Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

В липні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що із 19.10.2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17.02.2021 року. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що із 2014 року вони не проживають із відповідачем разом, та із 2014 р. по 2021 р. відповідач бачив доньку лише 2 рази, ніякої матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, тощо, а відтак покладених законом на батьків обов`язків належним чином не виконує, в зв`язку з чим позивач звернулась до Авдіївської міської військово-цивільна адміністрації Покровського району Донецької області, де їй надали висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Посилаючись на викладене, а також вказуючи на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомо нехтує ними, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, а відтак наявні підстави для позбавлення його батьківських прав відносно дитини, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.07.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В серпні 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що викладені в позові твердження не відповідають дійсності. З часу народження доньки та до досягнення нею шестимісячного віку відповідач приймав участь у її вихованні та утриманні. Однак, у вересні 2013 року повивач забрала доньку і виїхала до своїх батьків в м. Авдіївка Донецької області. Він приїздив до м. Авдіївка на день народження доньки. З літа 2014 р. по 2017 р. позивачка із донькою проживала на території Російської Федерації, та він весь час намагався знайти хоч якусь інформацію про місце їх перебування. В 2017 року позивач із донькою повернулись на території України, та спілкуватись із донькою по телефону відповідач міг лише з дозволу позивача. У 2018 р. та 2019 р. позивач із донькою приїжджали до м. Києва, та проживали у відповідача вдома. За цей час між ним та донькою склались близькі стосунки. Відповідач намагається, наскільки це можливо підтримувати спілкування із донькою, відправляє їй подарунки. Під час перебування доньки з метою можливості подальшого спілкування із донькою, відповідач подарував доньці мобільний телефон. Рішенням суду, яке набрало законної сили 07.07.2021 року із відповідача дійсно було стягнуто аліменти із липня 2020 року, та заборгованість була нарахована із цього часу, а тому на даний час відповідач вживає всіх можливих заходів щодо погашення заборгованості та сплати належних коштів на утримання дитини. В частині наданого службою висновку, то відповідач вказує на те, що його не повідомляли про розгляд цього питання, жодних пояснень йому не пропонували надати, викладені у висновку обставини не відповідають дійсності, зокрема, не відповідає дійсності те, що він не спілкується із дитиною. Наведене свідчить про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.10.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Заперечували проти їх задоволення, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Представник третьої особи в судове засіданні не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 19.10.2012 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17.02.2021 року у справі № 242/2832/20. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23.11.2020 року у справі № 242/2833/20, із відповідача на користь позивача бло стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі і розмірі 3000,00 грн., щомісячно, починаючи із 02.07.2020 р. Відповідно до довідки-розрахунку Голосіївського РВДВС у м. Києві від 02.06.2021 року, заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить суму в розмірі 33000,00 грн. Судом встановлено, що малолітня донька сторін проживає разом із матір`ю (позивачем у справі) за адресою: [ADDRESS] , та навчається в Авдіївській загальноосвітній школі 1-3 ступенів № 6 Авдіївської міської ради Донецької області. На підтвердження своїх вимог, стороною позивача було надано суду висновок Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації від 05.07.2021 року № 0608/01-15, відповідно до якого комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Однак, вивчивши зазначений висновок судом було встановлено, що, останній, не містить даних про те, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд комісією питання щодо позбавлення його батьківських прав, відмовився від надання пояснень та/або, будучи обізнаним про розгляд цього питання, свідомо ухилився від надання будь-яких даних, які б беззаперечно свідчили про неналежне виконання ним своїх батьківських обов`язків. Стороною відповідача надано суду скріншоти із мобільного телефону, на яких зафіксовано спілкування батька із донькою, а також надано фото, на яких вони разом проводять час. Позивач вказує, що із 2014 року відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, тощо, а відтак покладених законом на батьків обов`язків належним чином не виконує, та наявні підстави для позбавлення його батьківських прав. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказував на те, що в зв`язку із віддаленістю місця проживання доньки, останню, дійсно рідко бачить, однак, спілкується із нею по телефону, пересилає подарунки на день народження, на даний час вживає заходів щодо погашення боргу по аліментам, та має бажання та вживає всіх можливих заходів в ситуації, що склалась належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позов про позбавлення батьківських прав позивачкою заявлений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України. Відповідно до вказаної норми права, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 5, 6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як встановлено судом, орган опіки та піклування при затвердженні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, не вжив належних заходів щодо повідомлення відповідача та отримання від останнього пояснень, та інших даних з цього приводу. Ці дані не були належним чином проаналізовані в сукупності із іншими документами, які були наявні в органі опіки та піклування. Окремо суд звертає увагу на те, що органом опіки та піклування з огляду на неповне з`ясування всіх обставин не вирішено питання про необхідність зміни ставлення відповідача до виховання дитини, в разі якщо було б встановлено про ухилення, останнього, від виконання своїх батьківських обов`язків з відповідним попередженням про наслідки неналежної участі у вихованні доньки. Наведене дає суду підстави для визнання зазначеного висновку таким, що беззаперечно не доводить свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, та що позбавлення є доцільним та відповідатиме інтересам дитини в ситуації, яка склалась, оскільки, наявні у справі докази та пояснення відповідача свідчать про наявність між батьком та донькою теплих та дружніх стосунків, що стороною позивача належними доказами не спростовано. Суд звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, згідно із ст. 166 СК України. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Також необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що сам по собі факт не проживання разом із дитиною та наявність заборгованості по сплаті аліментів, не може слугувати достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд звертає увагу на те, що позивач належним чином не вмотивувала та не довела власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не надала належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що переконливих доказів на підтвердження умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, матеріали справи не містять, наявність винних дій та/або бехздіяльності, які б свідчили про неналежне виконання батьківських обов`язків відповідачем стороною позивача не доведено, а судом не встановлено, а відтак суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача на даний час є передчасним та не відповідатиме інтересам дитини, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed