Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Приватного акціонерного товариства «Науково виробниче об'єднання «Созидатель» про визнання дій протиправними та визнання договору недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що 31 липня між сторонами був укладений кредитний договір №91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), який, на думку позивача, не відповідає діючому законодавству, а саме ст.ст.203,227,229 ЦК України, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про захист економічної конкуренції», постанові Кабінету Міністрів України №630 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21 липня 2005 року. Так, позивач, як споживач послуг, мав право при укладанні договору на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Також позивач зазначає, що відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», вважається нечесною підприємницькою практикою якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору та згідно ч.6 ст.19 вищезазначеного Закону такий правочин є недійсним. Одночасно в оскаржуваному договорі взагалі відсутня інформація на якій юридичній підставі та засадах відповідачем експлуатується дахова котельня, розташована у будинку №14Б по проспекту Слобожанському у місті Дніпрі, яка є частковою спільною власністю позивача та інших співвласників зазначеного будинку. Також спірний договір був укладений ще до затвердження рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1729 від 17 травня 2010 року «Про оформлення прав власності фізичним та юридичним особам на об'єкти нерухомого майна у житловому комплексі з офісними приміщеннями літ.А-18 і трансформаторну підстанцію за адресою пр.Газети «Правда» (після перейменування пр.Слобожанський), 14 Б, співвласником якої є позивач. Таким чином, у позивача не було можливості відповідно до ст.19 ЗУ «Про теплопостачання» здійснити вільний вибір теплопостачальної організації або вибрати можливість самостійно експлуатувати теплогенеруючу установку (дахову котельню), оскільки відповідач нав'язав свої послуги з порушенням зазначених юридичних норм. Відповідачем були порушені права позивача на вільний вибір суб'єкта підприємницької діяльності з виконання послуг теплопостачання. Крім того, позивач зазначає, що відсутність ціни у договорі від 31 липня 2009 року №91 є порушенням істотних умов договору згідно ст.638 ЦК України та тягне за собою визнання такого правочину недійсним відповідно до ст.215 ЦК України. Також у вищезазначеному договорі порушений принцип рівності сторін договору, а саме суттєво зменшена відповідальність відповідача, що є порушенням ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного позивач просить суд: визнати дії Приватного акціонерного товариства «Науково виробниче об'єднання «Созидатель» при узгодженні та виконанні умов договору №91 від 31 липня 2009 року протиправними та такими, що порушують права споживача; визнати договір №91 від 31 липня 2009 року про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений між [PERSON] та ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» недійсним; стягнути з відповідача судові витрати. Провадження у вищезазначеній цивільній справі відкрито ухвалою від 02 березня 2017 року. 29 березня 2017 року представником ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» надані заперечення, відповідно до яких представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. В запереченнях зазначив, що згідно спірного договору, відповідач зобов'язується надавати позивачу вчасно та відповідної якості послуги з опалення та постачання гарячої води у приміщення, шляхом підігріву води з використанням обладнання будинкової дахової котельної, а позивач зобов'язується своєчасно оплачувати надані комунальні послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором. Послуги з опалення та підігріву питної води надаються відповідачем шляхом експлуатації автономної будинкової дахової котельні згідно Ліцензії на постачання теплової енергії серії, виданої Дніпропетровською обласною адміністрацією. Згідно виписки з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, виданої КП «ДМБТІ» ДОР, балансоутримувачем житлового будинку [ADDRESS] є саме відповідач, у зв'язку із чим, згідно зі ст.24 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», має право укладати договори на надання житлово-комунальних послуг. Оспорюваний позивачем договір був підписаний обома сторонами та постійно виконувався позивачем. Посилаючись на ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», в якій зазначено, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, представник відповідача у запереченнях зазначив, що договір №91 від 31 липня 2009 року про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений між [PERSON] та ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» укладено у відповідності з вимогами чинного законодавства. Щодо інформації про ціну (тариф) договору, умови та правила послуги з опалення та гарячого водопостачання представник відповідача зазначив, що відповідач надає послуги, які відносяться до третьої групи - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін) відповідно до ч.1 ст.14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Відповідач, на виконання вимог п.2.4 договору доводить інформацію до відома позивача щодо тарифу на послугу з опалення та гарячого водопостачання шляхом розміщення в будинку на інформаційному стенді інформації щодо розміру тарифів; розміщення на офіційному сайті АТ «НВО «Созидатель»; надсилання або вручення позивачу кожного місяця рахунку на оплату за надані послуги згідно договору. Щодо невідповідності оскаржуваного договору типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрі України №630 від 21 липня 2005 року, в запереченнях зазначено, що чинне законодавство не містить норм стосовно обов'язковості вищезазначеного типового договору при укладанні договорів не централізованого опалення та гарячого водопостачання. 25 квітня 2017 року від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки позивач мав право звернутись до суду із вищезазначеними вимогами на протязі трьох років з моменту коли почалося виконання зобов'язань по договору, тобто до 31 липня 2012 року. 22 травня 2017 року від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, в якій позивач зазначив, що останній оскаржує договір №91 від 31 липня 2009 року про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений між [PERSON] та ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель», який був пролонгований у 2016 році. Крім того у запереченнях зазначив, що про порушення своїх прав позивач дізнався після консультації з фахівцем у галузі права у 2017 році. Ухвалою суду від 06 листопада 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Дніпровську міську раду. В судовому засіданні позивач зі своїм представником позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити. Позивач також зазначив, що починаючи з 2011 року звертався до відповідача зі скаргами та вимогами розірвати договір, однак останній відмовляв у задоволенні скарг та розірванні договору. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Дніпровської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно наведеної правової норми, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Частина третя статті 215 ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2009 року між [PERSON] та ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» був укладений договір №91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), відповідно до п.1.1. якого ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» зобов'язався надавати [PERSON] вчасно та відповідної якості послуги з опалення та постачання гарячої води у приміщення №91 в будинку 14Б по пр.Слобожанському (до перейменування пр.Газети «Правда»), шляхом підігріву води з використання будинкової дахової котельні, а [PERSON] зобов'язався своєчасно оплачувати надані комунальні послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах передбачених договором. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд зазначає, що станом на день розгляду справи договір №91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений 31 липня 2009 року між позивачем та відповідачем є чинним та пролонгується кожен календарний рік, починаючи з 31 липня 2010 року, у зв'язку із чим твердження позивача про те, що сторони не дійшли усіх істотних умов договору є безпідставним. Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладання договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до п.13 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладання договору) несправедливими є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Разом із цим, відповідно до п.2.4 оспорюваного договору у разі зміни тарифів, вони підлягають затвердженню у встановленому законодавством порядку, а інформація про зміну тарифів зазначається у рахунках на оплату, на інформаційних дошках у житлових будинках, а також на сайті організації. Аналізуючи вищезазначений пункт договору, суд приходить до висновку про відсутність у ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» права в односторонньому порядку змінювати тарифи, оскільки зміна таких тарифів, відповідно до договору, підлягає затвердженню у встановленому законодавством порядку, а вже після зміни тарифу, останній зазначається у рахунках на оплату, на інформаційних дошках у житлових будинках, а також на сайті організації. Щодо невідповідності договору №91 від 31 липня 2009 року про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений між [PERSON] та ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» типовому договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року, суд виходить з наступного. Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року затверджені правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення. Враховуючи те, що договір №91 від 31 липня 2009 року про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений між [PERSON] та ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» про надання послуг з автономного опалення (з використанням дахової котельні будинку), типовий договір, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року до цих правовідносин не застосовується, оскільки останній затверджує правила надання послуг тільки з централізованого опалення. Щодо відсутності ліцензії у відповідача на момент укладання договору, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів. Статтею 43 Господарського кодексу України встановлено, що перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом. Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії регулюються Правилами користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 N 1198, якими передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Враховуючи вищевикладене, якщо теплова енергія виробляється та використовується для власних цілей, то отримання ліцензії не потрібно. У разі, якщо вироблена теплова енергія реалізується споживачу на підставі укладеного договору купівлі-продажу теплової енергії, то для подальшого провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії необхідно звернутися до відповідного органу ліцензування за отриманням відповідних ліцензій. Ліцензії на виробництво та постачання теплової енергії були отримані ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» лише 21 березня 2013 року. Таким чином, станом на день укладання договору №91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), 31 липня 2009 року, у ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель» були відсутні ліцензії на виробництво та постачання теплової енергії, що згідно ст.227 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним. Разом із цим, за змістом статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини другої пункту 28 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з 2011 року позивач звертався з відповідними скаргами до відповідача з приводу вищезазначеного договору, що у судовому засіданні не заперечувалось позивачем. Таким чином, про порушення своїх прав позивач дізнався у 2011 році, а з позовом про визнання вищезазначеного договору недійсним звернувся лише у лютому 2017 року. При цьому, договір №91 від 31 липня 2009 року про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений між [PERSON] та ПрАТ «Наукове виробниче об'єднання «Созидатель», починаючи з 31 липня 2010 року, було пролонговано сторонами на кожен календарний рік. В останнє вищезазначений договір був пролонгований 31 липня 2017 року , тобто вже після подачі [PERSON] позову про визнання договору №31 від 31 липня 2009 року недійсним. Твердження позивача про те, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки позивач оскаржує договір, який було пролонговано у 2016 році є безпідставним, оскільки позивач у своєму позові оскаржує не пролонгацію договору, яка відбулась у 2016 році, а безпосередньо сам договір №31 від 31 липня 2009 року про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд). З огляду на те, що позивач пропустив строк позовної давності, заяву про сплив позовної давності подано представником відповідача до винесення рішення судом, приймаючи до уваги наслідки спливу позовної давності, суд вважає необхідним у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до відповідача, відмовити у повному обсязі, у зв`язку зі спливом позовної давності. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у розмірі 640 грн. слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed