Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної власності на об`єкт нерухомості, визнання недійсним договору, - третя особа без самостійних вимог - [PERSON] . Враховуючи заяви про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог, з яких остаточна була подана 23.06.2018 року, позивач [PERSON] як на підставу позову про визнання права спільної власності на об`єкт нерухомості посилається на те, що внаслідок проведеної з 2003 року по 2008 рік в шлюбі з [PERSON] спільної реконструкції 3-кімнатної квартири [ADDRESS] , було здійснено значні поліпшення цього майна, яке фактично стало новим об`єктом нерухомості, набутим під час шлюбу та зареєстрованим в реєстрі речових прав 25 листопада 2009 року на підставі вже нового документа - свідоцтва про право власності від 23 листопада 2009 року. За таких обставин, відповідно до приписів ч.1 ст. 62 Сімейного кодексу України, оскільки майно чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач в судові засідання при розгляді справи по суті повторно не з`явилась. Надавала заяви про відкладення судового засідання, зазначивши причини неявки: перебування на лікарняному та відрядження. Відповідно до ст..223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Протокольною ухвалою суду від 14.05.2019 року в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи відмовлено. Відповідач [PERSON] , представник відповідачів, представник третьої особи проти задоволення позову заперечували. Відповідно до ст..12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлені наступні обставини справи. 07 квітня 2000 року відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Геза О.В., зареєстрованого в реєстрі за №5-1062 була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] . На час укладання вказаного договору [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано згідно рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.07.2000 року, що набрало законної сили 08.08.2000 року. Шлюб між [PERSON] та позивачем [PERSON] ( дошлюбне прізвище [PERSON] ) укладено 11.06.2002 року. Отже, на момент купівлі спірної квартири позивач та відповідач [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правовіакти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільногоз аконодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період. Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року№ 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Позивач в заяві про зміну підстав позову від 23.06.2018 року зазначає, що вона та відповідач [PERSON] за спільні кошти здійснили реконструкції спірної квартири, внаслідок якої виник нових об`єкт нерухомого майна, істотно збільшилась його вартість. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 23.06.2018 року за результатами розгляду клопотання позивача, було призначено судову експертизу для визначення об`єму ремонтно-будівельних робіт в квартирі [ADDRESS] з 07.04.2000 року по теперішній час, яка їх ринкова вартість, яку частину вартості квартири становлять ці роботи та інше. Однак, у зв`язку з недостатністю наданих документів для проведення судової будівельно-технічної експертизи виконання висновку експерта є неможливим. Інших документів, крім тих, що направлялись експерту, сторонами не надано, ними зазначено, що договори підряду на виконання будівельних робіт не укладались. Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed