Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 06 лютого 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 13 лютого 2020 року. Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 20 лютого 1993 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Проте їх спільне життя не склалося, а тому заочним рішенням Перечинського районного суду від 26 червня 2019 року шлюб між ними було розірвано, а неповнолітню доньку залишено проживати разом з нею. Так, під час шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, у 1995 році, ними за спільні кошти, власними силами у [ADDRESS] , було збудовано житловий будинок з надвірними будовами та спорудами. На даний час будинок використовується за призначенням, є придатний для проживання, ступінь його готовності є фактично стовідсотковим, однак правовстановлюючі документи на нього відсутні, так як житловий будинок не введено в експлуатацію. На момент будівництва будинку їх шлюб з відповідачем був офіційно зареєстрований, вони разом проживали, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, виховували спільних дітей. Тобто вказаний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить їм по 1/2 частині кожному. Оскільки станом на день звернення до суду згоди між ними щодо добровільного поділу будинку не досягнуто, тому просить вирішити спір у судовому порядку та визнати спірний житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину такого. У свою чергу представник відповідача - адвокат Волошин Л.Я. направила суду відзив, в якому позовні вимоги не визнала та зазначила, що позивач визначила ціну позову незрозуміло з якої вартості майна, а суд відповідно відкрив провадження у справі в порушення вимог ст. ст. 175, 176 ЦПК України. Крім того, позивач на підтвердження обставин, викладених у позові не надала жодного доказу, який би свідчив про наявність житлового будинку, його технічного стану, ступінь готовності (100 % як зазначено у позові), реєстрації права власності на житловий будинок, декларації про готовність вказаного будинку до експлуатації, наявність дозвільних документів тощо. Натомість на підтвердження наведених фактів позивач надала дві довідки сільської ради, з яких дійсно вбачається, що відповідач проживає за вказаною адресою, дбає про житло, але крім нього в даному домоволодінні ще також проживає спільна донька сторін [PERSON] , 2002 року народження, та їх малолітня онучка. Тож позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив не лише про факт набуття майна під час шлюбу, але й про те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Крім того, її представник - адвокат Штефаняк І.І. попередньо надав суду висновок про вартість об`єкта оцінки від 17 грудня 2019 року, згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки - житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , склала 1 131 602,47 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що у період з 20 лютого 1993 року по 29 липня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 26 червня 2019 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі відповідачу [PERSON] рішенням дванадцятої сесії Т.Полянської сільської Ради народних депутатів двадцять першого скликання від 26 березня 1993 року, виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку, та відповідно за спільні кошти сторонами зведено житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Як роз`яснено у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім цього у пункті 22 вказаної постанови Пленуму ВСУ визначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, при ухваленні рішення суд приймає до уваги експертний висновок від 17 грудня 2019 року про оцінку вартості житлового будинку [ADDRESS] , згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки станом на дату оцінки складає 1 131 602,47 грн. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позову, а також того, що спірний будинок зведено сторонами за час шлюбу, суд приходить до висновку, що такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, а позов відповідно - задоволенню. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved