людиною, хоча саме вона викликала йому швидку для госпіталізації, але деталей вона не памятає. Свідок [PERSON], колишня дружина спадкодавця, і яка вказала, що [PERSON] до лікарні жив один, після падіння (травми кінцівки) у 2015 році останні місяці жив у неї (свідка). Після квартирної сварки у 2013 році [PERSON] усвідомлено хотів переписати заповіт на онука. У день укладання заповіту вона (свідок) особисто його не бачила. Хоча спілкувалась з ним після укладання заповіту, на її думку він був абсолютно нормальною психічно здорового людиною, самостійно себе обслуговував, користувався банківською карткою, навчав її (свідка) користуватись банкоматом тощо. Також, підтвердила факт лікування [PERSON] у психоневрологічній лікарні з «нервовими розладами після травми голови». З її слів рекомендовані таблетки він приймати відмовлявся, хоча донька купувала йому препарат. Після виписки він лікувався 10 днів з гіпертонічним кризом, коли йому стало погано він зателефонував їй (свідкові), а потім викликав лікарів, тобто орієнтувався в тому, що потрібно робити в певній ситуації. Свідок [PERSON], яка є донькою спадкодавця, і яка вказала, що батько, не дивлячись на свій стан здоровя, був соціально адаптованим. Підтвердила факт його лікування в психоневрологічному закладі через те, що «батькові щось привиділось», лікар казав, що можливо це сталось на фоні високого тиску. В подальшому психічні розлади у [PERSON] вона заперечувала. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тому, для встановлення обставин, чи міг [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та чи міг він керувати ними на час складання заповіту, а саме станом на 21 серпня 2013 року, оскільки для цього необхідні спеціальні знання, у даній справі була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза. За результатами проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи, Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради був складений відповідний висновок судово-психіатричної експертизи № 19 від 15.09.2016 року, згідно з яким комісія прийшла до висновку, що [PERSON] під час складання заповіту 21.08.2013 року виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку складного ґенезу, через що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 21.08.2013 року (а.с.103-105). В той же час, оскільки під час складання вищевказаного висновку експертом не були враховані покази свідків, які були допитані в судовому засіданні, пояснення яких могли вплинути на результат експертного висновку, у даній справі була проведена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза. За результатами проведеної повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, з урахуванням показів свідків, а також змісту медичних карток спадкодавця, Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України був складений відповідний висновок судово-психіатричної експертизи № 50 від 28.11.2017 року, згідно з яким комісія прийшла до наступних висновків: [PERSON] з липня 2013 року і на момент підписання заповіту 21.08.2013 року виявляв ознаки органічних психічних розладів складного ґенезу (судинно-травматичного) з незначним когнітивним зниженням; 2.За своїм психічним станом [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними в момент підписання заповіту від 21.08.2013 року. 3.Матеріали справи не містять достовірних відомостей про прийом [PERSON] будь-яких препаратів, які б мали вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними (а.с.195-201). Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, проведеною у справі повторною посмертною судово-психіатричною експертизою, не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а навіть навпаки зроблено висновок, що за своїм психічним станом він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними в момент підписання заповіту. Згідно з ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2011 року, від 16 травня 2011 року та від 02 листопада 2011 року, постановлених у справах про подібні правовідносини, зазначено, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. При цьому, висновок судово-психіатричної експертизи № 19 від 15.09.2016 року, складений за результатами проведеної комісійної повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, не ґрунтується на припущеннях. У звязку з вищевказаним, твердження позивача та його представника, щодо не можливості спадкодавця в момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та те, що він не міг керувати ними, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час розгляду даної справ. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання права власності та визнання заповіту недійсним. Крім того, оскільки позивачеві відмовлено в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати також не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed