Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

В лютому 2015 року заступник прокурора м.Чернігова звернувся з позовом в інтересах [PERSON], в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 17 березня 2015 року позов задоволено частково. Виселено [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] по 243,60 грн. судового збору з кожного на користь держави. В апеляційній скарзі [PERSON], [PERSON] просять скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 17 березня 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення прийняте без додержання норм матеріального права та процесуального права. Так, апелянти зазначають, що судом не враховано той факт, що сторони проживають в окремих кімнатах, не заважають проживати один одному; що відповідачів жодного разу не було притягнуто до адміністративної чи іншої відповідальності; сторони ведуть спільне господарство, спільний побут. Крім того, судом не враховано, що відповідачі здійснюють догляд за позивачем, оскільки остання страждає певними хронічними захворюваннями. Судом не враховано положення ч.4 ст.9 ЖК України, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку апелянтів, розгляд справи проведено судом упереджено. В судовому засіданні апелянти підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Прокурор та позивач в судовому засіданні послалися на безпідставність апеляційної скарги і просили відмовити в її задоволенні, надавши письмові заперечення. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеній нормі рішення суду першої інстанції не відповідає. Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. По справі судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірної квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.10) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11). У спірній квартирі також зареєстровані син [PERSON] - [PERSON], 1966 року народження, невістка - [PERSON], 1960 року народження та онук позивача - [PERSON],1991 року народження, що підтверджується довідкою ОЖБК м.Чернігова № 3081 від 09.02.2015 року (а.с.12). Позивач неодноразово, а саме 01.07.2012, 10.09.2013, 24.09.2013, 17.10.2013, 17.11.2013, 11.12.2013 та 28.07.2014 зверталась до органів внутрішніх справ з приводу сварок, які, на її думку, вчиняв її син [PERSON] Дані звернення були розглянуті. Так, по заяві від 01.07.2012 винесена постанова від 03.07.2012 про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України, по заявах від 10.09.2013, 24.09.2013, 17.10.2013, 17.11.2013, 11.12.2013 дільничним інспектором міліції ВДІМ ЧМВ УМВС області видані висновки від 01.10.2013, 07.10.2013, 14.11.2013, 07.12.2013, 09.01.2014, в яких вказано, що з [PERSON] проведені профілактичні бесіди та винесені протоколи офіційного застереження про недопущення протиправних дій відносно [PERSON] (13-18). За заявою від 20.08.2014 проведення перевірки закінчено за письмовою заявою [PERSON] (а.с.19).З моменту останнього застереження минуло більше року. Тричі (15.02.2014, 15.03.2014 та 09.05.2014) позивач [PERSON] зверталася до органів внутрішніх справ із заявами про вжиття заходів щодо відповідача [PERSON] В заявах від 15.02.2014 та 09.05.2014 [PERSON] скаржилася на сварки, які вчиняє [PERSON], а в заяві від 15.03.2014 скаржилася на те, що [PERSON] «постійно на кухні кладе ніж і заявниця вважає, що невістка хоче використати даний ніж проти неї». Відповідно до висновків, винесених дільничним інспектором міліції ВДІМ ЧМВ УМВС області 09.03.2014, 01.04.2014 та 22.05.2014 з [PERSON] були проведені профілактичні бесіди щодо недопущення протиправної поведінки відносно [PERSON] Протоколи офіційного застереження про недопущення протиправних дій [PERSON] не виносилися (а.с.20-22). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що систематичне порушення відповідачами правил співжиття, які роблять неможливим спільне проживання з ними позивача, а також застосування до них заходів запобігання, які виявилися безрезультатними і не вплинули на поведінку відповідачів, підтверджується належними доказами, які відповідачами не спростовано, а тому вважається доведеним, а тому в силу положень статей 116, 157 ЖК України відповідачі підлягають виселенню. Посилання прокурора на норми ЦК, як додаткові підстави для виселення відповідачів, суд першої інстанції вважав зайвим в силу ст.9 ЖК УРСР. З такими висновками суду першої інстанції щодо виселення відповідачів погодитись не можна, оскільки цих висновків суд дійшов при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Частиною 4 ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст.109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з ч.1 ст.116, 157 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З матеріалів справи вбачається, що відносно [PERSON] востаннє заходи попередження були застосовані 09.01.2014, а щодо [PERSON] - 22.05.2014. З моменту останньго застереження, що винесено [PERSON] пройшло більше року. Дані щодо антигромадської поведінки відповідачів після застосування до них заходів попередження з боку органу внутрішніх справ відсутні. В заяві від 15.01.2015 на ім'я прокурора м. Чернігова Криворучка А.М. заявниця [PERSON] вказувала на протиправні дії з боку відповідачів, які вже мали місце, через які вона зверталася до міліції, і за якими вже були вжиті відповідні заходи впливу, однак ця заява не містить інформації, що після вжиття заходів попередження поведінка відповідачів не змінилася і вони знов порушили правила співжиття (а.с.6). З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що є всі підстави для виселення відповідачів із спірної квартири. Підстави для виселення відповідачів на підставі статей 316, 317, 319 та 391 ЦК України, на які послався прокурор в позові, також відсутні, оскільки позивач продовжує проживавати у власній квартирі. Між сторонами склався певний порядок користування квартирою, при цьому позивач займає дві кімнати, а відповідачі - одну. Перешкоди в користуванні квартирою відповідачі не створюють. З 23.04.2015 відповідач [PERSON] (після розірвання 04.04.2015 шлюбу з [PERSON]) зареєструвалася за адресою [ADDRESS] Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: dismissed