Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

В листопаді 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Нетішинської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог шодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчий комітет Нетішинської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] про визнання права користування житлом. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 06 листопада 1984 року для мами її колишнього чоловіка [PERSON] , сім`я якої складалась із двох осіб, а саме на неї як на наймача та її сина [PERSON] , видано ордер на право зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS] (на даний час адреса: [ADDRESS] ). З 02 лютого 2003 року по 08 травня 2015 року вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в якому в них народилось двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Пізніше [PERSON] померла на території Російської Федерації. Позивач у позові зазначає, що в травні 2020 року стан здоров`я [PERSON] став дуже поганим, через що останній потребував постійного стороннього догляду. Оскільки його мама [PERSON] померла і його не було кому доглядати, то її та [PERSON] спільні доньки прийняли рішення, що будуть здійснювати догляд за батьком на період його хвороби. Таким чином 12 травня 2020 року [PERSON] та [PERSON] фактично переїхали проживати до свого батька в квартиру [ADDRESS] . Оскільки був карантин та навчання проводилось дистанційно, то [PERSON] та [PERSON] , постійно проживали разом із батьком у вказаній квартирі, за виключенням тих днів коли [PERSON] їздила у м. Шепетівку з питань пов`язаних із складанням сесії у Шепетівському медичному коледжі. В подальшому [PERSON] , якому вже важко було відвідувати державні органи через погане самопочуття, 12 червня 2020 року склав нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на реєстрацію місця проживання його дочок [PERSON] та [PERSON] з ним в одній квартирі. Проте вказану заяву вона не встигла пред`явити до виконавчого комітету Нетішинської міської ради через смерть [INFO] [PERSON] . Обряд поховання якого провела вона разом із доньками. Також [PERSON] у позові зазначає, що в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані на день смерті [PERSON] , останній та [PERSON] . Зважаючи на волю наймача, яким фактично став [PERSON] після смерті його матері [PERSON] , вона в інтересах своїх неповнолітніх доньок звернулась до виконавчого комітету Нетішинської міської ради з проханням провести реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] в квартирі [ADDRESS] . У відповідь на вказане її звернення виконавчий комітет Нетішинської міської ради надіслав лист від 22 липня 2020 року №С/619-05-463/2020 у якому підтвердив факт проживання її доньок у спірній квартирі та в той же час з метою реєстрації їх місця проживання у спірній квартирі, фактично рекомендували звернутись до суду із позовом про визнання права користування житловим приміщенням. Тому зважаючи на вказане, вона в інтересах своїх неповнолітніх дітей вимушена звертатись до суду з даним позовом. На підставі наведеного, посилаючись на приписи ст. ст. 61, 64, 65, 106, 107 ЖК Української РСР, ст. 1218 ЦК України, позивач просить суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . Разом з позовною заявою [PERSON] 27 листопада 2020 року подала заяву про виклик свідків. 24 лютого 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Волков С.В. подав до суду клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] та приєднання доказів до матеріалів справи. 11 березня 2021 року представник відповідача надіслав до суду клопотання про розгляд справи без представника відповідача. 21 квітня 2021 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог шодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчого комітету Нетішинської міської ради надіслав до суду клопотання про розгляд справи без представника третьої особи. 06 травня 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Волков С.В. подав до суду клопотання про витребування доказів та визнання обов`язкової явку в судове засідання третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] 27 травня 2021 року в підготовчому засіданні третьою особою [PERSON] було самостійно подано позов до Нетішинської міської ради, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог шодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчий комітет Нетішинської міської ради, про визнання права користування житлом. В обґрунтування такого [PERSON] зазначив, що 06 листопада 1984 року у міському виконавчому комітеті Нетішинської міської ради його мати [PERSON] отримала ордер №2223 на вселення у двокімнатну квартиру [ADDRESS] на склад сім`ї з двох осіб - [PERSON] та її сина [PERSON] . Від дня його народження з 23 липня 1987 року він проживав та був зареєстрований за адресою своєї матері, а саме: [ADDRESS] зі своїм старшим братом по матері [PERSON] . У 1995 році його мама [PERSON] поїхала на заробітки в Російську Федерацію та декілька перших років приїжджала до м. Нетішин у відпустку, а після 1997 року вона з РФ в Україну не приїжджала, вони мали з нею контакт лише по телефону. У 1997 році його батько [PERSON] , забрав його до себе, так як мати, фактично усунулась від його утримання та виховання, а старший брат [PERSON] мав схильність до вживання наркотичних речовин. З батьком вони почали проживати у найманому житлі за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] [PERSON] у позові зазначає, що 28 травня 2019 року його батько [PERSON] придбав у власність трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , а з 15 жовтня 2019 року він надав йому право користування цим житлом. У цьому ж житлі зареєстрована і його малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Також [PERSON] у позові зазначає, що 02 лютого 2003 року по 08 травня 2015 року його брат [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] і у них народились двоє дітей. Вони проживали в квартирі його брата, але без реєстрації місця проживання. З вересня 2013 року [PERSON] припинила фактичні шлюбні стосунки з [PERSON] і з дітьми стала проживати окремо. