Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

В липні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів на дітей та стягнення додаткових витрат на дітей, посилаючись на те, що на її утриманні знаходиться їх неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Новоселицького районного суду від 01 вересня 2015 року відповідачу присуджено до сплати аліменти на дітей в розмірі 1/3 частці всіх його доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до їхнього повноліття. Однак, у зв'язку із зміню в законодавстві мінімальний розмір аліментів на дитину збільшився, а тому просила стягнути з відповідача аліменти на дітей в розмірі 1/3 частці всіх його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Оскільки, діти хворіють гострим респіраторним захворюванням, літом 2017 року вона вирішили поїхати з дітьми на море для їх оздоровлення. У зв'язку із чим, просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дітей, а саме орієнтовну вартість проживання протягом 14 днів в с. Затока Белгород-Дністроського району, вартість проїзду в одну сторону за маршрутом Чернівці - с. Затока Белгород-Дністроського району, вартість харчування протягом двох тижнів та придбання медикаментів першої необхідності для поїздки. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що на даний час він сплачує аліменти на дітей в розмірі по 1/3 частки його доходів. Підстави для збільшення розміру аліментів відсутні, так як його матеріальне становище порівняно з часом призначення аліментів погіршилось. Крім сплати аліментів, він для дітей періодично купляє продукти харчування, одяг та медикаменти, яких потребують діти, однак позивачка безпідставно намагається з нього стягнути витрати на дітей, які не відносяться до додаткових витрат в розумінні ст. 185 СК України та не доведені належними доказами. Також ним понесені додаткові витрати на дітей, пов'язані з лікуванням обох дітей від гострого респіраторного захворювання, внаслідок чого діти проходили курс лікування у Чернівецькому туберкульозному санаторії з діагнозом рецидивуючий бронхіт. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності досліджені докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних правових підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які перебувають на утриманні позивачки, що підтверджується довідкою КП «Новоселицька міська тепломережа» № 1250 від 27 липня 2017 року. Рішенням Новоселицького районного суду від 01 вересня 2015 року відповідачу присуджено до сплати аліменти на користь позивачки на утримання дітей в розмірі 1/3 частки всіх видів його доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Питання збільшення розміру аліментів регламентовано ст. 192 СК України та Постановою Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Так, згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи із системного аналізу положень ст. 192 СК України, зробленого у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 143цс13, зазначена стаття вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивачка не надала суду належні та допустимі докази щодо погіршення свого стану здоров'я або матеріального становища та докази щодо поліпшення матеріального становища відповідача, посилаючись як на підставу збільшення розміру аліментів на дітей внесення змін до законодавства в частині мінімального розміру аліментів на дитину. В той же час, відповідно до роз'яснень, викладених у абз. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року судам необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених судових рішень про їх стягнення. За вказаних обставин, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог в частині збільшення розміру аліментів на дітей. Також, відповідачка просила стягнути з відповідача додаткові витрати на дітей, а саме вартість проживання дітей протягом 14 днів під час перебування та відпочинку на море в с. Затока Белгород-Дністровського району в сумі 3533 гривень на одну дитину, вартість поїздки дітей в одну сторону за маршрутом Чернівці-Затока в сумі 362 гривень 17 копійок, вартість придбаних медикаментів першої необхідності для вказаної поїздки в сумі 565 гривень 58 копійок та вартість харчування дітей під час перебування на відпочинку в сумі 611 гривень 88 копійок. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 24 лютого 2016 року у справі за № 6-1296цс15. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в них є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Наведені вище норми закону кореспондуються із вимогами, викладеними в пункті 18 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що до передбаченої статтею 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. У тих випадках, якщо в силу особливих (виключних) обставин є потреба, окрім аліментів, у додаткових витратах, суд може стягнути такі витрати з платника аліментів. Однак, за змістом вказаної правової норми такі витрати є додатковими, понад витрат, понесених у звичайному житті та викликані виключними обставинами. Не є додатковими витратами вартість відпочинку, придбання продуктів харчування, оплата вартості проїзду дітей, ліків першої необхідності, тощо. Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що викладені в позові обставини (відпочинок на море, вартість поїздки на море, придбаних медикаментів першої необхідності та харчування) не є особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України, які потребують додаткових витрат з боку іншого з батьків. Слід зазначити, що з наявних у справі довідок КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Новоселицького району» вбачається, що обидві дитини сторін перебувають на обліку лікарів з діагнозом - рецидивний бронхіт та вони потребують оздоровлення в літній період в умовах дошкільного оздоровчого табору (ДОТ). З пояснень сторін судом з'ясовано, що літом 2017 року діти пройшли оздоровлення (школу здоров'я за наявними у справі епікризами) в Чернівецькому обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Садгора» та витрати з оздоровлення дітей в даному закладі понесли обидві сторони. Позивачка пояснила суду, що в серпні 2017 року вона перебувала з дітьми на відпочинку на море в с. Затока Белгород-Дністровського району. В той же час, позивачка не надала суду доказів того, що діти проходили лікування у вказаний період на море та таке лікування було рекомендовано їм відповідною лікарською установою. В обґрунтування вартості проживання дітей під час відпочинку на море, позивачка надала витяг з мережі Інтернет про рекламну вартість такого проживання на одну дитину в сумі 3533 гривень. Однак, позивачка не надала суду доказів того, що нею реально були понесені витрати з проживання дітей після відпочинку, посилаючись на те, що таких підтверджень у неї немає, оскільки наймала квартиру у приватному секторі та насправді витратила на проживання дітей кошти значно менше ніж вказано в позові. Також, суд не може брати до уваги як витрати на дитину, що викликані особливими обставинами надані позивачкою квитанції про придбання продуктів харчування (без вказівки прізвища покупця у фіскальних чеках), посилання на відшкодування вартості придбаних і невикористаних медикаментів першої необхідності, квитанції про вартість поїздок дітей до с. Затока, оскільки вони є неналежними доказами, які підтверджують викладені обставини та відповідно до ст. 185 СК України не є додатковими витратами на дітей, які викликані особливими обставинами, так як охоплюються утриманням дітей з сплачених відповідачем аліментів. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із його безпідставністю. На підставі ст.ст. 180-184, 185, 192 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed