Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

В листопаді 2015р. позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 06.09.1997 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Однак спільне життя між ними не склалося, основна причина розпаду сім'ї - суттєва різниця характерів, відсутність між позивачем та відповідачем взаємоповаги, взаєморозуміння. Крім цього позивач зазначає, що відповідачка вже тривалий час має стосунки з іншим чоловіком. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим. На даний час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя і збереження сім'ї суперечить його інтересам. За таких обставинах позивач вважає, що його шлюб з [PERSON] носить формальний характер і підлягає розірванню. У судове засідання 10.03.2016 року з'явились позивач та два його представники - [PERSON] (діє по довіреності від 27.10.2015 року), [PERSON] (діє по довіреності від 01.06.2015 року) які просили позов задовольнити.. Позивач позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обґрунтування зазначені у позовній заяві та відзначив, що примирення з відповідачкою неможливе та неприйнятне для нього. При цьому [PERSON] пояснив суду, що він зареєстрував шлюб з відповідачкою 31.09.1997. Від даного шлюбу народилося двоє доньок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], остання дитина є інвалідом з вадами психіки. Дружина позивача офіційно ніде не працює, але як він дізнався згодом що з 2011 року має постійного коханця, їздить до нього за кордон в Данію, знайомить його з дітьми позивача та витрачає на нього гроші подружжя. Крім того, в квітні 2015 року, зібравши свої речі, відповідачка пішла від чоловіка та до цього часу з ним разом не проживає. 30.04.2015 року відповідачка перша звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Жодних подружніх, у тому числі й статевих, стосунків між сторонами немає з квітня 2015 року. За словами позивача відповідачка ніколи не вміла готувати, молодша дитина з ранку до вечора дивилася телевізор, а в вечорі відповідачка залишала доньку на позивача та йшла до розважальних закладів. З 2013 року молодша донька сторін Олівія на постійній основі з понеділка по п'ятницю вчиться в спеціалізованому інтернаті для дітей з порушеннями психіки. Всі необхідні ліки та гроші на лікування для доньки забезпечував [PERSON], але відповідачці їх завжди не вистачало. Отже, позивач твердо переконаний про необхідність розірвати шлюб з декількох причин, по-перше, його дружина вже тривалий час перебуває у стосунках з іншим чоловіком та може завагітніти від нього; по-друге, знову можливе його втягнення у боргову яму, оскільки відповідачка вже брала та знов може взяти кредит; по-третє, відбувається шантаж позивача з приводу виплати усієї суми аліментів аж до 2026 року. Все це призвело до того, що позивач твердо вирішив розірвати даний шлюб та на примирення не згоден, втратив до неї почуття поваги та любові. Також [PERSON] зазначив, що від утримання своїх дітей ніколи не відмовлявся, виконує належним чином та не оскаржував рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на дітей, тому що це його батьківський обов'язок. Крім цього повідомив суд, що в Приморському районному суді м.Одеси в провадженні судді Свяченої Ю.Б. знаходиться на розгляді цивільна справа за його позовом про поділ майна подружжя. Також він пояснив що не збирається і не подавав документ на пмж до іншої держави. Два представники позивача - [PERSON] та [PERSON] повністю підтримали надані пояснення [PERSON] та просили шлюб між їх довірителем та відповідачкою розірвати. У судовому засіданні 10.03.2016 року представник [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі ордеру серії [NUMBER]) заперечувала проти задоволення позову. Оскільки на її думку можливо було зберегти цю сім'ю шляхом надання сторонам строку протягом 6 місяців для примирення. Розірвати шлюб на даний момент, на її думку, неможливо, оскільки позивач має намір виїхати на пмж до США, залишивши спільних дітей від шлюбу відповідачці на виховання без виконання своїх обов'язків. Також представником відповідача неодноразова заявлялись клопотання про прийняття зустрічного позову та надання строку на примирення, про відвід судді, які судом вирішені у встановленому законом порядку. В обґрунтування своєї позиції [PERSON] зазначила, що сторони перебувають у шлюбі протягом 17 років. Все було добре до народження другої донькі Олівії, ця дитина є інвалідом та має розумові вади. Через це між позивачем та відповідачем почали виникати сварки та скандали. Але ж з народження цієї дитини ніхто не ставив питання про розірвання шлюбу. Цей шлюб повинен існувати. Дійсно відповідачка зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, але метою цього звернення було привернути увагу чоловіка до потреб сім'ї, проте після винесеного рішення суду про стягнення аліментів, вона стала отримувати гроші і відпала необхідність у розірванні шлюбу, а тому той позов був залишений без розгляду. Шлюб тягне за собою не тільки права, а і певні обв'язки. І хоча у позивача немає намірів підтримувати подружні стосунки, це не є підставою для розірвання шлюбу, оскільки обов'язки по утриманню дітей є важливішим, переконана представник відповідачки. Чи є у відповідачки інший чоловік представнику не відомо. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». Судом встановлено, що [PERSON]. (надалі позивач) та [PERSON] (надалі відповідач) зареєстрований 06 вересня 1997 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1087. Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. (а.с.2). Зі свідоцтва вбачається, що дошлюбне прізвище позивачки «[PERSON]». Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON],[INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. З пояснень сторін встановлено, що старша донька сторін з 2013 року проживає у матері відповідачки у м. Балта, а Олівія з цього ж часу на постійній основі з понеділка по п'ятницю вчиться в спеціалізованому інтернаті для дітей з порушеннями психіки. Також судом встановлено, що відповідачка 30.04.2015 року подала до суду позов до [PERSON] про розірвання шлюбу (а. с. 57), який згодом було залишено без розгляду. Крім цього 16 липня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси (с. Ільченко Н. А.) винесено рішення, яким присуджено стягнення аліментів з позивача на утримання доньок у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.05.2015 року і до 11.02.2021 року, тобто до досягнення повноліття [PERSON]. На теперішній час на розгляді в Приморському районному суді м.Одеси також знаходиться цивільна справа про поділ майна подружжя. З заперечень представника відповідача суд не вбачає збереження у відповідачки до позивача почуттів любові і поваги, а навпаки, протягом всього судового засідання представником [PERSON] зазначалося лише про майнові забов'язання відповідача та виконання ним своїх обов'язків. З пояснень позивача, його представників, відповідачки, яка приймала участь у судовому засіданні 09.03.2016 року, її представника вбачається, що фактичні шлюбні відносини припинені у квітні 2015 року, причиною чому стали стосунки відповідачки з іншим чоловіком. Будь-яких доказів щодо спростування цих фактів суду не надано. Суд вважає зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За статтею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено що позивач наполягає на розірванні шлюбу, не згоден на примирення, свої зобов'язання щодо утримання дітей виконує. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався, на примирення позивач категорично не згоден Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача стосовно того, що після розірвання шлюбу діти залишаються на вихованні відповідачки, оскільки позивач сплачує аліменти, та дані посилання не свідчать про бажання відповідачки зберегти шлюб. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. В судовому засіданні при вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач вже тривалий час не проживають сім'єю, у них різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги пояснення сторін та їх представників, тривалість розгляду справи, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved