Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння в розмірі 1/2 його частки. Позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: м. Ізюм Харківської області, вул. Європейська, 64. Представник позивача надав заяву про розгляд справи в заочному порядку без його участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову не надсилав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224-226 ЦПК України. Судовим розглядом встановлено, що позивач перебував у шлюбі з відповідачем з 03 березня 2004 року, який був зареєстрований відділом актів цивільного стану Борівського районного управління юстиції Харківської області. (а.с.4). Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року шлюб було розірвано. (а.с.5). 13 жовтня 2005 року був куплений житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: м. Ізюм Харківської області, вул. Комсомольська, 64 на земельній ділянці, площею 1200 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу від 13.10.2005 p., посвідченим приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 4285. (а.с.6,7). Згідно розпорядження Ізюмського міського голови від 19.02.2016 року № 126 «Про затвердження переліку перейменувань вулиць, провулків, зїздів, площ, проспектів міста Ізюм», вулиця Комсомольська перейменована у вулицю Європейську. Вищенаведене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, хоча оформлення правовстановлюючих документів здійснювалось на ім'я [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 даної статті, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою ст. 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В силу положень ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом ст. 71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За змістом ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 2\~ст. 183 ЦК України\~неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до\~ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пленум Верховного Суду України у\~постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~зазначає, що при вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування), однак в ході дослідження доказів у справі вказаних обставин судом не встановлено, сторони просили поділити майно в рівних частках. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24\~постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Нормою ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, доведено, що позивач [PERSON] набув право власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння під час шлюбу з [PERSON], а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved