Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

В лютому 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому вказував, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу подружжя за спільні кошти придбало майно, а саме: - автомобіль Mazda 3 SFN MT 2005 року виписку, реєстраційний номер [NUMBER]; - магазин, який розташований по [ADDRESS]; - магазин, який розташований по [ADDRESS]; - житловий будинок [ADDRESS]. Також в період шлюбу [PERSON] було отримано у власність земельну ділянку, площею 0,0390 га, розташовану по [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Вказуючи на те, що на даний час між сторонами існує спір щодо користування вищевказаним майном, а згода про добровільний його поділ між ними не досягнута, [PERSON], з урахуванням подальших уточнень та доповнень остаточно просив про поділ спільного майна в судовому порядку, а саме: про виділ у його особисту власність автомобілю Mazda 3 SFN MT 2005 року виписку, реєстраційний номер [NUMBER]; магазину, який розташований по [ADDRESS]; у особисту власність відповідача - магазину, який розташований по [ADDRESS], земельну ділянку, площею 0,0067 га, розташовану по [ADDRESS]. Решту майна поділити між сторонами в рівних частках за кожним. Крім того, в зв'язку з перевищенням частки відповідача в спільному майні подружжя просив стягнути з останньої компенсацію в розмірі 137 428 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 10.03.2017 року було прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому [PERSON], після уточнень, просила виділити у її особисту приватну власність: магазин, який розташований по [ADDRESS]; магазин, який розташований по [ADDRESS]; земельну ділянку, площею 0,0067 га, розташовану по [ADDRESS] та надану для обслуговування магазину за вказаною адресою, посилаючись на те, що обумовлене майно було придбано нею як фізичною особою - підприємцем за рахунок коштів, вилучених від здійснення підприємницької діяльності з метою запровадження господарської діяльності, отже не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інше майно просила поділити між сторонами в рівних частках за кожним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Разом з тим заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині виділення в її особисту власність магазинів, а також земельної ділянки, на якій розташований один з них, оскільки останньою не доведений факт набуття даного нерухомого майна за її особисті кошти. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] в частині поділу (в рівних частках за кожним) житлового будинку [ADDRESS], а також земельної ділянки, наданої для його обслуговування, визнали, не заперечуючи проти визнання даного майна спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, також зазначали, що оскільки за період шлюбу подружжя за спільні кошти придбало автомобіль Mazda 3 SFN MT 2005 року виписку, реєстраційний номер [NUMBER], останній підлягає поділу між сторонами, по ? частці за кожним. Позовні вимоги в частині виділення у особисту приватну власність [PERSON] магазину, який розташований по [ADDRESS], а також магазину, який розташований по [ADDRESS] разом з земельною ділянкою, наданою для його обслуговування підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених відповідачем у зустрічній позовній заяві. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Так, відповідно до ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п. 25 постанови Пленуму вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом з тим, у ст. 57 СК України наведені правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка. При цьому, той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Одними з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ст. 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбано за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, якій підпадає під регулювання ст.ст. 60,61 СК України. Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 18.05.2016 року в справі № 6-1327цс15. Як встановлено судом, 03.06.2000 року відділом РАГС Вознесенського міськвиконкому Миколаївської області зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Дане рішення набрало законної сили 11.10.2016 року. За період шлюбу сторонами було набуто (побудовано) житловий будинок [ADDRESS] (згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13.11.2015 року Вознесенським міськрайонним управлянням юстиції право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON]). Вказана обставина сторонами визнається та не оспорюється, а тому згідно ст. 60 СК України дане нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0390 га, розташованої по [ADDRESS] наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 27.02.2012 року Вознесенською міською радою Миколаївської області на підставі рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області за № 23 від 30.12.2010 року (право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON]). За