Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень представника позивача в судовому засіданні наступним. Так, 07.03.2008 року між банком та відповідачем було укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг №1595 (далі - Кредитний договір) В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором з відповідачем був укладений Договір іпотеки квартири [ADDRESS]. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.05.2011 року з відповідача на користь банку стягнута заборгованість через невиконання відповідачем умов Кредитного договору в розмірі 2 496 249, 75 грн. В порядку виконання рішення суду ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві звернуто стягнення на дану квартиру шляхом накладення на неї арешту та передачі її на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів. В результаті відсутності покупців власником квартири став банк в порядку ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом залишення ним, як стягувачем, за собою нереалізованого майна. 02.09.2013 ПАТ «Універсал банк» було видано Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Масюком І.Є. 02.09.2013 ПАТ «Універсал Банк» зареєстрував право власності на дану квартиру. 29.09.2014 відповідачу була направлена вимога про звільнення квартири в добровільному порядку, отримана нею 06.10.2014 року. Згідно довідки ТОВ «Житлосервіс» в квартирі з 26.06.2014 ніхто не зареєстрований, а особовий рахунок значиться за ПАТ «Універсал Банк». 07.11.2014 представники банку виїжджали за місцем знаходження квартири, однак відповідач квартиру не звільнила, до приміщення представників банку не допускає, про що було складено відповідний акт. Враховуючи ці обставини, придбання банком спірної квартири у власність та гарантовану законом непорушність права власності, представник позивача просить задовольнити позов. Окремо представник позивача акцентувала увагу суду на тому, що в даному конкретному випадку мова йде не про вимогу про виселення в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а в порядку здійснення примусового виконання рішення суду органами виконавчої служби про стягнення з відповідача значної суми заборгованості (а.с.2-5) Відповідач в судовому засіданні категорично заперечувала проти доводів позивача, зазначала, що, по-перше, позивач ввів її і в оману, оскільки вона в 2008 році мала на меті укласти Кредитний договір на розвиток власного бізнесу, проте підписала його внаслідок через «махінації» банку як фізична особа, а не як СПД ФО, що само по собі, на її думку, надає даному договору ознаки нікчемності, по-друге, гроші за Кредитним договором вона не отримувала, по-третє, вважає, що державні виконавці вчинили ряд злочинів в межах виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості за Кредитним договором і з цього приводу, як вона неодноразово наголошувала в судовому засіданні «робота нею постійно ведеться», вважала незаконним проведення самих прилюдних торгів і невідповідність нормам цивільного законодавства всіх рішень та дій державного виконавця (а.с.91-92) В свою чергу, представник позивача наголосила, що згідно положень ЖК УРСР, ст. ст. 317, 321, 346, 391 ЦК України,ст. 40 Закону України «Про іпотеку» право власності іпотекодавця - відповідача по справі, припинилося у зв'язку зі зверненням стягнення на квартиру шляхом її реалізації на прилюдних торгах, результати яких є чинними, у встановленому законом порядку не оспорені, недійсними не визнані, відтак і права користування на спірну квартиру у відповідача також є такими, що припинилися. Набувши право власності на квартиру, позивач набув усіх прав та обов'язків власника. Власникові належить право користування, володіння та розпорядження своїм майном, що не визнається відповідачем по справі. Відповідач безпідставно користуються спірною квартирою, належною на праві власності позивачу. Саме тому останній як власник спірної квартири вимагає захисту своїх прав в судовому порядку в спосіб, зазначений судом вище. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що 07 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL1595 (а.с.6-9) В забезпечення виконання боржником взятих на себе зобов'язань за даним Кредитним договором 07 березня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передала в іпотеку позивачу нерухоме майно - спірну квартиру (а.с.11-12) Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 травня 2011 року стягнуто на користь ПАТ «Універсал Банк» зі [PERSON] заборгованість за Кредитним договором в розмірі 2 448 078,25 грн. (а.с.14-15) В порядку ч.1 ст.61 ЦПК України відповідач в судовому засіданні повідомила, що хоч вона і не погоджується із даним рішенням, вона його не оскаржила. Відтак, її твердження щодо того, що вона кредитні кошти не брала, Кредитний договір не підписувала спростовані зазначеним рішенням, а саме встановленими обставинами в його мотивувальній частині, яке набуло чинності (ч.3 ст.61 ЦПК України) 14.09.2011 державним виконавцем ВДВС Солом`янського РУЮ в м. Києві було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду на підставі виконавчого листа №2-1974, виданого Солом`янським районним судом м.Києва 27 липня 2011 року (а.с.93) Так, в ході виконання судового рішення та в порядку виконавчого провадження спірну квартиру було передано на реалізацію з прилюдних торгів. На підставі акту про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна /предмета іпотеки/, затвердженого в.о. начальника ВДВС Солом`янського РУЮ в м. Києві 21.08.2013 року, позивач придбав дану квартиру у власність, на підтвердження чого 02 вересня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Масюк І.Є. видано свідоцтво про право власності (а.с.16) 02.09.2013 ПАТ «Універсал Банк» зареєстрував своє право власності на дану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.17) Таким чином, право власності відповідача на спірну квартиру припинилося в порядку, визначеному п.8 ч.1 ст.346 ЦК України, а саме у зв`язку із зверненням стягнення на неї за зобов`язаннями відповідача, як власника, перед ПАТ «Універсал Банк». Згідно з ч.1 ст.317, ч. ч.1, 2 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 цього Кодексу) Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно довідки ТОВ «Житлосервіс» станом на 26.06.2014 в спірній квартирі ніхто не був зареєстрований (а.с.20) В той же час сторонами не заперечується той факт, що в спірній квартирі проживає відповідач. В свою чергу, остання не надала суду доказів того, на якій правовій підставі вона там проживає, окрім наведення доводів про те, що вважає дії представників банку, ВДВС протиправними. Будь-яких доказів того, що вона зверталася із відповідними заявами до правоохоронних органів, чи оскаржувала дії державних виконавців в судовому порядку суду також не представила. Відтак суд сприймає їх критично. 29.09.2014 відповідачу була направлена вимога про звільнення квартири в добровільному порядку, отримана нею 06.10.2014 року (а.с.18) 07.11.2014 представники банку виїжджали за місцем знаходження квартири, однак відповідач квартиру не звільнила, до приміщення представників банку не допускає, про що було складено відповідний акт (а.с.19) Таким чином, в матеріалах справи знайшли своє підтвердження обставини того, що відповідач відмовляється в добровільному порядку звільняти квартиру, яка належить позивачу. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 109 ЖК УРСР також встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК УРСР безумовному виселенню без надання іншого житлового приміщення підлягають особи, які його самоправно займають. Так, кожне рішення суду, яке набуло чинності, підлягає безумовному виконанню. Доказів того, що відповідач кредитні кошти не отримувала і суд безпідставно стягнув з неї заборгованість за Кредитним договором на користь позивача по справі в сумі 2 448 078,25 грн. в матеріалах справи відсутні. Як відсутнє і підтвердження того, що зазначене рішення виконується нею добровільно, саме тому і була розпочата процедура з примусового його виконання. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що право власності відповідача на спірну квартиру припинилося у зв'язку зі зверненням стягнення на квартиру на виконання рішення суду про стягнення заборгованості шляхом її реалізації на прилюдних торгах, та згідно ст. ст. 317, 321, 346, 391 ЦК України право власності позивача не може бути обмежене, а його порушені права як власника спірної квартири підлягають захисту в обраний ним спосіб. Враховуючи вище встановлені судом обставини, а саме що позов про виселення пред'явлено власником спірної квартири, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, не підлягає врахуванню, оскільки стосується виселення осіб із жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» за позовом іпотеко держателя, як не підлягає застосуванню і законодавство про мораторій. Посилання відповідача на те, що спірну квартиру було придбано за рахунок власних, а не за рахунок кредитних коштів, внаслідок чого відповідач не може бути виселена із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення на підставі положень ст. 109 ЖК України, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позови, враховуючи вищезазначене аргументування суду щодо заявленого позивачем предмету позову по даній конкретній справі. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок останніх в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, які підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню і судові витрати.

Outcome: approved