Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), про зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року позовну заяву залишено без руху, встановлено процесуальний строк для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено третю особу, без самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] (надалі - третя особа). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. Предметом позову є зобов`язання відповідача за власний кошт відновити електропостачання в кімнатах площею 16,2 кв.м. та 25,8 кв.м., та в санітарному вузлі площею 3,4 кв.м. у квартирі [ADDRESS] ; зобов`язання відповідача забрати відеокамеру з кухні (встановлену без згоди позивача). Підставою звернення до суду є наявність перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , що проявилось у самовільному проведенні переобладнання відповідачем електромережі в квартирі, внаслідок якого, незаконно відключено позивача від електричної мережі її кімнати чим обмежено право позивача користуватися електричною енергією; встановленням без згоди позивача відеокамери в місці загального користування - кухні. Відповідач з вимогами позовної заяви не погодився, подавши на адресу суду відзив на позовну заяву. Відповідач зазначив про те, що саме позивач постійно чинив відповідачу перешкоди у користуванні квартирою, зачинивши вбиральню та відключивши місце загального користування від постачання холодної та гарячої води в квартирі, чим чинила певні незручності відповідачу. Позивач на прохання та скарги не реагувала, а встановлення бойлера у ванній кімнаті надало можливість сім`ї відповідача безперебійно користуватись гарячої водою. В період з 01.04.2015 по 01.06.2017 позивач не сплачувала грошових коштів за використану нею електроенергію, на пропозицію щодо переоформлення особового рахунка позивач не приймає. Оскільки квартира обладнана єдиним лічильником електроенергії, розділити використання електроенергії між співвласниками неможливо, тому плата за використання електроенергії повинна сплачуватись співвласниками квартири в рівних частках. Відповідач самостійно сплачувала вартість спожитої всіма співвласниками електроенергії, що за період з 01.04.2015 по 01.06.2017 склав 7954,48 грн. Оскільки позивач відмовлялася компенсувати половину вартості, то відповідач вимушена була провести постачання електроенергії до своїх кімнат та місць загального користування в коридорі. Позивач же, зірвала пломбу з електролічильника та викликала представників ПАТ «Київенерго», які зафіксували відсутність пломби на лічильнику та склали акт про порушення. Відповідач заперечує факт самовільного проведення переобладнання відповідачем електромережі, а зазначає, що з огляду на триваючу несплату вартості Ѕ частини використаної електроенергії, сплаченої відповідачем та небажання в подальшому компенсувати її вартість, кімнати позивача були відключені від постачання електроенергії. Щодо відеокамери в приміщенні загального користування - кухні, відповідач визнає факт її монтажу та пояснює це необхідністю фіксування втручання позивача в роботу побутової техніки, яка належить відповідачу. Однак, на теперішній час, на кухні встановлений муляж відеокамери, а доказів того, що на кухні встановлена відеокамера матеріали справи не містять. В судовому засідання, яке відбулось 01 липня 2021 року позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Третя особа в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу, частки яких є рівними та становлять по Ѕ. Вказана квартира складається із чотирьох ізольованих кімнат площею: 1-а кімната - 16,2 кв.м., 2-а кімната - 19,8 кв.м, 3-я кімната - 21,6 кв.м., 4-а кімната - 25,8 кв.м., кухня - 19,3 кв.м., ванна кімната - 5,8 кв.м., та вбиральня - 3,4 кв.м. Загальна площа складає - 137,8 кв.м., а житлова - 83,4 кв. м. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2013 року, у цивільній справі № 761/6583/13-ц встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , згідно з яким виділено в користування [PERSON] дві ізольовані житлові кімнати, площею 19,8 кв.м. та 21,6 кв.м. В користування [PERSON] виділено дві ізольовані кімнати площею 16,2 кв.м. та 25,8 кв.м. Станом на момент розгляду вказаної справи в квартирі проживають позивач, а з 2015 року також і відповідач та його сім`я. Вказана квартира має єдиний лічильник на електроенергію. Як вбачається із заяв по суті спору, після встановлення порядку користування квартирою та з початком проживання у ній відповідача та його сім`ї, між сторонами у справи виник конфлікт щодо користування квартирою, який з часом лише загострився та супроводжувався активними діями, як з боку позивача, так з боку відповідача, спрямованими на встановлення перешкод один одному у користуванні вказаною квартирою. Як зазначає позивач, відповідач вимагала від позивача сплати 50 % вартості спожитої електроенергії, маючи у використанні більше електроприладів ніж позивач: бойлер, масажне ліжко, мультиварку, пароварку, хлібопічку, пральну машину, 2 комп`ютери, телевізор, холодильник та електричну плиту з електричною духовою шафою в спільному користуванні. Сім`я відповідача складається з чотирьох дорослих людей та споживає до 500 квт. електроенергії щомісячно. До встановлення бойлера [PERSON] в своєму санвузлі, обсяги спільно спожитої електроенернегії становили приблизно 300 квт. Зі слів позивача, сторони домовились про сплату позивачем 1/3 частини, що становило - 100 квт. Згодом відповідач відмовилася брати з позивача компенсацію за 100 квт., вимагаючи оплати 50 % спожитої електроенергії. Як вбачається із змісту відзиву на позовну заяву, відповідач заперечує факт самовільного проведення переобладнання відповідачем електромережі, а зазначає, що з огляду на триваючу несплату вартості Ѕ частини використаної електроенергії, сплаченої відповідачем та небажання в подальшому компенсувати її вартість, кімнати позивача були відключені від постачання електроенергії. Крім цього, відповідач визнає факт монтажу відеокамери в приміщенні загального користування - кухні, пояснивши це необхідністю фіксування втручання позивача в роботу побутової техніки, яка належить відповідачу. Однак, заперечує наявність вказаної камери у теперішній момент часу. Відповідно до ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ст. 301 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Статтею 302 ЦК України гарантовано право на інформацію, відповідно до якої, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Тобто, право на інформацію про особисте життя фізичної особи без її згоди допускається лише у визначених законом випадках та лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, доведення таких випадків покладається на відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), і протоколи до неї. Статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. В судовому засіданні встановлено, що рішенням суду встановлено порядок користування квартирою, проте, і після нього, між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування квартирою. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками. Враховуючи вказані норми права, виходячи із обставин справи, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних у спосіб про який просить позивач, оскільки на момент розгляду справи вказані обставини є дійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а тому позовна заява є такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні із вказаним позовом було сплачено 1681,60 грн. судового збору, витрати по сплаті якого потрібно покласти на відповідача.

Outcome: approved