Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення суми авансу. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами. 16.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS]; при цьому сторони визначили вартість будинку - 98000 доларів США. Будинок належить на праві приватної власності [PERSON]. Згідно з досягнутою сторонами угодою [PERSON] повинна була до 16.07.2014 року продати позивачеві вказаний житловий будинок. За твердженнями [PERSON], відповідач отримала від нього гроші в сумі 40000,00 грн., а 14.08.2013 року позивач передав [PERSON] ще 7500,00 грн.. [PERSON] виконав частину ремонтних робіт в будинку відповідача - поставив паркан, провів водогін. Як зазначає [PERSON], на теперішній час [PERSON] вимагає від позивача повернути їй ключі від будинку та відмовляється повертати йому отриманий аванс. Позивач повідомляє, що нотаріальне посвідчення і державна реєстрація договору купівлі-продажу будинку, який мав бути укладений між [PERSON] та [PERSON] , не відбулася. [PERSON] вважає, що передана ним відповідачу сума 47000,00 грн. не є завдатком, а є авансом на підставі ч.2 ст. 570 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами так і не був укладений. Зважаючи на відмову відповідача повернути суму авансу, [PERSON] звертається до суду за захистом своїх майнових прав та просить стягнути з [PERSON] кошти в розмірі 47000,00 грн., а також сплачений судовий збір та витрати на отримання правової допомоги в розмірі 1000,00 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] (а.с. 24,25) заявлені вимоги підтримали повністю, на підтримання своєї позиції навели аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили вимоги задовольнити, стягнувши з [PERSON] суму авансу та поклавши на неї судові витрати. Відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи судом, проте для участі в судовому засіданні не прибула, уповноважила на представництво своїх інтересів в суді [PERSON](а.с.18,19,20,21). Судом визнавалась обов'язковою присутність в судовому засіданні відповідача для надання особистих пояснень, однак [PERSON] для участі в судовому засіданні не прибула, за твердженнями її представника, через похилий вік та незадовільний стан здоров`я; представником відповідача проте не були надані до суду будь-які документи на підтвердження стану здоров'я [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON], вказуючи, що, на його думку, отримані [PERSON] грошові кошти є сумою завдатку, оскільки саме про це існує письмова угода між сторонами від 16.07.2013 року; договір купівлі-продажу нерухомого майна не було укладено з вини [PERSON], який не погодився із заздалегідь визначеною ціною будинку, отже, отримана сума завдатку має залишатись у [PERSON]. [PERSON] в листопаді 2015 року було подано зустрічний позов, в червні 2016 року викладено зустрічну позовну заяву в новій редакції(уточненій). Відповідач зазначає, що між нею та [PERSON] було досягнуто згоди щодо купівлі-продажу житлового будинку, [PERSON] через свою необізнаність у приписах законодавства вважала, що цей договір є кінцевим документом, передала позивачеві ключі від будинку та дозволила ним користуватись на свій розсуд, зокрема, [PERSON] була розпочата перебудова цього об'єкта нерухомості. [PERSON] вважає, що сторони розуміли предмет і спрямованість укладеного договору, виконали всі умови. Відповідач визнає, що сторони допустились порушення форми договору, не здійснивши його нотаріального посвідчення, однак посилається на передбачену чинним законодавством можливість визнати такий договір дійсним. [PERSON] у зустрічному позові просить суд визнати дійсним договором угоду про завдаток, укладену між [PERSON] та [PERSON] 16.07.2013 року. [PERSON] був залучений судом для участі в цивільній справі як третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, неодноразово викликався до суду, однак за викликом не прибув, будь-яких заперечень проти первісного та зустрічного позову не висунув, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що [PERSON] дійсно є близьким родичем [PERSON], на теперішній час він виїхав на працевлаштування за межі України, місце перебування цієї особи відповідачу не відоме. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши подані сторонами письмові матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(ст. 60 ЦПК України). Згідно зі ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 16.07.2013 року між [PERSON] як «покупцем» та [PERSON] як «продавцем» в м. Красний Лиман Донецької області було укладено угоду про завдаток(а.