Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

В квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтуванні своїх вимог посилається на те, що 21 вересня 1989 року зареєстрував шлюб з відповідачкою, про що в Палаці одруження № 3 виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів було зроблено актовий запис № 3624. Після реєстрації шлюбу вони приїхали до м. Ізюм Харківської області. Від спільного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалося, тому що різні погляди на життя, різні інтереси, часто виникали сварки. Відповідач знялась з реєстрації 12.08.1998 року, забрала дитину і пішла. З кінця 1998 року між ними немає ніяких відносин, зв`язок втрачений. Вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам. Шлюб з відповідачкою перший. Позивач просить шлюб розірвати. До судового засідання позивач не з`явився, однак надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач до судового засідання також не з`явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає вимогам ст. 130 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Частинами 9 та 10 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Судом у судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 вересня 1989 року, що підтверджується оригіналом свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданим повторно 25.08.2018 року. (а.с.6). Неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Частиною 2 статті 112 Сімейного Кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, подружжя не підтримує шлюбних стосунків з кінця 1998 року, можливість збереження сім`ї втрачено. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - це одна із основних його засад, яка ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому шлюб припиняється внаслідок розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, крім цього береться до уваги також те, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Outcome: approved