Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

В листопаді 2014 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошової заборгованості. Вказувала на те, що в 2011 р. вона та її мати, [PERSON], з дозволу якої вона діяла, оскільки на час укладення договору була неповнолітньою (17 років), продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру, що була розташована в м. Лянтор Сургутського району Ханти-Мансійського автономного округу - Югри Тюменської області. Вартість квартири склала 1 000 000 руб. При цьому, на переконання позивачки, половина вартості квартири, тобто 500 000 руб., належить їй. Однак як зазначає позивачка, її мати [PERSON], поклала їх спільні кошти на свій особистий рахунок у банку. При цьому [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] В зв`язку з цим позивачка вважає, що належні їй грошові кошти стали надбанням подружжя [PERSON], які спільно володіли ними, перераховуючи з одного банківського рахунку на інший. Оскільки набуте подружжям за час шлюбу майно є їх спільною власністю в рівних частках, позивачка вважає, що відповідач безпідставно отримав належні їй грошові кошти в сумі 250 000 руб, що еквівалентно 77 000 грн. 00 коп. На вимоги позивачки повернути грошові кошти відповідач не реагує. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь безпідставно отримані ним грошові кошти, що належать їй, в сумі 77 000 грн. 00 коп., а також 88 грн. 60 коп. - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язання. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, відповідно до заяви просив про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що грошових коштів, належних позивачці, не отримував та не зберігав. Третя особа [PERSON] вважала, що позов підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення , дослідивши надані докази, суд встановив наступне. [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON]. На підставі Договору про передачу квартири у власність № 4308 від 25.02.2005 р. [PERSON] та [PERSON] належала квартира [ADDRESS] - по 1/2 частині кожній. 23.06.2011 р. [PERSON] та [PERSON], яка діяла за згоди своєї матері, продали вищезазначену, належну їм на праві власності, квартиру. На час укладення договору [PERSON] виповнилось 17 років. Вартість квартири, відповідно до договору, склала 1 000 000 рублів. На твердження позивача ? частина цих коштів, а саме - 500 000 руб. Належить їй, як власниці ? частки проданого майна. Отримані від продажу квартири кошти в розмірі 1000000 руб. [PERSON] внесла на власний банківський рахунок. Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.12.2005 року. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що оскільки її мати та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, отримані від продажу вищевказаної квартири кошти, в тому числі й ті, що належали їй, а саме 500 000 грн. 00 коп., надійшли до спільного користування подружжя, та вони розпорядились ними на власний розсуд. Оскільки, на переконання [PERSON], власність подружжя належить їм в рівних частках, [PERSON] безпідставно (заволодів) отримав половину належних їй грошових коштів - 250 000 руб., що еквівалентно 77 000 грн. 00 коп., а на вимогу щодо повернення коштів відповідач не реагує, через що 3% річних за користування ними складає 88,60 грн. та повинен їх повернути. Суд не може погодитись з цими твердженнями та вважає позов безпідставним, а заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню через наступне. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту своїх прав. Відповідно до ст. 69 СК України саме дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.07.2014 р. відбувся поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] Крім того, позивачка особисто зазначає, що кошти після продажу квартири були отримані саме її матір`ю - [PERSON], котра розпорядилась ними на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачка [PERSON] не є однією зі сторін у вказаних подружніх відносинах, її посилання на те, яке майно є спільною власністю подружжя та в яких частках, не можуть бути прийняті судом до уваги. Відповідно до ст.ст.10,11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майна або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що будь-які належні їй на праві власності грошові кошти були отримані та зберігаються безпосередньо відповідачем [PERSON]

Outcome: dismissed