Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що в мережі інтернет він знайшов оголошення про продаж відповідачем трактору Jinma 264 Е за ціною 65000,00 грн. 20 жовтня 2017 року він приїхав до офісу відповідача з метою придбати транспортний засіб. Спочатку позивач підписав Договір № 0001/17 від 20 жовтня 2017 року на 1 аркуші паперу. У договорі було зазначено що він, на підставі п. 1 ст. 1.2 Договору № 0001/17 від 20 жовтня 2017 року просить надати йому транспортний засіб нижчезазначеної марки та моделі. Марка /модель транспортного засобу - Jinma 264 Е вартістю 65000,00 грн. Колір - синій. Додаткове обладнання - почва фреза 1 QQM-140 - 14000,00 грн. Всього: зі знижкою 75 000 грн. Тобто позивач, підписуючи даний документ, чітко зазначив свій намір купити саме міні трактор марки Jinma 264 Е за 65000,00 грн. та додаткове обладнання - почва фреза 1 ЦЦМ - 140 - 14 тис. грн. Всього: зі знижкою 75 000 грн. В подальшому відповідач надав позивачу платіжні реквізити на сплату авансу в розмірі 36 900 грн. Того ж дня, 20 жовтня 2017 року, позивач сплатив суму авансу та надав копію квитанції позивачу. Після цього був підписаний попередній договір № 0001/17 купівлі-продажу транспортного засобу від 20 жовтня 2017 року. Не надавши можливості позивачу вивчити умови договору, відповідач відразу ж надав останній листок на підпис. Після підписання договору позивач перевірив його умови та дізнався, що в попередньому договорі вказано інший транспортний засіб, а саме - JAC моделі S3 за ціною 369000,00 грн. Не погоджуючись з умовами підписаного попереднього договору позивач в приміщенні відповідача склав заяву про розірвання договору та повернення сплачених коштів та передав її менеджеру. Повторно заяву про розірвання угоди позивач відправив поштою до головного офісу у місті Харкові 26 жовтня 2017 року. Станом на дату звернення з позовною заявою до суду між сторонами відсутня домовленість щодо добровільного повернення коштів та відповідач уникає телефонних дзвінків позивача. Вказує, що умови Договору є не справедливими по відношенню до позивача. Вважає, що був введений представником відповідача в оману щодо характеру сплачених платежів, вищевказаний договір був укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», містить несправедливі умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності, що є підставами для визнання їх недійсними. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, відзив на позов не надав, підстав неявки в судове засідання не повідомив. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. 20 жовтня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Велес Авто» в простій письмовій формі укладено Попередній договір № 0001/17 купівлі-продажу транспортного засобу марки «Jac», модель «S3», 2017 року випуску. Згідно з п.1.1 договору сторони взяли на себе зобов'язання у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу, (надалі також як «Основний договір») на умовах, встановлених у цьому Попередньому договорі. Транспортний засіб (дані за текстом також як «Майно»), який Продавець зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження Покупцеві за Основним договором, та який являтиметься предметом Основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: марка «Jac», модель «S3», 2017 року випуску, інші характеристики синій (колір, пробіг тощо). За п.1.5 Попереднього Договору Сторони зобов'язуються укласти Основний договір 27 жовтня 2017 року за умови повного виконання ц. 2.1. цього Попереднього договору. Якщо на зазначену вище дату Майно не буде придбано Продавцем з метою його відчуження Покупцеві, то Сторони: визначили, що Основний договір буде укладено на 5 (п'ятий) день після придбання Продавцем Майна, про що останній зобов'язується повідомити Покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місій укладення Основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення Основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року. Згідно з п.1.6 Попереднього договору, істотні умови Основного договору: Продавець зобов'язується передати Майно у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти Майно та оплатити його вартість у сукупності 369 000,00 грн. Право власності на Майно переходить Покупцю з моменту сплати повної вартості Майна, зазначеної вище, на підставі Основного договору. Майно передається Продавцю з моменту сплати повної вартості Майна, зазначеної в цьому Попередньому договорі, після укладення Основного договору, якщо сторони не домовляться про інше при укладенні Основного договору. Відповідно до пп.2.1, 2.2 Попереднього договору, на підтвердження дійсних намірів Сторін на укладення Основного договору в момент укладення цього Попереднього договору Покупець перераховує на поточний рахунок Продавця грошові кошти в розмірі 36900,00 грн., а Продавець своїм підписом під цим Попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. Зазначена сума розцінюється Сторонами як аванс за Основним договором, а при оформленні Основного договору вартість Майна, що підлягає сплаті Покупцем, буде зменшена на суму, сплачену за цим Попереднім договором. У відповідності до п.3.1 Попереднього договору зміна, доповнення та розірвання цього Попереднього договору допускаються за взаємною згодою Сторін або за рішенням компетентного суду. В рахунок виконання умов договору позивачем 20 жовтня 2017 року сплачено на користь ТОВ «Велес Авто» платіж у розмірі 36900,00 грн., що підтверджується копією квитанції. Призначення платежу - сплата авансу згідно з попереднім договором № 0001/17 від 20 жовтня 2017 року. 20 жовтня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання попереднього договору № 0001/17 від 20 жовтня 2017 року та повернення сплаченої суми в розмірі 36900,00 грн. Відповіді на заяву позивачем не отримано. Також судом досліджено заяву - документ, адресований ТОВ «Велес Авто», який має назву договір № 0001/17 від 20 жовтня 2017 року, відповідно до якого [PERSON] на підставі п.1 ст.1.2 Договору № 0001/17 від 20 жовтня 2017 року просить надати йому транспортний засіб Jinma 264 Е за ціною 65000,00 грн. колір синій з додатковим обладнанням почва фреза 1 QQM-140 - 14000,00 грн. Водночас, даний документ сам по собі не може бути визнаний в якості допустимого, оскільки не містить підпису відповідача про його отримання, доказів його направлення відповідачу. З огляду на викладене, суд вбачає наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу порушення відповідачем при укладанні договору вимог законодавства, правомірності утримання грошових коштів, сплачених за договором. Вирішуючи вимоги позову суд виходить з таких норм законодавства. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з подальшими змінами (надалі Закон № 1023-ХІІ) за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з подальшими змінами (надалі Закон № 1023-ХІІ) за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно із ст. 1-1 Закону № 1023-ХІІ, цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З наведеного вбачається, що спірні правовідносини, які склались між сторонами підлягають регулюванню вказаним законом. Відповідно до ч. 2 Закону № 1023-ХІІ законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Таким чином, нормами законодавства встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі, товар, який продавець набуде у майбутньому. Як зазначено вище, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно зі ст.ст. 1011 - 1013 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії. З умов спірного договору вбачається, що ТОВ «Велес Авто» мало на меті укласти договір, предметом якого є послуга, направлена на підбір та подальшу купівлю транспортного засобу із визначеними параметрами, та розраховувало на покриття витрат, пов'язаних із вказаною послугою за рахунок позивача. Таким чином вбачається, що між сторонами укладено договір за умовами якого ТОВ «Велес Авто» (комісіонер) зобов'язався за дорученням позивача за плату вчинити правочин купівлі-продажу транспортного засобу від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 3 ст.6 та ст.627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закон № 1023-ХІІ підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оскільки ТОВ «Велес Авто» уклало з [PERSON] письмовий договір, який має найменування «Попередній договір №0001/17 купівлі-продажу транспортного засобу», а за його умовами ТОВ «Велес Авто» зобов'язалось надати йому послуги за його дорученням, а саме вчинити правочин купівлі-продажу транспортного засобу від свого імені, але за рахунок комітента, суд дійшов до висновку, що споживачу [PERSON] ТОВ «Велес Авто» надало інформацію необхідну для здійснення свідомого вибору про зміст договору у двозначний спосіб, а отже, підприємницька практика ТОВ «Велес Авто» є такою, що вводить в оману та, відповідно, є нечесною. Крім того, спірний договір не містить істотної умови - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками. Крім того, основний договір та додаток до нього містить відмінності щодо марки предмету лізингу. Частиною 6 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність визнання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Велес Авто» 20 жовтня 2017 року недійсним та в цій частині позов задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З наведеного вбачається, що оскільки судом визнано оспорюваний правочин недійсним, з ТОВ «Велес Авто» на користь [PERSON] слід стягнути сплачені ним на виконання договору грошові кошти в сумі 36900,00 гривень. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому судовий збір в розмірі 1280,00 грн. за одну позовну вимогу немайнового та одну позовну вимогу майнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved