Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 23 квітня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 24 квітня 2019 року. Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача, [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що 06.11.1999 року [PERSON], уклала шлюб з [PERSON], про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис під № 632 від 06.11.1999 року. Від даного шлюбу у них народились двоє спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Через різні погляди на життя між позивачем та відповідачем виникають постійні непорозуміння та сварки, які повторюються регулярно. Сумісне життя через це і збереження сім'ї стало неможливим. Протягом 6 років позивач та відповідач не проживають разом, як подружжя. Крім того, відповідач не підтримує зв'язків з їх спільними доньками, не виявляє бажання добровільно брати участь у їх вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, повністю нехтує своїми батьківськими обов'язками. На підставі викладено позивач просить: шлюб, укладений 06.11.1999 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у відділі реєстрацій актів громадянського стану Ужгородської міської ради, про що в книзі реєстрації актів є відповідний запис під №632 - розірвати; стягнути з [PERSON], аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. на місяць, але не меншу 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з дня подання позову; стягнути з [PERSON], аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчатись - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. на місяць, починаючи з дня подання позову і до досягнення нею двадцяти трьох років; прізвище позивачки після розірвання шлюбу вказати «[PERSON]»; неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] залишити проживати з матір»ю. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2019 року по справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином. 12.04.2019 року від позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій позивач, просить суд прийняти до розгляду заяву про зменшення позовних вимог, згідно яких просить шлюб, укладений 06.11.1999 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у відділі реєстрацій актів громадянського стану Ужгородської міської ради, про що в книзі реєстрації актів є відповідний запис під №632 - розірвати; стягнути з [PERSON], аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який складає 2106,00 гривень починаючи з дня подання позову; стягнути з [PERSON], аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчатись - [PERSON], [INFO] мінімальний прожитковий мінімум на місяць, що становить 1053,00 гривні починаючи з дня подання позову і до досягнення нею двадцяти трьох років; встановити, що розмір аліментів, визначений судом, підлягає індексації; прізвище позивачки після розірвання шлюбу вказати «[PERSON]»; неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] залишити проживати з матір»ю. Згідно поданої заяви позивач просить суд розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, на адресу суду подав заяву, в якій уточненні позовні вимоги від 11.04.2019 року підтримує в повному обсязі, та просить суд розглянути справу у його відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.11.1999 року, про що у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 632 від 06.11.1999 року, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 06.11.1999 року. Від шлюбу у подружжя народилися дві доньки - [PERSON], [INFO] відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.06.2000 року та [PERSON], [INFO], відповідно до копії свідоцтва серії [NUMBER] від 28.10.2009 року. Позивач вказує, що на даний час неповнолітня донька [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживає із матір'ю. Вказані обставини сторонами не заперечувались. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, визнання позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Положеннями ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] слід залишити прізвище «[PERSON]». Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Неповнолітню [PERSON], [INFO], слід залишити проживати з матір'ю, оскільки сторони дійшли спільної згоди стосовно визначення місця проживання дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Так, позивач просить стягнути з [PERSON], аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який складає 2106,00 гривень починаючи з дня подання позову та стягнути з [PERSON], аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчатись - [PERSON], [INFO] мінімальний прожитковий мінімум на місяць, що становить 1053,00 гривні починаючи з дня подання позову і до досягнення нею двадцяти трьох років, обґрунтовуючи, тим що відповідач матеріально не допомагає у вихованні дитини. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України, передбачений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує, відсутність у справі відомостей про те, що у відповідача є інші діти чи непрацездатні батьки, стан його здоров'я, матеріальне становище відповідача, та матеріальне становище позивача, визнання відповідачем позовних вимог та приходить до висновку, що є підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2106,00 гривень щомісячно, починаючи з моменту звернення з даним позовом до суду та до досягнення дитиною повноліття, на користь позивача [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в в цій частині. Відповідно до частини першої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до довідки виданої Факультетом туризму та міжнародних комунікацій Ужгородського національного Університету ДВНЗ за № 1170 від 24.09.2018 року [PERSON], є студенткою 2 курсу денної форми навчання факультету туризму та міжнародних комунікацій ДВНЗ «УжНУ». Термін закінчення навчання 30 червня 2019 рік. Відповідно до частини 3 статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Суд вважає, що оскільки відповідач є особою працездатного віку, доказів неможливості надавати матеріальну допомогу суду надано не було, тому він може та повинен надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої доньки, [PERSON], [INFO], яка продовжує на теперішній час навчання, яка самостійних доходів не має, і у зв'язку з цим її потребує. З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про задоволення позову у цій частині позовних вимог також, та призначає стягнення аліментів з відповідача на користь позивача в твердій грошовій сумі, у розмірі 1053,00 гривні щомісячно, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, який вказує на обов'язок суду розглядати справу в межах заявлених позовних вимог. Згідно з частиною першою, другою статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При цьому суд констатує, що відповідач, в поданій до суду заяві не заперечує проти позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає, що з огляду на вказане, визнання позовних вимог відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви позивачем, згідно доданої квитанції сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. А тому з відповідача належить стягнути, на користь позивача вказану суму понесених судових витрат. При задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 21, 24, 55, 56, 110, 113, 116, 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1, 199, 200 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: approved