Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою в якій просить суд визнати відповідача такими, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , посилаючись на те, що останній не проживає в ньому з 2018 року, особистих речей відповідача у зазначеному будинку не має. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2019 року визначено головуючого суддю Чулуп О.С Згідно частини 6 ст.187 ЦПК України, в порядку досудової підготовки 23.07.2019 року судом надіслано запити до відповідних органів щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, відповідь на який надійшла 31.07.2019 року. Ухвалою від 05.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено до судового розгляду. Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.12.2020 року призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 14.01.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою від 15.01.2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Згодний на заочний розгляд справи. Суду повідомив, що відповідач є сином його рідного брата та був зареєстрований за вказаною адресою з дозволу бабусі - матері позивача [PERSON] . Проте ніколи взагалі не проживав за даною адресою. Матір позивача розпорядилася своїм майном на його користь, брат знявся з реєстрації добровільно, а відпповідач в добровільному порядку цього не зробив, через що виникла необхідність звернутись з даним позовом до суду. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом повторно через оголошення на офіційному сайті суду. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 28.09.2017 року [PERSON] отримав в подарунок від [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом ММНО Горбуровим С.К. від 28.09.2017 року зареєстрованого в реєстрі за №2064.Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні наданими Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради за № 19.03.03-24Д/2146/19 від 03.07.2019 року за адресою : [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) Факт не проживання відповідача з 2018 року підтвердили сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у Акті про не проживання від 16 липня 2019 року завіреного паспортистом [PERSON] та печаткою ТОВ «Центральний 1». Допитані в судовому засіданні свідки : [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили той фак., що відповідач - [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2018 року , особистих речей відповідача в будинку немає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає в квартирі більше одного року. Доказів наявності поважних причин такого непроживання, суду не надано. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 787, 40 грн. Враховуючи вищевказане,

Outcome: approved