Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Костянтинівської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що в 1965 році придбав у [PERSON] житловий будинок № 10 по вул.Воровського в смт.Костянтинівка, про що свідчить розписка продавця про отримання коштів, однак за собою своєчасно його не зареєстрував. Він добросовісно та відкрито володіє майном більше 10 років, сплачує комунальні послуги та підтримує дане домоволодіння в належному стані. Власник в 1996 році виїхав за межі України, а згодом помер, тому на вказаний будинок ніхто не претендує. Прохав визнати за ним право приватної власності на вищевказаний житловий будинок за набувальною давністю. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, прохав його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав заяву в якій прохав слухати справу у його відсутність, позов визнав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого головою Костянтинівської селищної ради від 20.03.1964 року, [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок по вул.Воровського,4 (на даний час - № 10) в смт.Костянтинівка Краснокутського району Харківської області. Про те, що домоволодіння зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] свідчить довідка РКП «Краснокутське БТІ» від 30.11.2015 року. 14 жовтня 1965 року [PERSON] придбав у [PERSON] вказаний житловий будинок, про що свідчить розписка, яка складена в присутності свідків [PERSON] та [PERSON]. Однак, договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчений не був та право власності за [PERSON] не зареєстровано. З технічного паспорта виготовленого РКП «Краснокутське БТІ» вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями існує. Загальна площа житлового будинку складає 51,70 кв.м.. Відповідно до записів будинкової книги, позивач постійно з 1965 року зареєстрований у вказаному житловому будинку разом зі своєю сім'єю. Крім того, як зазначає довідка Костянтинівської селищної ради від 01.03.2016 року, [PERSON] дійсно проживає [INFO] з 1965 року. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як зазначає ст. 344 ч. 2 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння може приєднати до часу свого володіння увесь час протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем правонаступником вона є. Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до ст. 344 ЦК України є добросовісність, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України, суд знаходить доведеним, що на житловий будинок ніхто не претендує, власник помер, спадкоємці на домоволодіння вимог не пред'являють, позивач відкрито, добросовісно, безперервно з 1965 року володіє житлом, що надає йому права набуття житлового будинку у власність за давністю володіння відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України. За таких підстав суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON].

Outcome: approved