Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

В листопаді 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, в якому просила ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі - 23500,00 грн., 3% річних - 67,42 грн., пеня 1645,00 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.08.2020 року [PERSON] позичила відповідачу [PERSON] кошти в сумі 23500,00 грн. строком повернення коштів до 23.09.2020 року, про що відповідач написав розписку. На момент подання даного позову борг за розпискою відповідачем позивачці не повернуто. Умовами вказаної боргової розписки зазначено, що за кожний день прострочки відповідач зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,2% від суми позики. Згідно розрахунку позивача відповідачу пеня нарахована в розмірі 1645,00 грн. та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України в сумі 67,42 грн. за 35 днів прострочки. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання щодо повернення боргу, позивач звернулась з даним позовом до суду. До судового засідання представник позивача адвокат Мишковська Т.М. не з`явилася, однак надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та відзиву від відповідача до суду не надходило. Тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 23500 грн., які зобов`язався повернути в строк - 40 календарних діб, про що написав власноручно відповідну письмову розписку (а.с. 11). Також сторони домовилися, що у разі недотримання умов договору позики, [PERSON] зобов`язується виплатити пеню у розмірі 0,2% від суми позики за кожен день прострочки, що також обумовлено в розписці від 14.08.2020 року. Однак відповідач [PERSON] у вказаний в розписці строк, а також до теперішнього часу не повернув позичені кошти та ухиляється від виконання свого зобов`язання. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів. Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] написав розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Відповідач не був позбавлений можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористався. Крім того, [PERSON] не звертався до [PERSON] з вимогою про повернення боргової розписки, з підстав не отримання вказаних у розписці грошових коштів. Також договір позики від 14.08.2020 року не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Оригінал розписки від 14.08.2020 року міститься в матеріалах справи, тому наявність даної розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики та є єдиним доказом передачі коштів. Отже, як вбачається з матеріалів справи, 14.08.2020 року між сторонами було укладено договір позики у відповідності до якого [PERSON] отримав у [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 23500 грн.,\~які зобов`язався\~повернути в строк - 40 календарних діб, проте свій обов`язок не виконав, кошти в обумовлений строк не повернув, тому суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 23500 грн. боргу. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пені в розмірі 1645,00 грн., суд виходить з наступного. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 14.08.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у позику від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 23500,00 грн. та зобов`язався повернути вказані гроші в строк 40 календарних діб, про що написав власноручно відповідну письмову розписку (а.с. 11). Також сторони домовилися, що у разі недотримання умов договору позики, [PERSON] зобов`язується виплатити пеню у розмірі 0,2% від суми позики за кожен день прострочки, що також обумовлено в розписці від 14.08.2020 року. Судом встановлено, що відповідач не повернув позивачу кошти в обумовлений ними строк, що свідчить про порушення боржником зобов`язання. Позивачем надано суду розрахунок пені у розмірі 1645,00 грн. Суд вважає, що наданий суду розрахунок є обґрунтованим та доведеним, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. У зв`язку із простроченням виконання [PERSON] зобов`язання за договором позики, [PERSON] просила також стягнути з відповідача 3% річних в сумі 67,42 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу наведеної норми слідує, що за умови якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки укладеним між сторонами договором не було встановлено інший розмір процентів, ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому нарахування позивачем процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірним. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 67,42 грн.,\~який є обґрунтованим та доведеним, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved