Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

В липні 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4) до відповідачів: [PERSON], [PERSON], в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 109, 110): - припинити право власності відповідача [PERSON] на 1/8 частину квартири [ADDRESS], та визнати право власності на зазначену частину квартири за позивачкою; виплатити відповідачу [PERSON] в рахунок компенсації за припинення права власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] внесені [PERSON] на депозитний рахунок Шевченківського районного суду м. Києва грошові кошти в розмірі 162500,0 грн., згідно квитанції № 5419307 від 07 жовтня 2016р.; - припинити право власності [PERSON] на 1/8 частину квартири [ADDRESS], та визнати право власності на зазначену частину квартири за позивачкою; виплатити відповідачу [PERSON] в рахунок компенсації за припинення права власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] внесені [PERSON] на депозитний рахунок Шевченківського районного суду м. Києва грошові кошти в розмірі 162500,0 грн., згідно квитанції № 5411382 від 07 жовтня 2016р. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вищезазначена квартира на праві спільної часткової власності належить сторонам, так позивачці на праві власності належить 3/4 частини цієї квартири, а відповідачам по 1/8 частини квартири. Оскільки спірна квартира, складається з двох окремих кімнат, житловою площею 29,8 кв.м., загальною площею 62,0 кв.м., частка решти співвласників на думку сторони позивача є незначною, виділити в натурі частку кожному із співвласників неможливо, а також враховуючи, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, і забезпечені іншим житлом, мають інше місце постійного проживання, позивачка просила суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивачки, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позові, з урахуванням поданої заяви про уточнення позову, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що вказана вище квартира використовується позивачкою та членами її сім'ї для проживання. Представник відповідачів 1, 2, в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначаючи, що розмір вартості часток спірної квартири сторін стороною позивача суттєво занижений, Крім того, представник звертав увагу суду, що сторона позивача ввела суд в оману, що використовує спірну квартиру сторін для власного проживання, і не повідомила, що має у власності ще декілька квартир в м. Києві та Київській області, а також житловий будинок, просила суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. У відповідності з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Правовий аналіз цієї норми Закону свідчить про те, що законодавець визначив чотири самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом і не оспорювалося сторонами, позивачці [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 3/4 частин двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., відповідачам: [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/8 частині цієї квартири. Згідно довідки за формою № 3 від 06 червня 2016р. (а.с. 26) у спірній квартирі зареєстрована позивачка та її діти. Відповідно до положень ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що частка відповідачів у праві спільної часткової власності у спірній квартирі є незначною, виділення в натурі, відповідно до ідеальних часток є неможливим, а також звертала увагу суду, що спірна квартира використовується позивачкою для її проживання та членів її сім'ї. Судом встановлено, що відповідачам на справі спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 45,1 кв.м. (а.с. 48, 49).Також судом, встановлено, що позивачка має на праві власності, крім спірної квартири, інші житлові приміщення, а саме: квартири та житловий будинок (а.с. 114-119). В обґрунтування заявлених позовних вимог, стороною позивача було надано суду, в якості письмових доказів Звіти про оцінку спірної квартири (а.с. 30, 57-89), відповідно до яких вартість спірної квартири станом на 31 січня 2014р. складає 1041026,0 грн. без врахування ПДВ (курс НБУ на дату оцінки 1 дол. США = 7,993 грн.); станом на 04 жовтня 2016р. - 1300000,0 грн. без врахування ПДВ. В свою чергу. стороною відповідачів, в обґрунтування заперечень на позов, в якості письмових доказів було надано Звіт про оцінку майна (а.с. 90-104), відповідно до якого вартість спірної квартири станом на 12 вересня 2016р. складає 4955984,0 грн. без врахування ПДВ;1/4 частини - 1238996,0 грн. без врахування ПДВ. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог того, що частка сторони відповідачів є незначною (1/4 частина), виділ її в натурі не можливий, між співвласниками спірної квартири (сторонами по справі) не можливо встановити порядок користування спірною квартирою. Крім того, судом було роз'яснено сторонам, що в порядку ст. 143 ЦПК України, сторони в межах своїх прав та обов'язків, визначених ст. ст. 27, 31 ЦПК України, а також враховуючи те, що суд немає спеціальних знань в галузі оцінки нерухомого майна, вправі клопотати про призначення по справі судової будівельної експертизи з метою визначення вартості саме частки спірної квартири, яка належать відповідачам на праві спільної часткової власності. Зазначених клопотань про призначення по справі експертизи до суду не надходило. Судом критично оцінюються надані сторонами звіти про оцінку майна, оскільки зазначені звіти були виконані за замовленням кожної сторін, мають суттєві розбіжності у вартості майна. Крім того, жоден із вказаних звітів не має оцінки саме частки кожного із відповідачів (1/8 частина), в разі її відчуження. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом України по справі № 6-93цс15, суд суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed