Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернувся до суду з цим позовом, указуючи, що він працював на посаді виконроба дільниці № 7 в ЗАТ «Зеленбуд». 07.07.2014 року на підставі наказу № 06-К від 07.07.2014 року він був звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Нещодавно йому стало відомо, що комісією по трудових спорах ЗАТ «Зеленбуд» 18.10.2014 року було винесено рішення за номером 16 про задоволення вимог ЗАТ «Зеленбуд» і повернення ним, позивачем, грошових коштів на господарчі потреби підприємства у розмірі 47 350 грн. Про існування даного рішення він дізнався, коли його викликали в якості боржника до Індустріального ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, де він отримав копію посвідчення № 120 на примусове виконання рішення комісії по трудових спорах про стягнення з нього грошової суми. Тому просив поновити йому встановлений ст.. 233 КЗпП строк звернення до суду. З приводу визнання неправомірним і скасування посвідчення № 120 на примусове виконання рішення комісії по трудових спорах від 23.10.2018 року, позивач зазначив, що на час прийняття даного рішення він вже не був працівником ЗАТ «Зеленбуд», оскільки 07.07.2014 року звільнився на підставі п.1 ст. 36 КЗпП, про розгляд будь-яких заяв адміністрація ЗАТ «Зеленбуд» його не сповіщала, розгляд було здійснено за його відсутності. Крім того, посвідчення, що має силу виконавчого листа, відповідно до ст. 230 цього Кодексу видається працівникові в разі невиконання рішення комісії по трудових спорах власником або уповноваженим ним органом, а не власникові. Тому, уточнивши позовні вимоги заявою від 25.11.2019 року, просив визнати неправомірним і скасувати посвідчення № 120 від 23.10.2018 року про повернення ним грошових коштів ЗАТ «Зеленбуд» у розмірі 47 350 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Представник відповідача двічі поспіль в судове засідання не з`явився, на адресу суду повернулися конверти з поштовою позначкою «немає фірми». Також відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті суду. Відзив на позов відповідач не направив, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ст.ст. 280,281 ЦПК України суд за згодою позивача розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, заочно. З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач з 01.04.1980 року працював в ЗАТ «Зеленбуд» на різних посадах. 07.07.2014 року [PERSON] був звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с. 10-12). Відповідно до посвідчення № 120 від 23.10.2018 року, виданого на виконання рішення комісії по трудових спорах від 23.10.2018 року, задоволено вимоги ЗАТ «Зеленбуд» про повернення безпідставних виплат на господарчі потреби у сумі 47 350 грн. (а.с.6). Положенням частини 1 ст. 233 КЗпП встановлено, що працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З даним позовом позивач звернувся до суду 09.07.2019 року, указуючи, що про існування рішення комісії по трудових спорах від 23.10.2018 року і посвідчення № 120 від цієї ж дати він дізнався після його виклику як боржника до виконавчої служби. Отже, зважаючи на те, що позивач не був присутнім під час розгляду заяви адміністрації ЗАТ «Зеленбуд» на комісії по трудових спорах від 23.10.2018 року, а про існування рішення комісії дізнався випадково, суд вважає можливим поновити [PERSON] , встановлений ст. 233 КЗпП строк звернення до суду, визнавши причини його пропуску поважними. Статтею 221 КЗпП України встановлено, що трудові спори розглядають комісії по трудовим спорам. Відповідно до ст. 224 цього Кодексу комісія по трудових спорах є обов`язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у статтях 222,232 КЗпП. Трудовий спір підлягає розглядові в комісії по трудових спорах, якщо працівник самостійно або з участю профспілкової організації, що представляє його інтереси, не врегулював розбіжностей при безпосередніх переговорах з власником або уповноваженим ним органом. Аналіз положень, закріплених в статтях 224,225 КЗпП дає підстави дійти висновку, що саме працівник підприємства, установи, організації може звернутися до комісії по трудових спорах. Матеріалами справи встановлено, що на час прийняття рішення комісії по трудових спорах, тобто 23.10.2018 року, і видання посвідчення № 120 про задоволення вимоги ЗАТ «Зеленбуд» про повернення безпідставних виплат на господарчі потреби у сумі 47 350 грн., позивач [PERSON] , вже не був працівником ЗАТ «Зеленбуд». Крім того, з будь-якою заявою до комісії по трудових спорах [PERSON] не звертався. Зазначене свідчить, що посвідчення № 120 від 23.10.2018 року, видане на виконання рішення комісії по трудових спорах від 23.10.2018 року про виплату [PERSON] грошової суми, без достатньої правової підстави, а тому є протиправним і підлягає скасуванню. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України з відповідача ЗАТ «Зеленбуд» на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Outcome: approved