с.4). Учасники угоди при цьому керувались нормами ст. ст. 570,571 ЦК України, про що зазначено в преамбулі угоди. Угода оформлена з використанням друкованого та рукописного (чорнилом темного кольору) тексту. Згідно з названою угодою сторони зобов'язались до 16.07.2014 року здійснити повний розрахунок, підписати та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості, розташованого за адресою [ADDRESS]. Сторони визначили, що ціна вказаного об'єкта нерухомості, за якою покупець зобов'язується його продати, а покупець - купити, становить 98000,00 грн., на момент підписання угоди еквівалентно 12000 доларів США. За змістом п.3 вказаної угоди на підтвердження своїх зобов'язань укласти договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості покупець передав, а продавець прийняв суму грошових коштів, яка є завдатком і становить 40000,00 грн.. У разі не укладення договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості в установлений умовами угоди строк з причин, що залежать від продавця, останній зобов'язаний повернути подвійну суму завдатку. У раз не укладення договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості в установлений умовами угоди строк з причин, що залежать від покупця, сума грошових коштів залишається в розпорядженні покупця. Фактична передача об'єкта нерухомості покупцеві має бути здійснена після повної оплати, зняття з реєстрації (виписки) всіх осіб, що проживають в будинку (п.5 угоди). Згідно з п.17 вказаної угоди «додатковими умовами є …ремонтно-будівельні роботи і проживання, внесена 7500 грн. ….14.08.13»(а.с.4, зворотній бік аркуша). Угода підписана як «покупцем» [PERSON] та як «продавцем» [PERSON]. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 04.08.2011 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (№ за реєстром 2200), [PERSON],[INFO], отримала у спадщину після смерті рідної сестри [PERSON],1927 р. н., житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS](а.с.62). Те ж саме підтверджено витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 27707935 від 04.08.2011 року(а. с. 63), витягом про державну реєстрацію прав КП «БТІ» м. Слов'янськ № 31044948 від 22.08.2011 року (а. с. 64). Як вбачається зі змісту інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 46834562 від 03.11.2015 року житловий будинок за адресою [ADDRESS], на час звернення позивача до суду належить на праві власності відповідачу за первісним позовом (а. с. 118). Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Нормами ст. 571 ЦК України визначено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. За змістом ст. 546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення зобов'язання. Зобов'язанням визнається правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч.1 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, угода про завдаток від 16.07.2013 року, на яку посилаються сторони, є правочином. За змістом ст. 203 ЦК України однією з вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, вважається вчинення правочину у формі, встановленій законом. Згідно з ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 218 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК України). За угодою від 16.07.2013 року сторони цієї угоди зобов'язались здійснити повний розрахунок, підписати та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості, визначили ціну такого об'єкта та строк виконання зобов'язань, заздалегідь визначили сутність майбутнього договору, що мав би опосередкувати перехід права власності на майно. Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦПК України попереднім договором є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. З огляду на принцип свободи договору, визначений ст. ст. 3,6, 627 ЦК України сторони вправі поєднати в одному договорі як письмовому документі суттєві риси кількох видів договорів, передбачених законом. Таким чином, суд вважає угоду від 16.07.2013 року попереднім договором, однією з умов якого була сплата суми завдатку. Нормами ст. 635 ЦК України визначено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Учасники угоди від 16.07.2013 року мали намір в майбутньому укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відтак, угода від 16.07.2013 року, на яку посилаються сторони, мала бути укладена в письмовій формі і посвідчена нотаріально. Відповідно до ч.1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст. 640 ЦК України). Згідно із ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Зважаючи на це, суд приходить до висновку, що угода від 16.07.2013 року, на яку посилаються сторони, є нікчемним договором через недотримання встановленої законом форми договору. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, за загальним правилом, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Позивач за первісним позовом та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні визнали факт передачі [PERSON] та отримання від нього [PERSON] грошових коштів в розмірі 40000,00 грн. за угодою від 16.07.2013 року. Отже, застосовуючи наслідки недійсності нікчемного правочину, суд стягує вказану суму коштів з відповідача на користь позивача. Користування житловим будинком, належним на праві власності відповідачу, [PERSON] на час вирішення цивільної справи вже припинив, що визнається обома сторонами спору. З приводу вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на його користь коштів у розмірі 7500,00 грн., які начебто були передані позивачем відповідачеві додатково 14.08.2013 року суд зазначає наступне. Згідно з п.17 угоди від 16.07.2013 року «додатковими умовами є …ремонтно-будівельні роботи і проживання, внесена 7500 грн. ….14.08.13». Однак ні позивачем, ні відповідачем, ні їхніми представниками не було надано до суду жодних доказів на підтвердження факту здійснення певною стороною ремонтно-будівельних робіт, їхньої вартості, вказаною угодою від 16.07.2013 року не було визначено будь-якої вартості проживання позивача в належному відповідачу будинку, навпаки передбачалося, що «фактична передача об'єкта нерухомості покупцеві має бути здійснена після повної оплати, зняття з реєстрації (виписки) всіх осіб, що проживають в будинку», чого так і не було здійснено взагалі. Дописування у тексті п.17 угоди «додаткових умов» відбулося майже через місяць після укладення угоди (14.08.2013 року), таке дописування не було застережене підписами учасників угоди. Таким чином, суд відмовляє позивачеві [PERSON] у задоволенні цієї частини його вимог. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору завдатку дійсним суд звертає увагу на таке. Як вбачається з преамбули угоди від 16.07.2013 року, вона була укладена між [PERSON] як «покупцем» та [PERSON] як «продавцем», посвідчена підписами цих осіб. При цьому угода стосувалась майбутнього розпорядження нерухомим майном, право приватної власності на яке належить [PERSON] (а. с. 118). Позивач та представник відповідача в судовому засіданні пояснили, що в даному випадку [PERSON] діяв як представник власниці майна [PERSON]. Згідно з ч.3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Але сторонами не було надано до суду жодних документів на підтвердження наявності у [PERSON] повноважень представляти [PERSON] у відносинах з іншими особами. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відтак, на думку суду, укладаючи угоду від 16.07.2013 року, [PERSON] діяв без належних повноважень від імені [PERSON] та спрямовував свої дії на розпорядження майном [PERSON] без таких повноважень. Суд знову звертає увагу на недотримання учасниками угоди від 16.07.2013 року форми правочину, встановленої законом - письмова, нотаріально посвідчена. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Позивачем та відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження ухилення будь-кого з учасників угоди від її нотаріального посвідчення. Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує наступним чином. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн. та 243,60 грн.(а.с.2,9); відповідачем [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн. за подання зустрічного позову (а. с. 61). Враховуючи часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з урахуванням критеріїв пропорційності суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним витрати щодо сплати судового збору в розмірі 615,41 грн.. До судових витрат також належать витрати на правову допомогу. Між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги (а. с. 24) та надано до суду фотокопію квитанції про сплату коштів у розмірі 2500,00 грн. з призначенням платежу «за представительство интересов в горсуде» (а.с.7). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У наданому позивачем примірнику договору не визначена вартість послуг щодо надання адвокатом правової допомоги, позивач не надав до суду оригіналу квитанції про сплату таких витрат, не надав розрахунку зазначених витрат та акта виконаних робіт. Зміст та якість фотокопії згаданої квитанції не дозволяє суду упевнитись в тому, що кошти були сплачені [PERSON] саме за отримання правової допомоги при розгляді цивільної справи № 236/3262/16-ц в Краснолиманському міському суді Донецької області. За таких обставин суд вважає недоведеним позивачем розмір здійснених ним витрат на отримання правової допомоги і відмовляє у задоволенні клопотання [PERSON] щодо компенсації йому таких витрат за рахунок відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial