Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

В квітні 2017 року позивачі звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просили визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на нежитлову будівлю складу по [ADDRESS]; визнати недійсним договір дарування вказаного майна, укладений 20.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивачки [PERSON]вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Суду пояснила, що позивачі перебувають у шлюбі з 2006 року і 07.12.2009 року перебуваючи у шлюбі за спільні кошти придбали нежитлову будівлю, склад по [ADDRESS], загальною площею 20 кв.м. В 2012 році [PERSON] без отримання згоди чоловіка [PERSON] під впливом образи ( скориставшись рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва про визнання шлюбу недійсним , позов до якого також було подано через складні сімейні відновити під впливом емоцій ) подарувала [PERSON] вказане майно. За такого, оскільки договір дарування, укладений між [PERSON]та відповідачкою прямо порушує права чоловіка дарувальника та не відповідає положенням ст. ст. 203 , 368, 372 ЦК України. Третя особа приватний нотаріус просив слухати справу у його відсутність, проти задоволення позову заперечує. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.03.2012 року шлюб між позивачами визнано недійсним, жодних доказів того, що спірне майно придбавалося на спільні кошти подружжя, позивачами не надано. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить наступного. 24 листопада 2006 року позивачі зареєстрували шлюб . Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 06 березня 2012 року шлюб, зареєстрований 24.11.2006 року між [PERSON] та [PERSON]. З наведеного рішення суду вбачається, що судом встановлено, що шлюб між сторонами був укладений без наміру створення сімї, а заради укладено для одержання матеріальних благ , оскільки мали намір оформити документи для виїзду за кордон для працевлаштування . Наміру створення сім'ї у сторін не було, вони не набували прав та обовязків подружжя, не вели спільного господарства. На підставі договору купівлі-продажу частки нежитлових приміщень від 14.12.2008 року [PERSON], прридбала 16\\100 часток нежитлових приміщень магазину та складу по [ADDRESS], та скдладються зі складу літер Д , загальною площею 20, 4 кв.м. 07 грудня 2009 року виконкомом ММР видане Свідоцтво про право власності [PERSON] на нежитлову будівлю , склад літер Д , загальною площею 20, 4 кв.м. , за виділеною адресою - [ADDRESS]. 20 квітня 2012 року зазначений об'єкт нерухомості за Договором дарування, посвідченим нотаріально, був подарований [PERSON], обдаровуваній [PERSON] З тексту зазначеного договору вбачається, що представник дарувальника гарантує, що зазначена нежитлова будівля перебувають у особистій приватній власності дарувальника, відчужувана нею будівля не є спільною сумісною власністю , оскільки набута поза шлюбом і немає відносно неї будь-яких осіб, які могли б поставити питання щодо визнання за ними права власності на цю будівлю (частку) відповідно до ст.ст. 60-65, 74, 97СК України. Також при посвідченні цього договору [PERSON] надала нотаріусу заяву , що на час придбання майна у шлюбі не перебувала і це майно не є спільною сумісною власністю. Відповідно до положень ст. 45 СК України, недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності.Розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами. Рішення суду про визнання недійсним шлюбу між позивачами набуло законної сили , отже є преюдиційним, а підстави , з яких позивачі зверталися до суду з цим позовом ( образа, негативні емоції тощо) не мають правового значення для правильного вирішення спору у дійсних правовідносинах сторін за цим позовом. Вимог про ивзнання спірного майна спільною частковою власністю з визначенням часток позивачі суду не заявляли, як і не надали жодних доказів того, яким чином брали участь кожний з них у придбанні цього майна своєю працею та коштами. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю. Як наслідок - відсутні підстави і для задоволенню і позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним як такого, що укладений без згоди іншого співвласника. До того ж суд враховує ( за аналогією закону) правову позицію ВСУ у справі за № 1622цс15 від 07.10.2015 року. Так, відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Отже, як судом встановлено, що на час укладення спірного договору дарувальник підтвердив, що майно належить їй на праві особистої приватної власності і ніхто з третіх осіб прав на це майно не має, надала відповідну заяву та рішення суду. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору дарування 20 квітня 2012 року [PERSON] не знала і не могла знати про те, що спірне майно може належати на праві спільної сумісної чи часткової власності та її чоловіка , і що останній не надав згоди на відчуження цього майна , що може в подальшому стати підставою для витребування цього майна у обдаровуваного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed