Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. В позові посилалася на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 19 серпня 1999 року вона придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Даний договір був укладений у Миргородській філії товарної біржі «Полтавська регіональна біржа нерухомості» в порядку ст.15 Закону України «Про товарну біржу», та не підлягав подальшому нотаріальному посвідченню. У зв'язку зі змінами в законодавстві договір купівлі-продажу квартири не є документом, що посвідчує її право власності, і вона не може реалізувати своє право, як власниця, вільно розпорядитися квартирою, тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. В зв'язку з набранням чинності новою редакцією Цивільного процесуального кодексу України (Закон України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), відповідно до п.п.9 п. 1 розділу 13 Перехідних положень цього Кодексу, ухвалою суду від 21 грудня 2017 року постановлено розгляд даної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.22). Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, до суду подала заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглянути у її відсутність в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.18). Відповідач [PERSON] була повідомлена через оголошення на офіційному сайті Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, яке було розміщене 09 січня 2018 року, що відповідає вимогам п. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.28) Відповідно до правил ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних доказів у справі, ухваливши заочне рішення. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що за договором купівлі-продажу від 19 серпня 1999 року, який був укладений та зареєстрований на Миргородській філії Товарної біржі «Полтавська регіональна біржа нерухомості», [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], але вказана угода не була посвідчена нотаріально (а.с.24). На момент укладення договір купівлі-продажу був документом, який підтверджував право власності позивача на квартиру. Діючим Цивільним кодексом України, який набрав чинності 01.01.2004 року, передбачене обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів відчуження нерухомості. Внаслідок таких змін у законодавстві позивач втратила документ, що засвідчує її право власності на вищевказану квартиру і згідно ст.392 ЦК України може пред'явити позов про визнання її права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] передала у власність позивачу квартиру [ADDRESS], а позивач сплатила [PERSON] її вартість, то договір купівлі-продажу відповідно до ст.ст. 47, 128, 224 ЦК України (1963р.) є таким, що відбувся 19 серпня 1999 року, а її право власності підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на квартиру. Суд вважає, що позивач підтвердив належними доказами обставини, викладені у позові. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права. На підставі викладеного,

Outcome: approved