Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у звзку з аварією на Чорнобильській АЕС його разом з батьками [PERSON] та [PERSON] було евакуйовано з с.Черевач Чорнобильського району Київської області в с.Здвижівку Бородянського району Київської області, де їм був виділений житловий будинок № 36 по вул.Київських будівельників, який був переданий у власність КСП «Дружба». На підставі постанови РМ УРСР від 30 червня 1990 року № 149 «Про передачу громадянам, які переселені з території, що зазнала радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність» відповідно до акту передачі, затвердженому рішенням виконкому Здвижівської сільської ради № 18, на імя батька [PERSON] даний будинок 14 травня 1991 року був переданий у спільну сумісну власність їх сімї, а саме: батьку, матері та йому (позивачу). Відповідно до записів в погосподарських книгах вказане будинковолодіння відносилось до категорії колгоспного двору. Оскільки на час припинення колгоспного двору в ньому було три члени колгоспного двору, які мають право на частку у ньому, то кожен з них мав право на 1/3 частину даного двору. Крім того, так як будинок був переданий у власність хоча і на імя його батька, але на всю їх сімю, то даний будинок із цих підстав також є його (позивача) та батьків спільною сумісною власністю, а частки кожного із співвласників є рівними. З часу виділення їм будинку та передачі його у власність він (позивач) весь час постійно проживав в ньому, ніс грошові витрати на його утримання та покращення. Тому вважав, що його частка у праві власності на даний будинок становить 1/3 його частину і на протязі всього часу його батьки завжди визнавали за ним право власності на його частину. 29 жовтня 1994 року помер його батько [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина лише на 2/3 частини вказаного будинковолодіння. Незважаючи на те, що він (позивач) як спадкоємець першої черги мав право на спадкове майно після смерті батька, свідоцтво про право на спадщину за законом 3 лютого 1998 року Бородянською райдержнотконторою було видане лише на імя відповідачки [PERSON] В 2017 році йому (позивачу) стало відомо, що належний йому та матері будинок та земельна ділянка біля нього 4 лютого 2015 року за договорами дарування були переоформлені на відповідача [PERSON] Так як вказане свідоцтво про право на спадщину було видане без врахування його права власності на будинок, то вважав, що дане свідоцтво має бути визнане недійсним. Також, з тих же підстав порушення його (позивача) прав на будинок та земельну ділянку для його обслуговування, вважав, що мають бути визнані недійсними і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на імя [PERSON], договори дарування від 4 лютого 2015 року та визнане незаконним рішення Здвижівської сільської ради від 8 травня 2007 року, на підставі якого був виданий вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку. Тому просив визнати договори дарування будинку № 36 по вул.Київських будівельників в с.Здвижівка Бородянського району Київської області та земельної ділянки площею 0,1276 га за цією ж адресою, які були укладені 4 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON], недійсними та скасувати їх реєстрацію, визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку на імя [PERSON] від 18 лютого 2009 року, визнати незаконним та скасувати рішення Здвижівської сільської ради від 8 травня 2007 року в частині передачі у власність [PERSON] цієї земельної ділянки, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на імя [PERSON], видане 3 лютого 1998 року, визнати зазначений будинок спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та майном колгоспного двору, а частка кожного із членів двору становить 1/3 частину майна, зобовязати відповідача [PERSON] не чинити йому (позивачу) перешкод в користуванні даним будинком. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та викладене підтвердили. Представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала, до вимог позивача просила застосувати строки позовної давності. Здвижівська сільська рада свого представника в судове засідання не направила, просила справу розглядати без його участі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов вважав таким, що підлягає задоволенню, суду пояснив, що дійсно позивача разом із батьками було евакуйовано з Чорнобильського району до с.Здвижівка Бородянського району Київської області, де їх сімї було виділено житловий будинок № 36 по вул.Київських будівельників, який в послідуючому був переданий у власність батька, матері та позивача, був їх спільною власністю і позивач постійно користувався цим будинком, ремонтував його та здійснював добудови. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, в своїх письмових поясненнях також просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити. КП КОР «Північне БТІ», Бородянська райдержнотконтора своїх представників в судове засідання не направили, просили справу розглядати без їх участі. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилась, просила справу розглядати без її участі. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачів, третьої особи [PERSON], покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що в 1986 році в звязку з аварією на Чорнобильській АЕС позивача разом з батьками [PERSON] і [PERSON] та іншими членами сімї було евакуйовано з с.Залісся Чорнобильського району Київської області в с.Здвижівка Бородянського району Київської області, де за рішенням виконкому Бородянської ради народних депутатів № 195 від 20 серпня 1986 року їм на сімю в складі 5 осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було надано для проживання новозбудований житловий будинок по вул.Авіаторів (в послідуючому Київських будівельників), 36, що підтверджується матеріалами справи (а.с.12-15,23 т.1, а.с.40-44 т.2) та визнається сторонами. Як вбачається з повідомлення Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 16 квітня 2018 року, витягів із погосподарських книг Здвижівської сільської ради, копій паспорту та посвідчення позивача, копії будинкової книги, копії довідки Здвижівської сільської ради від 7 листопада 2017 року (а.с.12-14,51-58 т.1, 3-12 т.2), показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та що визнається сторонами, з часу надання вказаного будинку сімї сторін в 1986 році, у ньому постійно проживали: [PERSON] до дня його смерті 29 жовтня 1994 року, [PERSON] проживає до цього часу, [PERSON] і [PERSON] вибули в 1987 році, [PERSON] з 1990 року по 1992 рік знаходився на строковій службі в армії, в травні 1994 року вибув в с.Гаврилівку Вишгородського району Київської області, де проживав до червня 2006 року, 27 червня 2006 року знову зареєстрований за цією ж адресою: с.Здвижівка Бородянського району Київської області, вул.Київських будівельників, 36 та проживає там до цього часу. Рішенням виконкому Бородянської районної ради народних депутатів № 29 від 26 лютого 1991 року право власності на вказаний будинок було визнане за колгоспом «Дружба» с.Нове Залісся Бородянського району Київської області (а.с.239-243 т.1, а.с.45-48 т.2). На виконання постанови РМ УРСР № 149 від 30 червня 1990 року «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність» колгосп «Дружба» с.Нове Залісся Бородянського району Київської області за актом № 18 від 4 травня 1991 року безкоштовно передав вказаний житловий будинок з надвірними будівлями в с.Здвижівка Бородянського району Київської області по вул.Київських будівельників, 36 в особисту власність [PERSON] і на підставі цього акту 24 вересня 1991 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на даний будинок (а.с.135-136 т.1). 29 жовтня 1994 року [PERSON] помер і спадщину після нього прийняла його дружина відповідачка по справі [PERSON] (а.с.130-132 т.1). 3 лютого 1998 року [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадковий будинок по вул.Київських будівельників, 36 в с.Здвижівка Бородянського району Київської області (а.с.137 т.1). На підставі рішення Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області від 8 травня 2007 року [PERSON] 18 лютого 2009 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1276 га, кадастровий номер 3221082501:01:008:0001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Здвижівка Бородянського району Київської області по вул.Київських будівельників, № 36 (а.с.22 т.1). За договорами дарування від 4 лютого 2015 року [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] спірні будинок та земельну ділянку для його обслуговування площею 0,1276 га, що розташовані по вул.Київських будівельників, 36 в с.Здвижівка Бородянського району Київської області (а.с.52,65 справи № 360/1888/17). В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що хоча акт передачі спірного будинку від 4 травня 1991 року був оформлений на імя його батька [PERSON] як голову сімї, але фактично цей будинок був переданий у власність всім членам їх сімї, які були переселені із зони ЧАЕС та проживали в будинку на той час, а саме, батьку, матері та йому (позивачу), а тому його частка в даному будинку становить 1/3 його частину. Відповідно до п.1 [PERSON] Міністрів УРСР від 30 червня 1990 р. N 149 «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність», яка діяла на час передачі спірного будинку у власність, жилі будинки садибного типу з надвірними будівлями державного або громадського житлового фонду, в які переселені в 1986-1990 роках чи переселятимуться громадяни з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, передаються їм безкоштовно в особисту власність. Як встановлено судом, позивач [PERSON] разом з членами його сімї, зокрема, з батьком [PERSON] та матірю [PERSON], в 1986 році був переселений в спірний будинок з території, що зазнала радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, на час передачі даного будинку у власність 4 травня 1991 року був повнолітнім, проходив строкову військову службу в Збройних Силах (з 24 грудня 1990 року по 29 жовтня 1992 року) (а.с.58,243 т.1), і на підставі п.1 ч.3 ст.71 Житлового Кодексу УРСР, який діяв на той час, за ним зберігалося право на це жиле приміщення. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що оскільки житловий будинок № 36 по вул.Київських будівельників в с.Здвижівка Бородянського району Київської області був наданий для проживання [PERSON] та членам його сімї, в тому числі [PERSON] та [PERSON], то всі вони як переселені особи, які залишились в ньому проживати на час передачі у власність, мали право на отримання цього будинку у власність в порядку, передбаченому [PERSON] Міністрів УРСР від 30 червня 1990 р. N 149 «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність». За таких обставин, так як всупереч діючому на той час законодавству, спірний будинок на підставі акту від 4 травня 1991 року був переданий в особисту власність лише [PERSON], рішення про затвердження даного акту Здвижівською сільською радою не приймалось (а.с.29 т.1, а.с.39 т.2), однак, за [PERSON] було зареєстроване право власності на цей будинок (а.с.135-136,192-193,244 т.1), то суд вважає, що позивач як член сімї [PERSON] мав право на отримання у власність 1/3 частини даного будинку. В той же час суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він має право на 1/3 частину зазначеного будинку як член колгоспного двору, зважаючи на наступне. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Постановою ВР УРСР від 26 березня 1991 року з 15 квітня 1991 року було введено в дію ЗУ «Про власність», який вже не передбачав такого субєкта права власності як колгоспний двір. Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Однак, як встановлено судом, спірний будинок до передачі його [PERSON] 4 травня 1991 року, належав на праві власності колгоспу «Дружба» с.Нове Залісся Бородянського району Київської області (а.с.45-48 т.2), перебував лише в користуванні родини [PERSON], а тому ніяким чином не міг бути майном колгоспного двору, тобто власністю, їх сімї. Після передачі будинку [PERSON] дане майно також не може бути визнане майном колгоспного двору, так як з введенням в дію з 15 квітня 1991 року ЗУ «Про власність», положення, що регулювали дані правовідносини, припинили свою дію. Та обставина, що в погосподарських книгах Здвижівської сільської ради маються записи щодо віднесення даного господарства до суспільної групи «колгоспники» саме по собі не свідчить про належність його до колгоспного двору, а тому судом до уваги не приймається. Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, а також враховуючи, що відповідачка [PERSON] не оспорює оформлення права власності на будинок за [PERSON], суд вважає, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина лише на 2/3 частини спірного будинку. За таких обставин, так як [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину на весь будинок, включаючи і частку позивача, що порушує його право на дане майно, то суд визнає за необхідне, частково задовольняючи в цій частині позовні вимоги, визнати дане свідоцтво, видане державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори 3 лютого 1998 року на імя [PERSON], в частині спадкування 1/3 частини жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с.Здвижівка Бородянського району Київської області по вул.Київських будівельників, № 36, недійсним. Так як відповідачка [PERSON] мала право на спадкування лише 2/3 частин будинку, то розпорядження нею шляхом дарування всім будинком також є неправомірним, а тому суд визнає за необхідне, частково задовольняючи і в цій частині позовні вимоги, визнати недійсним і договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] 4 лютого 2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстраційним номером 61, в частині безоплатної передачі у власність [PERSON] 1/3 частини вказаного будинку. Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Так як позивач мав право на 1/3 частину будинку, то до нього перейшло і право на користування 1/3 частиною земельної ділянки, наданої для обслуговування цього будинку. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки при винесенні Здвижівською сільською радою рішення від 8 травня 2007 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1276 га в с.Здвижівка Бородянського району Київської області по вул.Київських будівельників, № 36 всупереч вимогам діючого законодавства не було враховано право позивача на частину цієї ділянки, то суд вважає за необхідне визнати дане рішення неправомірним та скасувати. З тих же підстав порушення прав позивача на частину земельної ділянки суд визнає за необхідне визнати недійсним і виданий [PERSON] на підставі зазначеного рішення ради і Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Так як судом визнано неправомірним передачу у власність [PERSON] земельної ділянки та визнано недійсним державний акт на право власності на цю земельну ділянку, то суд вважає за необхідне визнати недійсним і договір дарування цієї земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 4 лютого 2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстраційним номером 64, щодо передачі безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1276 га, кадастровий номер 3221082501:01:008:0001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в с.Здвижівка Бородянського району Київської області по вул.Київських будівельників, № 36. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідачів на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, вважаючи що позов подано в межах даного строку, так як про порушення своїх прав та наявність оспорюваних правочинів позивач, як він стверджує та що підтвердив свідок [PERSON] і доказів протилежного суду не надано, дізнався лише в 2017 році, він постійно і безперешкодно користувався будинком та земельною ділянкою, здійснював ремонти та добудови до будинку, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Зважаючи на викладене, так як [PERSON] не претендує на частку в будинку як переселена особа, спадкуванням нею 2/3 частин будинку жодні права позивача не порушуються, то в іншій частині цих вимог в позові необхідно відмовити. Також не підлягають до задоволення і вимоги щодо зобовязання відповідача [PERSON] не чинити позивачу перешкод в користуванні спірним будинком, оскільки жодних доказів створення таких перешкод відповідачем суду не надано.

Outcome: partial