Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

в квітні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у якому просила суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання в твердій грошовій сумі у розмірі 2102,00 грн., щомісячно з моменту звернення до суду із цим позовом і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років. В обґрунтування позову зазначено, що в період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне подружнє життя із відповідачем не склалось та 22.09.2012 року шлюб між ними було розірвано. Син сторін досяг повноліття, на даний час проживає із позивачем та продовжує навчання у Відокремленому підрозділі Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярстький коледж екології і природних ресурсів». Син навчається на денній формі навчання та не має змоги влаштуватись на роботу з метою самостійно отримувати заробіток та утримувати себе. Позивач зазначає, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу сину, має постійний заробіток, а позивач самостійно утримувати сина не може, в зв`язку з чим остання вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, встановив настіпні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони із 12.08.2000 р. по 22.09.2012 р. перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, який на час розгляду справи досяг повноліття та проживає разом із матір`ю - позивачем у справі. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2017 року у справі № 752/17841/17, із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття дитини, починаючи із 05.09.2017 р . Відповідно до довідки № 282 від 28.02.2020 року, було встановлено, що [PERSON] , 2002 р.н. є студентом денної форми навчання вищого навчального закладу 1 рівня акредитації Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярстький коледж екології і природних ресурсів» і навчається на 3 курсі, термін закінчення навчання 30.06.2021 р. Крім того судом встановлено, що позивач [PERSON] працює в ТОВ фірма «Квартет» ЛТД та із 05.01.2020 р. по 04.07.2020 р. перебуває у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] , - до шести років. В обґрунтування позовних вимог позивачем серед іншого було зазначено про те, що їй важко утримувати повнолітнього сина, та відповідач, в силу вимог закону, повинен також матеріально утримувати сина в період його навчання. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Згідно із ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. За змістом положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Вирішуючи спір по суті суд також враховує те, що третій особі у справі виповнилось 18 років, але він ще не досяг 23-го віку. Позивач має право на звернення до суду з відповідним позовом, оскільки повнолітня дитина проживає із нею, що вбачається зі змісту адрес позивача та третьої особи, які зазначені у позовній заяві, а також підтверджується наявністю рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2017 року про стягнення аліментів на утримання дитини саме на користь його матері. Дитина продовжує навчання, що підтверджується наявними в матеріалах справи належними та достатніми письмовими доказами. У довідці навчального закладу зазначено, що [PERSON] навчається на денній формі навчання. Така форма навчання призводить до неможливості студента офіційно працювати та отримувати доходи, а отже дитина об`єктивно потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання, адже сама по собі денна форма навчання позбавляє повнолітню дитину сторін можливості працювати та утримувати себе самостійно і за таких умов дитина потребує матеріальної допомоги від своїх батьків. У постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року в справі № 346/103/17, суд касаційної інстанції, зокрема, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що дитина сторін навчається на денній формі, у зв`язку з чим не в змозі офіційно працювати та отримувати доходи, а отже потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання. Відповідач на спростування обґрунтувань позову будь-яких доказів суду не надав, як і не надав доказів на підтвердження того, що немає достатнього доходу, який дозволяв би йому надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Визначаючи розмір аліментів, які мають стягуватись з відповідача на утримання його повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки, відповідач є особою працездатного віку, будь-які дані про незадовільний стан здоров`я відповідача відсутні, тож останній може працювати та надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та у зв`язку із цим потребує допомоги. Наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина не встановлено. При розгляді справи судом будь-яких інших обставин передбачених ст. 182 СК України, а також інших обставин, які б могли мати істотне значення для вирішення спору не встановлено. Отже, враховуючи положення ст. 182 СК України, суд приймає до уваги працездатний вік відповідача, відсутність будь-яких посилань відповідача на свій незадовільний стан здоров`я, відсутність будь-яких обґрунтувань відповідачем свого незадовільного матеріального стану чи взагалі неможливості надавати матеріальну допомогу, що підтверджувалось би доказами. Відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина, тож вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання є обґрунтованими. З метою дотримання вимог закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення дитини, яка продовжує навчання, суд визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який має стягуватись з відповідача на утримання його повнолітньої дитини, враховує всі встановлені обставини, а також рівність обов`язків обох батьків щодо матеріального забезпечення дитини, та приходить до висновку, що розмір аліментів слід в даному випадку визначити у розмірі прожиткового мінімуму для працездатної особи, оскільки, такий розмір забезпечить лише мінімум для в цілому існування дитини, а його подвійний розмір, що має бути забезпечений у рівній половині матір`ю дитини, загалом надасть можливість дотримання принципу достатнього забезпечення дитини. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та із відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 2102,00 грн., щомісячно. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. В порядку ст.. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідача на користь держави. На підставі викладеного, та

Outcome: approved