Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Вимогами вказаного позову є визнання договору купівлі-продажу 1/4 частки у праві власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , укладеного 01.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] виконаним та дійсним. Визнання за [PERSON] права на ј частку у праві власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що придбана на підставі договору №1 купівлі-продажу від 01.05.2013 року, який укладений з [PERSON] . Вказані вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач є власником 1/4 частки вищевказаної квартири. 01.05.2013 року позивач уклала з відповідачем договір купівлі-продажу належної йому частки квартири, проте останній відмовився від нотаріального посвідчення як під час укладення договору, так і після цього. В процесі розгляду справи залучено до участі у справі в якості третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири [ADDRESS] від 01.05.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В решті вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10.11.2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 року судової палати у цивільних та господарських справах рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2016 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 10.11.2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2017 року призначено розгляд справи за позовною заявою позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання залучено до участі у справі у якості третьої особи: ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, відповідно до заяв від 12.03.2019 року та 24.06.2019 року, просить здійснювати розгляд справи у судовому засіданні без участі позивача. При цьому поштова кореспонденція була повернута без вручення з поштовою відміткою за закінченням терміну зберігання. Відповідач - [PERSON] в судові засідання не з`являвся причини неявки суду не повідомляв, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, шляхом направлення процесуальних документів за вказаною позивачем адресою, при цьому поштова кореспонденція була повернута без вручення з поштовою відміткою за закінченням терміну зберігання. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] та представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в судове засідання не з`явились причини неявки суду не повідомляли, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялись належним чином. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, №303-A, параграф 29). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 01.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] придбала у [PERSON] належну йому 1/4 частку квартири [ADDRESS] за 100 000 грн., що належить йому згідно Свідоцтва про право власності на житло від 07.05.2003 року. Згідно актів прийому-передачі грошових коштів та прийому-передачі ключів від 01.05.2013 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв грошові кошти в розмірі 100 000 грн.; [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла ключі від спірної квартири однак, до цього часу договір купівлі продажу нотаріально не посвідчений. Відповідно до мотивів позовної заяви нотаріально договір купівлі-продажу не посвідчувався через відмову відповідача. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з метою подальшого нотаріального свідчення договору купівлі-продажу частки від 01.05.2013 року, втім відповідач прохань позивача не виконує, відмовляє у цьому посилаючись на незадовільний стан свого здоров`я та брак часу. Такі дії відповідача порушують права позивача у зв`язку із чим вона не має можливості здійснити реєстрацію права власності на ј частку квартири, які набула на підставі договору купівлі-продажу від 01.05.2013 року. Як на підтвердження своїх вимог позивач наводить вимоги ч. 2 ст. 218 та ч. 2 ст. 220 ЦК України, відповідно до змісту яких вбачається, що якщо правочин, для якого законом встановлено його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна сторона вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального свідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири [ADDRESS] було укладено 01.05.2013 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 року N 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано. Отже, у даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати норму ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однак, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Встановлюючи факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору судом досліджувалась його заява від 28.04.2016 року, відповідно до змісу якої вбачається, що [PERSON] не має можливості йти з [PERSON] до нотаріуса для завірення договору купівлі-продажу, а також він не має коштів для оплати послуг нотаріуса. Також відповідно до довідок від 11.03.2016 року та 26.03.2016 року, наданих реабілітаційними центрами «Оазіс» та «Ренесанс», [PERSON] з 05.13.2013 року по 27.08.2013 року проходив курс реабілітації та з 20.02.2014 року по теперішній час (на час видачі довідки) знаходився на стаціонарному лікуванні, яке буде продовжуватися приблизно 3-4 місяці. Крім того, позивачем до матеріалів справи було долучено копію заяви [PERSON] від 20.03.2018 року, відповідно до якої останній категорично відмовляється йти до нотаріуса для укладення договорів купівлі-продажу його частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Жодної реабілітації на даний час не проходе та здатний самостійно приймати рішення. Разом з тим, позивачем в процесі досить тривалого розгляду справи не доведено, а судом не встановлено обставин неможливості здійснення [PERSON] нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у зв`язку із чим відсутнє безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. Жодних об`єктивних перешкод для нотаріального посвідчення договору (стан здоров`я, виїзд за кордон на постійне місце проживання, втрати будь-якого зв`язку позивача з відповідачем чи інше) судом не встановлено та з матеріалів справи не вбачається. Також не встановлено втрату можливості посвідчення договору купівлі-продажу саме на момент розгляду справи та ухвалення рішення. Крім того, як слідує із заяви відповідача від 20.03.2018 року, про розгляд справи останньому відомо та він вважає можливим вирішення спірного питання саме судом. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, позивач не довела в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Враховуючи те, що спірний правочин не породжує для сторін прав і обов`язків, відтак суд вважає, що правові підстави для визнання за позивачем права власності відсутні. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи на виконанні у ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві перебуває наказ №910/1547/13 виданий 05.11.2013 року Господарським судом м. Києва на примусове виконання рішення про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів в розмірі 40083,61 грн., а також два виконавчі листи від 22.09.2014 року №752/4720/14 та №752/4720/14 від 22.09.2014 року, які видані Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 30000,00 грн. і 1000,00 грн. відповідно. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2014 року з метою забезпечення позову в межах цивільної справи №752/4720/14 за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] , про визнання договорів недійсними та стягнення збитків було накладено арешт на спірну ј частку квартири [PERSON] , а згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на усе нерухоме майно відповідача накладено арешт згідно постанови державного виконавця від 20.01.2014 року у виконавчому провадженні № 41526074. Отже, з таких підстав вбачається, що майно, на яке позивач намагається зареєструвати своє право власності перебуває у арешті, який накладено органами ДВС під час проведення виконавчих дій зі стягнення заборгованості на користь Банку, та реєстрація такого права за позивачем унеможливить проведення подальших виконавчих дій з цим майном та стягнення коштів з відповідача на користь стягувачів: ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] за вищевказаними документами. На думку суду обставини укладення договору купівлі-продажу від 01.05.2013 року та реальне настання прав та обов`язків за вказаним договором позивачем не доведено, належних та допустимих доказів щодо вказаних обставин до суду не надано, існування такого договору є сумнівним та пояснюється лише намаганням відповідача будь-якою ціною уникнути відповідальності за зобов`язаннями перед стягувачами: ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Оскільки відсутні підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу частки квартири, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання права власності на це майно, оскільки визнання за позивачем права власності на частину квартири, яка належить відповідачу унеможливить проведення подальших виконавчих дій з цим майном та стягнення коштів з відповідача на користь третіх осіб: ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] за виконавчими документами, тому суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed