Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівтранс» про визнання договору поруки недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Чернігівтранс» був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач передає у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 280000 грн., а останній зобов'язується їх повернути в порядку, передбаченому умовами договору. Також, 21.08.2014 року між нею та відповідачем був укладений договір поруки, згідно якого позивач зобов'язувалась солідарно або індивідуально відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником зобов'язань з погашення основної заборгованості, пені, збитків (у разі їх виникнення). Вказує, що пунктом 2.2 договору позики було визначено, що позика надається шляхом видачі готівки з каси підприємства за видатковим ордером, проте [PERSON] позику у зазначеній сумі не отримував, також жодного видаткового ордеру на підтвердження видачі з каси коштів йому видано не було. Оскільки, за змістом ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку у разі виникнення боргу та враховуючи те, що договір позики фактично є неукладеним, договір поруки не може мати юридичного значення, а тому підлягає визнанню судом недійсним. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 листопада 2016 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки не врахував їх положень, якими визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказує, що [PERSON] не отримував позику і жодних документів на її отримання не підписував. На підтвердження цього позивач заявляла в судовому засіданні клопотання про проведення почеркознавчої експертизи з приводу справжності підпису [PERSON] на оригіналі видаткового касового ордеру від 21.08.2014 року, який надав суду відповідач, проте судом у задоволенні клопотання було відмовлено. На її думку, оскільки кошти за договором позики не передавалися, то й договір поруки, який вважається похідним від основного зобов'язання є недійсним, а отже не несе жодних зобов'язань для [PERSON] Не погоджується [PERSON] і з рішенням суду в частині стягнення з неї на користь відповідача витрат на правову допомогу в зв'язку з перевищенням граничного розміру компенсації, що встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21 серпня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівтранс» і [PERSON], який працював водієм - експедитором в Товаристві, був укладений договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав у власність грошові кошти в сумі 280000 грн. та зобов'язувався повернути їх позикодавцю в порядку, передбаченому цим Договором, але в будь - якому випадку до закінчення строку позики, обумовленого пунктом 3 Договору. Позикодавець зобов'язувався надати позику протягом календарного дня з моменту підписання цього Договору шляхом видачі готівки з каси підприємства за видатковим ордером (а.с. 6-7). Згідно видаткового касового ордеру вказана сума позики була отримана позичальником 21 серпня 2014 року (а.с. 26). 21 серпня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівтранс» і [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого, поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно або індивідуально відповідати перед кредитором за належне виконання [PERSON] умов договору позики, укладеного 21.08.2014 року з ТОВ «Чернігівтранс», а саме погашення основної заборгованості, пені чи збитків (у разі їх виникнення, а.с. 8). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Статтею 548 Цивільного кодексу України встановлені загальні умови забезпечення виконання зобов'язання, зокрема, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, враховуючи характер поруки, який є залежним (похідним) від основного зобов'язання, в даному випадку від договору позики, а також те, що договір позики на час розгляду справи судом недійсним не визнаний, тобто є чинним, підстав для визнання поруки недійсною з підстав, заявлених позивачем в позові, не має. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив матеріали справи та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору поруки, укладеного ТОВ «Чернігівтранс» і [PERSON] в забезпечення виконання основного зобов'язання, визначеного договором безвідсоткової позики від 21.08.2014 року, а отже, обґрунтовано відмовив [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, що правочин не відповідає вимогам п.5 ст.203 ЦК України в зв'язку з тим, що [PERSON] позики не отримував і жодних документів на її отримання не підписував, оскільки він не є предметом розгляду даної справи, крім того, місцевим судом роз'яснювалось право [PERSON] на звернення до суду з позовом в загальному порядку з вимогою про визнання недійсним цього правочину. Проте, апеляційний суд погоджується з доводами [PERSON] стосовно перевищення розміру стягнення витрат на правову допомогу на користь відповідача з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 79, 84 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Згідно ч.2 ст.84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції Закону на день ухвалення судового рішення) визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою особою, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішення. Як свідчать матеріали справи, адвокат Блохіна Н.В. на підставі укладеного 15.08.2016 року договору про надання правової допомоги в рамках даної справи надавала ТОВ «Чернігівтранс» юридичні послуги, в перелік яких увійшло надання консультацій, що стосується визнання договорів поруки недійсними, на що було витрачено 2 години, юридичний аналіз позовної заяви та додатків до неї, на що було витрачено 2 години, а також здійснення представництва прав клієнта в судових засіданнях. Вартість робіт сторони оцінили в загальній сумі 5000 грн. (виходячи з того, що вартість однієї години праці склала 600 грн.). Так, в суді першої інстанції адвокат Блохіна Н.В. брала участь у судовому засіданні 23.09.2016 року, яке тривало 15 хвилин, у судовому засіданні 19.10.2016 року, яке тривало 9 хвилин та у судовому засіданні 08.11.2016 року, яке тривало 1 годину 42 хвилини, всього було витрачено на судові засідання 2 години 06 хвилин, а отже, вартість її праці, враховуючи законодавчо встановлений розмір відшкодування правих витрат, склала 1218 грн. (1450 грн. х 40 % х 2 години + 58 грн. (вартість 6 хвилин)). Вартість правової допомоги, наданої поза судовими засіданнями, виходячи з законодавчо визначеного розміру та того, що Блохіна Н.В. витратила 4 години, склала 2320 грн. (1450 грн. х 40 % х 4). Таким чином, враховуючи, що рішення судом першої інстанції ухвалено на користь відповідача, який поніс витрати, пов'язані з наданням правової допомоги та відповідно до закону має право на їх відшкодування, стягненню на його користь з позивача підлягає 3538 грн. (1218 грн. за участь в судових засіданнях і 2320 грн. за надання правової допомоги, наданої поза межами судових засідань). Виходячи з зазначеного, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, зокрема, правової допомоги, підлягає зміні шляхом зменшення стягнутої судом суми з 5000 грн. до 3538 грн. В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 листопада 2016 року підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial