Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати 38/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину 38/100 частини житлового будинку, загальною площею 64,6 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що 21.08.1993 між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який розірваний рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12.07.2012. Проте, не дивлячись на розірвання шлюбу, вони з відповідачем як подружжя продовжили проживати у зазначеному будинку до тепер та зареєстровані в ньому. Спірний будинок вони придбали 25.04.1994 через Харківську товарну біржу. Зазначила, що вони з відповідачем самостійно не змогли вирішити питання щодо поділу будинку, тому звернулася до суду з позовом. 17.07.2020 ухвалою судді відкрито провадження у справі. Позивач та його представник адвокат Пасмурова І.О. до судового засідання не з`явилися та подали заяву про те, що вони підтримують позов та просять розглядати справу за їх відсутності та задовольнити її. Відповідач до судового засідання не з`явився, подав заяву про визнання позову в повному обсязі, просив проводити судовий розгляд за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положень ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. 21.08.1993 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . 12.07.2012 рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто спільне сумісне майно: 38/100 житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: [ADDRESS] . Будинок та відповідні частки надвірних будівель набуті на підставі договору купівлі-продажу за № Н2-408 від 25.04.1994 та зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON] . Право власності підтверджено листом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР від 30.06.2020 за № 1083013, та довідкою про наявність або відсутність інформаційних про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів, відповідно до якої: 38/100 частини житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 25.04.1994 Харківською товарною біржею № Н2-408. Як вбачається з технічного паспорту від 12.09.2007, 38/100 частини будинку складають приміщення за № 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 64,6 кв.м та надвірні будівлі та споруди, відповідно до технічної документації. Не дивлячись на те, що шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний у 2012 році, сторони продовжували проживати у зазначеному будинку та зареєстровані в ньому. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що відповідно норм СК України вважається таким, що належить подружжю. Згідно ст. 60 СК України, підставою набуття права спільної сумісної власності подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох осіб, належить їм на праві спільної власності. Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, являється їх загальною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо дружина і чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, про що зазначено у ст. 71 Сімейного кодексу України. Відповідно до п.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем за подання позовної вимоги про поділ майна був сплачений судовий збір в розмірі 2129,50 грн, що відповідає встановленому абз. 3 п.2 ч.2 ст.4 Закону «України «Про судовий збір розміру» на час його сплати. Враховуючи, що в підготовчому засіданні відповідач визнав позов, що стало підставою для ухвалення рішення суду в підготовчому засіданні, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору. Вимоги про стягнення судового збору із відповідача, позивачем заявлено не було. На підставі викладеного,

Outcome: approved