Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

В квітня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] уклали договір позики. Відповідно до п. 1 Договору Позикодавець [PERSON] передав, а Позичальник [PERSON] прийняв у власність 266 546 гривень, що еквівалентно 10 000 доларів США за курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на день укладення договору (1 USD = 26,6546 гривень). Зазначає, що на підтвердження отримання грошових коштів відповідач [PERSON] власноручно написав позивачу розписку, оригінал якої зберігається у позивача, чим виконав умови п. 1.1. Договору, відповідно до якого факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики. Вказує, що Поручителем за даним договором виступив [PERSON]. Останній за умовами договору взяв на себе зобов'язання відповідно до п. 5 Договору, в разі, якщо Позичальник не поверне позику у встановлений строк, виконати зобов'язання у 7-денний строк. При цьому у випадку несвоєчасного повернення боргу позичальник та поручитель взяли на себе зобов'язання повернути суму боргу з урахуванням 24% річних від простроченої суми. Посилаючись на те, що в п.2 Договору сторони визначили, що повернення позичених грошових коштів повинно відбутися не пізніше 03 квітня 2018 року, однак відповідач [PERSON] грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим 04 квітня 2018 року на адресу Поручителя [PERSON] була направлена вимога про сплату боргу, яка залишилася без реагування, позивач як позикодавець звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь 262 705,00 грн. основного боргу та 24% річних в розмірі 3972,96 грн., а разом 266 677,96 грн. та судовий збір. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.10.2018 до участі у справі було залучено [PERSON] та [PERSON] як дружин відповідачів, зважаючи на те, що у п.9.9. договору сторони передбачили, що їхні дружини згодні з укладенням договору позики. 1 листопада 2018 року до суду від [PERSON] надійшла позовна заява як від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Так, ухвалою Подільського районного суду м. Києві від 02.11.2018 до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, було прийнято позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору позики недійсним в частині положень про поруку. Вимоги позовної заяви [PERSON] обґрунтовані тим, що її чоловік [PERSON] є поручителем перед [PERSON] за виконання [PERSON] зобов'язань за договором позики від 03 жовтня 2017 року. У випадку невиконання обов'язку щодо повернення позики позичальником, позикодавець вправі пред'явити вимоги про сплату боргу поручителю. У позовній заяві третя особа [PERSON] вказує, що в пункті 9.9. договору позики від 03 жовтня 2017 року передбачено, що чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) з укладенням цього договору. При цьому, про існування договору позики їй стало відомо тільки після відкриття провадження у справі №758/5324/18 та залучення її до участі у справі. Вважає, що вказаними вимогами зачіпаються її права та інтереси, а сама порука, викладена у договорі позики від 03 жовтня 2017 року є недійсною. Вказує, що при укладенні договору позики сторони істотною умовою договору визначили погодження на укладення такого договору чоловіка (дружини). При цьому, посилаючись на те, що ніякої згоди на укладення її чоловіком [PERSON] договору поруки вона не надавала, тобто при укладенні договору від неї не відбиралося письмове погодження на укладення договору в частині поруки її чоловіка за виконання грошових зобов'язань, у випадку їх невиконання [PERSON], звернулася з самостійним позовом, в якому просила визнати недійсним договір позики від 03.10.2017 року в частині поруки [PERSON] перед [PERSON], оскільки в момент укладення правочину поруки не було дотримано обов'язкової його умови - не дотримано письмової форми вчинення правочину щодо її згоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав первісні позовні вимоги та посилаючись на те, що відповідачі не повернули борг у добровільному порядку, просив стягнути борг у судовому порядку. Щодо позову третьої особи, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що договір позики сторони мали право укладати і без згоди своїх дружин. При цьому, оскаржуваний договір в частині поруки не породжує будь-яких обов'язків для другого з подружжя, а відтак, порушення будь-яких прав [PERSON] не має. Представник відповідача [PERSON] просила задовольнити позов третьої особи із самостійними вимогами та відмовити у стягнення боргу за договором позики зі [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо ухвалення судового рішення поклався на розсуд суду, не заперечуючи проти того, що дійсно кошти брав у борг, однак наразі не має можливості їх повернути. Представник третьої особи [PERSON] просив задовольнити позов його довірительки та визнати недійсним договір позики від 03.10.2017 року в частині поруки [PERSON] Підставами для задоволення позову наводив ті, що зазначені у позовній заяві [PERSON]. У задоволенні первісного позову в частині вимог про стягнення коштів з поручителя [PERSON] просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні позову третьої особи виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 03 жовтня 2017 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики (а.с.5-6). Даний договір має форму змішаного договору та містить ознаки договору позики та договору поруки. Зокрема, відповідно до п. 1 Договору Позикодавець (позивач по справі [PERSON].) передав, а Позичальник (відповідач [PERSON].) прийняв у власність суму в розмірі 266 546 (двісті шістдесят шість тисяч) гривень 00 копійок, що еквівалентно 10 000 (десять тисяч) доларів США за курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на день укладення договору (1 USD = 26,6546 гривень), що підтверджується розпискою (а.с.7). При цьому, невиконання зобов'язання щодо повернення боргу [PERSON] сторони забезпечили порукою зі сторони [PERSON] Так, відповідно до п.5 договору, у випадку, коли позичальник не поверне позичені кошти у встановленому договором термін, позикодавець вправі пред'явити поручителю [PERSON] вимогу про сплату боргу. Поручитель зобов'язаний виконати вимогу позикодавця [PERSON] у 7-деннний строк. Пунктом 7 договору сторони передбачили, що якщо позичальник своєчасно не поверне борг, а поручитель не виконає або буде ухилятися від виконання вимоги позикодавця, вони зобов'язані сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням 24% річних від простроченої суми. У пункті 9 сторони закріпили свої декларативні (стверджувальні) умови, а саме засвідчили, що волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх волі (п.9.6.), чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) з укладенням цього договору. 4 квітня 2018 року на адресу поручителя [PERSON] була направлена вимога про сплату боргу (а.с. 12), яка залишилася без реагування, незважаючи на те, що вимогу про погашення заборгованості за договором позики [PERSON] отримав 12 квітня 2018 року (а.с.13). Станом на день розгляду справи у суді грошові кошти [PERSON] [PERSON] не повернув, поручитель [PERSON], отримавши вимогу про необхідність виконання грошового зобов'язання за [PERSON], грошові кошти [PERSON] не сплатив також, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наявна в матеріалах справи розписка про отримання грошових коштів [PERSON] та факт того, що [PERSON] та [PERSON] не спростовують доводи про неповернення боргу, свідчать про необхідність захисту прав [PERSON] як особи, яка має законні сподівання на повернення своїх грошових коштів та стягнення відсотків за користування коштами понад строк, на який вони надавалися. Згідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, а відтак, відповідачі [PERSON] та [PERSON] повинні нести солідарну відповідальність за борговими зобов'язаннями перед [PERSON] Такі доводи суду не спростовуються твердженнями [PERSON] про те, що договір позики від 03.10.2017 в частині поруки, наданої її чоловіком [PERSON], є недійсним. Так, поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Підставою оскарження [PERSON] договору позики в частині умов про поруку, є відсутність згоди на укладення такого договору її чоловіком. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення ЦК України про зобов'язання та про договори. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір; обсяг відповідальності поручителя, відомості про сторони: кредитора і поручителя. При цьому, договір поруки не вимагає наявності такої істотної умови як отримання згоди від іншого з подружжя на його укладення. Сам факт зазначення в п.9.9 договору позики про те, що сторони свідчать про обізнаність подружжя про укладення такого договору, не означає, що наявність письмової згоди на укладення договору поруки є істотною умовою самого договору поруки. Підтвердженням цього є аналіз самої конструкції п.9.9. договору позики «Сторони свідчать, що дружини кожної із сторін згодні з укладенням цього договору». Таким чином, відсутність згоди [PERSON] на підписання її чоловіком [PERSON] договору позики в частині поруки не свідчить про те, що договір позики не містить істотної умови та з цієї підстави може вважатися неукладеним. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Майном згідно із ч. 1 ст. 190 ЦК вважається не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки. Частиною 1 ст.553 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно зі ст.73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що договір поруки укладено в інтересах сім'ї, то він не породжує для другого з подружжя ніяких обов'язків, і за зобов'язаннями поручителя за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, законні підстави для визнання договору поруки недійсним у зв'язку з ненаданням згоди поручителю на його укладення другого з подружжя відсутні. З огляду на наведені правові норми та їх аналіз, підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору позики недійсним в частині положень про поруку не вбачається. В той же час, зважаючи на те, що зобов'язання за договором позики не виконано, з боржників за договором позики необхідно стягнути на користь кредитора [PERSON] суму основного боргу в розмірі 262 705,00 грн., а також 24% річних, нарахованих за період з 4 квітня 2018 року по 26 квітня 2018 року у сумі 3972,96 грн. Так, останнім днем повернення грошових коштів, за договором позики була дата 3 квітня 2018 року. Таким чином, нарахування 24% річних на прострочену суму необхідно здійснювати з 4 квітня 2018, а відтак за період з 4 квітня 2018 року по 26 квітня 2018 року, тобто за 23 дні прострочки, розмір неустойки становить 3972,96 грн. (262 705грн. х 24% : 365 х 23 дні). За таких обставин, позов [PERSON] потрібно задовольнити в повному обсязі та стягнути на його користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] 262 705,00 грн. заборгованості за договором позики та 3972,96 грн. як 24% річних за період з 04.04.2018 по 26.04.2018, а разом стягнути 266 677,96 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача по 1333,39 грн. судового збору.

Outcome: approved