Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

В квітні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Першої полтавської державної нотаріальної контори про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити дії, в якій просив скасувати постанову №78/02-31 від 23.01.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, видану державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори; зобов`язати Першу полтавську державну нотаріальну контору видати Кустову А.В. свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] . В обґрунтування вимог позивач вказав, що він є спадкоємцем за законом [PERSON] , яка померла [INFO] . На момент смерті спадкодавця батько позивача - [PERSON] помер. Позивач є онуком спадкодавця та відповідно до ст.1266 ЦК України спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові, якби він був живий на час відкриття спадщини. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, що складається із квартири [ADDRESS] . Після смерті спадкодавця позивач звернувся до Першої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було зареєстровано спадкову справу 14.09.2017 року. Під час формування спадкової справи нотаріусом було виявлено заповіт, що був складений на користь іншої особи. Проте, особа, на користь якої був складений заповіт, спадщину не прийняла та на момент смерті спадкодавця за одною адресою із нею не проживала. Позивач вважає постанову нотаріуса такою, що порушує його права, оскільки спадщина позивачем була прийнята та вчинені всі необхідні дії для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Так, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області 26.03.2015 року взамін втраченого свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства 30.04.1991 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , форма власності - приватна, розмір частки становить «1». Зазначена квартира була набута спадкодавцем під час перебування у шлюбі з [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . На момент смерті із [PERSON] була зареєстрована та проживала лише його дружина [PERSON] , яка є такою, що прийняла спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] . Таким чином, [PERSON] на момент її смерті була власником 100% частки квартири [ADDRESS] , та жодних перешкод для визначення її частки, як про це зазначає нотаріус, а відтак, і для видачі свідоцтва про право на спадщину - немає. Ухвалою суду від 28.04.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні вимог позивача. Вказав, що з поданих нотаріусу документів вбачається, що квартира [ADDRESS] , перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Факт смерті одного із співвласників не припиняє права власності, а виникають підстави для спадкування частки у спільній сумісній власності подружжя спадкоємцями за законом або за заповітом. У зв`язку зі смертю обох із подружжя, а також у зв`язку зі смертю усіх спадкоємців [PERSON] (сина [PERSON] та дружини - [PERSON] ), виконати вимоги ст.71 Закону України «Про нотаріат» щодо визначення частки в спільному майні подружжя на спадкову квартиру неможливо ( у зв`язку зі смертю вони не можуть звернутися до нотаріуса та подати відповідну заяву щодо визначення частки в спільному майні подружжя). Позивачем не надано документів щодо державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я обох із подружжя. Окрім того, згідно технічного паспорта на спадкове майно від 09.07.2014 року та згідно довідки ПП ПБТІ «Інвентаризатор» №6085 від 22.07.2014 року самочинно збудовано під час переобладнання - кімната (4) пл.12,9 кв.м, коридор (1) пл.7,8 кв.м. Згідно технічного паспорту та вищезазначеної довідки ПП ПБТІ «Інвентаризатор» неможливо встановити дату самовільно збудованого перепланування. Так, згідно довідки, відомості про самовільне перепланування станом на 09.07.2014 року. [PERSON] помер [INFO] . У випадку якщо самовільно збудоване перепланування відбувалося після смерті [PERSON] , як наслідок кошти, які витрачались на самовільно збудоване перепланування є особистою власністю пережившого із подружжя, та як наслідок відповідна частка вищезазначеної квартири не є об`єктом спільної сумісної власності. Із поданих документів неможливо встановити період витрачання коштів на перепланування вищезазначеної квартири (в період шлюбу або після смерті одного із подружжя). Державна реєстрація права власності на вищезазначену квартиру проведена 26.03.2015 року Реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області без урахування самовільного збудованого перепланування. Таким чином, на сьогоднішній день відсутня реєстрація права власності на об`єкт в цілому, на який позивач просить зобов`язати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. Згідно відповіді на відзив, представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що не заслуговують на увагу аргументи відповідача щодо неможливості визначення частки в спільному майні подружжя, оскільки вищевказана квартира зареєстрована в реєстрі в цілому, розмір частки «1», реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 606106853101, номер запису про право власності 9180739. Також, вказане перепланування не є самочинним будівництвом та має бути відображене в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно новим власником після здійснення поточної інвентаризації об`єкта нерухомості. Представник позивача - адвокат Величко В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що померла має право на всю квартиру. Посилання відповідача на інших спадкоємців є припущенням нотаріуса. Представник відповідача - Рой Т.В. в судовому засіданні позов не визнала з підстав, вказаних у відзиві. Зазначила, що втрачено оригінал правовстановлюючого документа, дублікат його виданий з порушенням закону, в реєстрі не існує такого об`єкта. Звернула увагу на те, що у [PERSON] було п`ятеро неповнолітніх дітей, вони автоматично прийняли спадщину. Позивачу необхідно звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть, [INFO] померла [PERSON] , 1927 року народження (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . Позивач є онуком спадкодавця. Після смерті спадкодавця позивач звернувся до Першої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було зареєстровано спадкову справу 14.09.2017 року. 23.01.2017 року державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори було видано постанову, згідно якої [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] на праві спільної сумісної власності, в зв`язку з тим, що неможливо встановити склад спадкового майна (а.с.5). В постанові зазначено, що з поданих документів вбачається, що квартира [ADDRESS] , перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . Оскільки вищевказана квартира перебуває у спільній сумісній власності, визначити частку померлої [PERSON] не вбачається за можливе, а тому, як наслідок, встановити склад спадкового майна після смерті [PERSON] також неможливо. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачені ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст.49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним. За наявності умов, передбачених 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Як роз`яснено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити. Згідно з пунктом 4.14. Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно п.4.18, 10 глави «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що для видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] на праві спільної сумісної власності з [PERSON] , надано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області 26.03.2015 року взамін втраченого свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства 30.04.1991 року за №1015. У постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка є предметом даного спору, державний нотаріус послався на те, що в даному випадку встановити склад спадкового майна після смерті [PERSON] неможливо. Крім того, згідно відзиву на позов, у зв`язку зі смертю обох із подружжя, а також у зв`язку зі смертю усіх спадкоємців [PERSON] (сина [PERSON] та дружини - [PERSON] ), виконати вимоги ст.71 Закону України «Про нотаріат» щодо визначення частки в спільному майні подружжя на спадкову квартиру неможливо. Також, не надано документів щодо державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я обох із подружжя. Окрім того, згідно технічного паспорта на спадкове майно існують самочинно збудовані кімната та коридор, а державна реєстрація права власності на вищезазначену квартиру проведена 26.03.2015 року Реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області без урахування самовільно збудованого перепланування. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки державним нотаріусом відповідно до законодавства було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, видати свідоцтво про право на спадщину за законом неможливо, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed