Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

В листопаді 2013 року позивачка [PERSON] звернулась в Миколаївський районний суд Миколаївської області з позовом до Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - реєстраційна служба Миколаївського районного управління юстиції про визнання права власності на земельну ділянку. Свої вимоги представник позивача мотивувала тим, що 22.10.1999 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку розміром 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] Придбавши зазначену земельну ділянку позивачка не звернулась до відповідних органів для отриманні державного акту на землю. На сьогоднішній день отримання державного акту законом не передбачено, а тому реєстраційна служба відмовила їй у реєстрації вказаного договору дарування у зв`язку з ненаданням саме державного акту. Враховуючи викладене позивачка просила задовольнити позов. Представник позивача [PERSON] позов підтримала та підтвердила викладені в позові обставини і просила задовольнити позов. Представник відповідача - Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутності. Представник третьої в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 22.10.1999 року між [PERSON] та позивачкою [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку розміром 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] Відповідно до ст. 22 Земельного Кодексу України ( в редакції від 06.04.1999 року, яка діяла на час виникнення вказаних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст. 23 Земельного Кодексу України ( в редакції від 06.04.1999 року, яка діяла на час виникнення даних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до п.п.1,4 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» окрім іншого, державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках встановлених законом. Тобто, на час укладання договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, законодавством, який діяв на той час, момент виникнення права власності на земельну ділянку пов`язувався не з укладанням договору, а з отриманням державного Акту, який був належним правовстановлюючим документом, якій посвідчує право власності на земельну ділянку. Декретом Кабінету Міністрів України №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року було зупинено видачу державних актів на земельні ділянки надані громадянам під будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель на період з 15.01.1993 року по 01.02.2002 року. З 01.05.2009 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`земельних ділянок» у пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень було передбачено, що право власності на земельні ділянки , придбані за цивільно-правовими угодами, по яким не було видано державних Актів, посвідчуються цими угодами ( тобто у даному випадку договором дарування) та долученими до них державними актами попередніх власників, на яких здійснено відповідну позначку нотаріусом, який посвідчував перехід права власності. Таким чином, правовстановлюючим документом позивача для реєстрації права власності його земельної ділянки може бути державний Акт на ім`я позивача. Отже, з системного аналізу вищезазначених вимог Закону, які діяли на час виникнення вказаних правовідносин, вбачається, що позивачці [PERSON] необхідно було своє право власності на земельну ділянку зареєструвати в Надбузькій сільській раді Миколаївського району Миколаївської області та отримати Державний акт на право власності на землю. Згідно п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22 червня 2011 року, що діяв на час звернення позивача до реєстраційної служби для реєстрації права власності на земельну ділянку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, ( в даному випадку ) є державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду , що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області від 01.11.2013 року [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] Разом з цим, згідно вимог ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути також і визнання права. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] правомірно набула право власності на земельну ділянку шляхом її купівлі - продажу, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved