Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

В квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та третьої особи про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки у домоволодінні по вул. Калинова, № 65 в с. Тарасівці Новоселицького району були зареєстровані троє осіб. Проте, в 1996 році відповідач [PERSON] вибула з даного господарства та свою частку з майна колишнього колгоспного двору не витребувала по даний час, тим самим пропустивши строк давності для витребування вказаної частки. 30 березня 2017 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване по вул. Калинова, № 65 в с. Тарасівці Новоселицького району. Спадщину по заповіту після смерті спадкодавця він прийняв своєчасно. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просив суд визнати колишнього члена колгоспного двору [PERSON] такою, що втратила право на частку в майні колишнього колгоспного двору вказаного домоволодіння та визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] позов визнала та пояснила, що на спадкове нерухоме майно не претендує, оскільки в 1996 році вибула з спадкового домоволодіння та свою частку в колгоспному дворі не витребувала. Третя особа [PERSON] позов визнав. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 111 від 23 січня 2018 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по вул. Калинова, № 65 в с. Тарасівці Новоселицького району відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали троє осіб, в силу чого виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/3 частці домоволодіння. 30 липня 1992 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні. Спадщину після смерті [PERSON] на 1/3 частку домоволодіння як спадкоємець за законом 1 черги своєчасно прийняв його син [PERSON], який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, чим вступив у володіння та управління спадковим майном, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 902 від 01 березня 2011 року. В 1996 році [PERSON] вибула з вказаного домоволодіння та по даний час свою частку з майна колишнього колгоспного двору не витребувала. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року\~колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до розяснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] позов визнала та після свого вибуття з вказаного домоволодіння більш трьох років будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребувала по сьогоднішній день, суд вважає, що вона втратила частку в майні колишнього колгоспного двору даного домоволодіння. Таким чином, житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння після вибуття з господарства [PERSON] належали на праві власності голові двору [PERSON], який був зареєстрований та проживав у даному господарстві. Внаслідок стихійного лиха, що сталось 23-27 липня 2008 року житловий будинок домоволодіння по вул. Калинова, № 65 в с. Тарасівці Новоселицького району був зруйнований. На час руйнування житлового будинку, домоволодіння в цілому належало проживаючому в ньому [PERSON]. На місце зруйнованого житлового будинку за рахунок державних субвенцій [PERSON] був побудований новий будинок. Відповідно до п. 14 Порядку використання у 2008 році субвенцій з державного бюджету обласним бюджетам Вінницької, Івано-Франсківської, Закарпатської, Львівської, Тернопільської та Чернівецької областей, міському бюджету м. Чернівців для ліквідації наслідків стихійного лиха, що сталось 23-27 липня 2008 року, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 689 від 02 серпня 2008 року, допомога виплачується власнику житлового будинку. У разі смерті власника будинку допомога виплачується до встановлення права власності дієздатним членам сімї, які на момент смерті власника будинку були у ньому зареєстровані. Побудований для [PERSON] будинок був прийнятий в експлуатацію як закінчений будівництвом обєкт, що підтверджується актом державної приймальної комісії від 29 грудня 2008 року (адреса домоволодіння в акті по вул. Калинова, 49 в с. Тарасівці Новоселицького району зазначено помилково, що підтверджується листом [PERSON] сільської ради на імя Новоселицького КБТІ за № 2122 від 07 травня 2009 року). В той же час при житті [PERSON] не встиг зареєструвати за собою право власності на збудований житловий будинок, що слідує з довідки Новоселицького КБТІ № 833 від 15 листопада 2010 року. При житті 09 жовтня 2008 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений секретарем Тарасовецької сільської ради Новоселицького району, відповідно до якого все своє майно він заповів [PERSON]. 11 лютого 2010 року [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина на вказане домоволодіння в цілому. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за заповітом своєчасно прийняла [PERSON], яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 487 від 16 лютого 2018 року. При житті 04 листопада 2015 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений секретарем Тарасовецької сільської ради Новоселицького району, відповідно до якого все своє майно вона заповіла позивачу [PERSON]. 30 березня 2017 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на домоволодіння по вул. Калинова, № 65 в с. Тарасівці Новоселицького району в цілому, яке вона успадкувала за заповітом після смерті [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняв своєчасно, звернувшись в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини до нотаріуса із відповідною заявою, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті [PERSON] та своєчасно прийняв спадщину, інших спадкоємців не має, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у звязку із чим позов слід задовольнити. У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 3045 гривень. На підставі ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1218, 1223, 1268-1270 ЦК України, суд

Outcome: approved