Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

В листопаді 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просила припинити дії Третьої дніпровської державної нотаріальної контори, які полягають у використанні заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, і порушують її право на спадщину, що залишилася після смерті її матері - [PERSON], померлої 11 січня 2016 року, в частині майна, що належало її рідному братові [PERSON], померлому 22 листопада 2009 року, шляхом заборони використовувати заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, і який складено від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], і заборони видавати свідоцтво про право на спадщину на майно, яке належало [PERSON], спадкоємцям [PERSON], у тому числі її спадкоємниці [PERSON]; а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 26 листопада 2009 року відповідачем, по заяві [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом, було заведено спадкову справу № 1000/2009 на майно рідного брата її матері [PERSON], який помер 22 листопада 2009 року. Після прийняття, 12 травня 2010 року, спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], її мати [PERSON] оскаржувала в судовому порядку дійсність заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, який [PERSON] надала нотконторі, а також право [PERSON] на спадщину (усунення гр. [PERSON] від права на спадкування). На сьогоднішній день два позови, що розглядаються в межах цивільних справ № 204/9143/13-ц і № 204/3934/15-ц, судами остаточно не вирішені. [PERSON] померла 26 серпня 2015 року. За своє життя вона залишила два заповіти, один із яких - на імя [PERSON], яка зараз претендує на отримання спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] 11 січня 2016 року померла її мати [PERSON], 25 лютого 2016 року по її заяві про прийняття спадщини відповідачем заведено спадкову справу № 122/2016 на майно [PERSON] Її мати [PERSON] і вона сама не відмовлялися від спадщини. Заповіт за реєстром № 3-1822 виконаний на бланку, який містить зображення гербу неіснуючої на той час держави. У тому зображенні відтворюється поєднання серпа та молота, що визнається символікою тоталітарного режиму. З таких підстав дійсність заповіту та право [PERSON] на спадщину - [PERSON], а згодом і нею самою, не оскаржувалися. Оскільки єдиним і безспірним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], є її мати - [PERSON], яка вже померла, право на спадщину, що залишилася після смерті [PERSON], переходить спадкодавцям [PERSON] Проте, відповідачем в особі державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] не визнається її право на спадщину, що залишилася після рідного брата її матері. Державний нотаріус [PERSON], яка веде спадкову справу № 1000/2009, посилається на наявність заповіту за реєстром № 3-1822. На її думку, цей заповіт не може не використовуватися, оскільки був засвідчений за 20 років до прийняття Закону. Державний нотаріус [PERSON] повязує обовязковість використання заповіту за реєстром № 3-1822 з тим, що судами ще не визнано недійсність заповіту. Таким чином, незаконні дії відповідача в особі державного нотаріуса [PERSON], які полягають у використанні заповіту за реєстром № 3-1822 - документом, що був виданий державною нотаріальною конторою після 1991 року і використання якого прямо заборонено Законом, перешкоджає їй отримати спадщину після смерті її дядька. Ухвалою суду до участі у дану справу була залучена [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі у звязку із виробничою завантаженістю. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки та просив відмовити їй в повному обсязі, оскільки її позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 22 листопада 2009 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 343128, актовий запис № 8131 від 23 листопада 2009 року. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS]. Ще за часи свого життя, а саме 04 липня 1995 року [PERSON] оформив заповіт, в якому зазначив, що все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося він заповідає [PERSON]. Заповіт було посвідчено Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі під № 3-1822. У встановлений законом строк, а саме 26 листопада 2009 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на її ім'я. Так, на підставі вищевказаної заяви [PERSON] державним нотаріусом було зареєстровано спадкову справу за № 1000/2009. Вищевказані обставини встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2012 року по цивільній справі № 2-2449/11, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2012 року (т.2 а.с.131-142). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, ці обставини не потребують доказування, оскільки вони встановлені судовим рішенням по вказаній цивільній справі, що набрало законної сили. При цьому, судом встановлено, що сама [PERSON] померла 26 серпня 2015 року. Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON], була заведена відповідна спадкова справа № 37/2016, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи. Згідно матеріалів, наявних в спадковій справі № 37/2016, за життя, а саме 22.01.2013 року, [PERSON] склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обовязки, а також ті майнові права та обовязки, що належатимуть їй - [PERSON], [INFO]. Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської (раніше дніпропетровської) державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 4-76. Таким чином, [PERSON] є належним правонаступником [PERSON], померлої 26 серпня 2015 року, до якої перейшли усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві, в розумінні ст. 1218 ЦК України. В свою чергу, позивача вважає, що використання Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, є неправомірним, оскільки на бланку вказаного заповіту відтворюється поєднання серпа та молота, що визнається символікою тоталітарного режиму, і використання такої символіки прямо заборонено Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки». Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд вважає позовні вимоги позивачки необґрунтованими, надуманими та безпідставними з огляду на наступне. Закон України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» набув чинності 21.05.2015 року. Сам спірний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром № 3-1822 ще 04 липня 1995 року. В свою чергу, згідно з положеннями ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України. Тому, Закон України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», який набув чинності 21.05.2015 року, не може застосовуватися до заповіту, який був складений та посвідчений ще в 1995 році. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог. Крім того, оскільки позивачці відмовлено в задоволенні її позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на її користь судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed