Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

В липні 2015 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилаючись на наступні обставини. Позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Білогородка, вул. Святкова,11 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.02.2007 року, посвідчений приватний нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 15. 15.08.2014 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до договору про поділ майна подружжя житловий будинок № 11 ,що розташований по вул.Святкова в с.БілогородкаКиєво-Святошинського району Київської області залишився у приватній власності [PERSON] Позивач зазначає, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO]. Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивач просила суд : ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловий будинок №11, що розташований по вул.Святкова в с. БілогородкаКиєво-Святошинського району Київської області. В судове засідання позивач не з»явилася, представник позивача надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність. Позов підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явивсь, повідомлявся належним чином, причини неявки суду відомі. За згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, позов задовольняє з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Білогородка, вул. Святкова,11 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.02.2007 року, посвідчений приватний нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 15. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3588, житловий будинок № 11, що розташований по вул. Святкова в с.Білогородка Києво-Святошинського району Київської області залишився у приватній власності [PERSON] У відповідності до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР право на житлове приміщення за тимчасово відсутнім наймачем зберігається протягом шести місяців, а відповідач не проживає в будинку позивача майже два роки. Ст. 72 ЖК України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 10, 71, 72, 167 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні,

Outcome: approved