такого, враховуючи, що обумовлена земельна ділянка була виділена у власність відповідачу для обслуговування побудованого за період шлюбу житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, тому, у одного з них, за ким визнається право власності на частку житлового будинку, в такій саме частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові №6-2710 цс15 від 16.12.2015 року. Також судом встановлено, що 17.10.2007 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області був посвідчений договір купівлі - продажу, відповідно до якого відповідач [PERSON], як приватний підприємець, придбала 7/100 часток вбудовано - прибудованого магазину, який розташований по [ADDRESS]. В подальшому, згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за № 244 від 14.09.2010 року, обумовленому майну було присвоєно окрему адресу: [ADDRESS]. 12.10.2010 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області на ім'я відповідача на дане майно було видано свідоцтво про право власності. З матеріалів справи вбачається, що позивач з 24.11.2006 року по 11.07.2014 року мав статус фізичної особи - підприємця, відповідач з 24.11.2006 року по даний час зареєстрована як фізична особа - підприємець. На час придбання вищевказаного майна кожна із сторін мала певні джерела доходу, що підтверджується звітом суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку [PERSON], довідкою про доходи [PERSON], виданою КП «Регспод». Разом з тим, факт набуття даного майна за рахунок належних подружжю коштів підтверджується заявою, наданою позивачем приватному нотаріусу при оформленні договору купівлі - продажу спірного майна (надання згоди на придбання майна). Про наявність такої заяви зазначено в тексті договору купівлі - продажу з посиланням на реєстровий номер, за яким ця заява посвідчена ([NUMBER]), та дату її посвідчення (17.10.2007 року). Даний договір підписаний сторонами, в тому числі набувачем майна - відповідачем [PERSON], тобто остання не могла не бути обізнаною щодо обставин складання відповідної заяви. Отже, магазин по [ADDRESS] перебуває в правовому режимі спільної сумісної власності подружжя. До спільної сумісної власності подружжя належить також автомобіль Mazda 3 SFN MT 2005 року виписку, реєстраційний номер [NUMBER] (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого Вознесенським ВРЕВ ДАІ в УМВС в Миколаївській області 01.11.2005 року, право власності зареєстровано за позивачем), оскільки протилежного в судовому засіданні не встановлено. При цьому, сама по собі обставина, що транспортний засіб був придбаний за кредитні кошти не свідчить про те, що дані кошти були особистою власністю позивача. Таким чином, оскільки будь - яких доказів про існування домовленостей між сторонами щодо майна, а також інших обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, за відсутності згоди сторін на присудження грошової компенсації, суд вважає, що їх частки у спільному майні є рівними, тому вищевказане майно підлягає поділу між сторонами по ? частці за кожним. Проте не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя магазин, який розташований по [ADDRESS], виходячи з наступного. Так, як вбачається з матеріалів справи, право власності на вказаний магазин, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 14.07.2009 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області, зареєстровано за відповідачем [PERSON] Даний магазин, згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 04.04.2008 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за № 32 від 30.01.2009 року, було побудовано, відповідно до рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради за № 173 від 24.11.2004 року. Вказаний об'єкт використовується відповідачем для здійснення своєї підприємницької діяльності, що було визнано сторонами в судовому засіданні. При цьому будівництво магазину здійснювалося відповідачем як фізичною особою - підприємцем, що слідує з договору № 11/12/08 від 26.12.2008 року про пайову учать (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста Вознесенська, угоди про відшкодування збитків від недоотримання коштів Вознесенською міською радою за фактичне землекористування суб'єктом господарювання від 03.12.2007 року, укладеного в подальшому договору купівлі - продажу земельної ділянки для обслуговування магазину (посвідчений 25.08.2011 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу), договорів, укладених з комунальними підприємствами щодо отримання комунальних послуг. Разом з тим, позивач [PERSON] не надав суду належних доказів на підтвердження здійснення будівництва даного спірного майна за спільні кошти подружжя, зокрема, враховуючи обсяг його доходів, відповідно до наданих доказів, обсяг доходів відповідача та кількість набутого подружжям майна. Між тим, відповідно до передбаченого ст. 10 ЦПК України принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Outcome: partial