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у 2015 році, ні бувша дружина, ні його діти з ним не спілкувались. Після цього, його брат почав вести асоціальний спосіб життя: пиячив, вживав наркотики, працював епізодично. Він йому допомагав тільки тим, що купував йому продукти харчування. Їх мати [PERSON] з ним не спілкувалась, матеріально не допомагала, так як хворіла. Вказує [PERSON] у позові, що 04 січня 2020 року його брат [PERSON] захворів та був госпіталізований до лікарні м. Нетішин з інсультом, де проходив стаціонарно лікування до 19 січня 2020 року. Після цього, до 20 лютого 2020 року він перебував вдома, а з 20 лютого 2020 року до 13 березня 2020 року знову перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні м. Нетішин. Від початку лікування з січня 2020 року та до 26 травня 2020 року він постійно доглядав за своїм братом, купував йому ліки, возив на медичне обстеження в березні 2020 року до м. Хмельницький з метою встановлення йому групи інвалідності. З 26 травня 2020 року брата доглядала його донька [PERSON] , яка до смерті брата 14 червня 2020 року регулярно їздила до нього, але в квартирі не проживала. В зв`язку з тим, що він під час хвороби брата [PERSON] , доглядаючи його, постійно проживав з ним за адресою його реєстрації по [ADDRESS] , він надав йому згоду на проживання та реєстрацію за вказаною адресою. Така заява була складена 20 березня 2020 року засвідчено нотаріально, а справжність підпису було засвідчено, в зв`язку зі станом здоров`я заявника, в КНП НМР «Спеціалізованої медико-санітарної частини м. Нетішина». Крім того, в той же день [PERSON] надав для [PERSON] нотаріальну довіреність на ведення від його імені різного роду справ та представляти його інтереси в різних установах та органах влади, тощо. Проте, зареєструвати місце проживання за адресою місця проживання брата [PERSON] , так як на це необхідна була згода його матері, яка на той час вже померла, але свідоцтва про смерть, як доказ її смерті у нього був відсутній, бо вона померла в РФ, а відносини України з РФ не давали змоги отримати таке свідоцтво. Звернувшись на прийом до заступника Нетішинського міського голови з приводи реєстрації його місця проживання за адресою [ADDRESS] , йому було роз`яснено, що зареєструватись він зможе, якщо буде мати вищезгадане свідоцтво про смерть матері, що автоматично дає дозвіл на його реєстрацію місця проживання як члена сім`ї при наявності згоди тільки одного брата. Таке свідоцтво він отримав на початку 2021 року, але на цей час брат уже помер. [PERSON] зауважує у позові, що при можливій наявності свідоцтва про смерть його матері [PERSON] та фактичній наявності згоди [PERSON] на реєстрацію його місця проживання за адресою: [ADDRESS] , станом на 20 березня 2020 року він фактично мав право проживати за вказаною адресою на законних підставах. А так таке право було фактичним, але формально-юридично його не можна було реалізувати через відсутність підтверджуючих документів, тому він вимушений звернутись до суду з цим позовом про визнання його права проживання у вищезгаданому житлі. На переконання [PERSON] , станом на 20 березня 2020 року відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України він набув право користування житлом за адресою: [ADDRESS] Звернув увагу [PERSON] у позові на те, що підпис його брата, який зазначений у заяві про надання дозволу на реєстрацію його дітей у спірній квартирі не належить його брату, а такий підпис поставив у заяві хтось інший. На підставі наведеного, [PERSON] посилаючись на ст. 106 Житлового кодексу Української РСР, просить суд визнати за ним право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . 01 червня 2021 року [PERSON] подала до суду пояснення щодо позову [PERSON] та заяву про виклик та допит свідків. В поясненнях [PERSON] зазначила, що [PERSON] у спірній квартирі з 1997 року по сьогоднішній день не проживав, а в квартирі постійно проживали [PERSON] та її син [PERSON] . На день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у спірній квартирі постійно проживав член сім`ї наймача - [PERSON] . Таким чином єдиним членом сім`ї наймача, який мав право користуватися квартирою після смерті [PERSON] був її син [PERSON] , який у відповідності до ст. 107 ЖК УРСР набув статус наймача спірної квартири. В січні 2020 року [PERSON] потрапив до лікарні де догляд за ним здійснювала тітка [PERSON] [PERSON] прийшов до [PERSON] у лікарню та пообіцяв, що буде здійснювати його лікування, взамін того, що він дозволить йому користуватися спірною квартирою. 12 березня 2020 року [PERSON] оформив нотаріально посвідчену довіреність та заяву, що він не заперечує щодо проживання [PERSON] в спірній квартирі та надав ключі від квартири, куди [PERSON] відразу поселив квартирантів, а сам зник з засобів зв`язку. Тому [PERSON] після лікарні приїхавши додому не міг потрапити до квартири, оскільки квартиранти його не впустили та подзвонили [PERSON] , який приїхавши забрав [PERSON] в інший район до його тітки [PERSON] . І лише після того, як вона дізналась про такі події, то вона почала вимагати від [PERSON] звільнення квартири, щоб [PERSON] міг в ній проживати. Після чого їх спільні дочки з [PERSON] прийняли рішення про те, щоб здійснювати догляд за батьком на час хвороби та фактично переїхали до [PERSON] у спірну квартиру. 17 серпня 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Волков С.В. подав до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. Будь-яких інших заяв по суті від учасників справи не надходило. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02 грудня 2020 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 лютого 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] . Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 травня 2021 року клопотання представника позивача - адвоката Волкова С.В. про витребування документів та визнання обов`язковою явку учасника справи задоволено повністю. Витребувано у [PERSON] свідоцтво про смерть [PERSON] . Визнано обов`язкову явку в судове засідання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] . Зобов`язано третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] з`явитися в судове засідання Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 27 травня 2021 року заяву представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] - адвоката Процика В.В. про прийняття позовної заяви задоволено. Прийнято позовну [PERSON] до Нетішинської міської ради, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог шодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчий комітет Нетішинської міської ради, про визнання права користування житлом. Прийнято вступ у справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] . Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справа призначена до судового розгляду по суті. Будь-яких інших процесуальний дій суд не вчиняв. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю просили такий задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково позивач вказала, що діти з народження до розірвання шлюбу між нею та їх батьком - [PERSON] , а саме до березня 2015 року, проживали в спірній квартирі, але не були в ній зареєстровані, оскільки на той час вона була зареєстрована в квартирі своїх батьків, а тому дітей було зареєстровано по місцю реєстрації дітей, а не фактичному місцю проживання. Окрім того, пердставник [PERSON] зазначив, що окремою підставою для задоволення позову є те, що [PERSON] та [PERSON] у порядку ст. 1218 ЦК України успадкували право батька на користування спірною квартирою, неповнолітні діти спадкодавця. Щодо позову [PERSON] , то позивач та її представник заперечили щодо його задоволення, оскільки вважають, що [PERSON] не набув права наймача так як не проживав на момент смерті своєї матері та брата в квартирі. Взагалі не мав потреби в ній проживати, а здавав таку в оренду. Також [PERSON] не був в цій квартирі зареєстрований, має інше постійне житло в якому він та його малолітня дочка зареєстровані. Представник відповідача Нетішинської міської ради, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, 11 березня 2021 року подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити за відсутності сторони, в ній же зазначив, що відповідач не заперечує щодо задоволення позову [PERSON] . Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] - адвокат Процик В.В. в судовому засіданні щодо задоволення позову [PERSON] заперечив, вказавши, що [PERSON] тривалий час не спілкувався з дітьми і не проявляв до них батьківської турботи, а тому він не мав бажання, щоб його діти отримали квартиру. Водночас підтримав позовні вимоги [PERSON] з підстав зазначених у позові останнього, зазначивши, що останній є єдиним претиндентом на спірну квартиру. Щодо обставин зазначених у позові [PERSON] , зокрема щодо способу життя [PERSON] , вказав, що такі обставини йому відомі зі слів [PERSON] , а доказів на підтвердження таких він не має. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог шодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчий комітет Нетішинської міської ради, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, 24 квітня 2021 року подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника третьої особи. Заслухавши учасників справи, встановивши фактичні обставини справи, на які учасники посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що основним наймачем квартири [ADDRESS] , була [PERSON] , яка померла [INFO] , у квартирі також був зареєстрований [PERSON] , що підтверджується даними ордера №2223 від 06 листопада 1984 року та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , повторно виданого 19 серпня 2020 року відділом запису актів цивільного стану Адміністрації Аксайського району Ростовської області (а.с.10, 101). Станом на день смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані остання та [PERSON] , що стверджується даними довідки від 10 серпня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Нетішинської міської ради (а.с.123). З 02 лютого 2003 року по 08 травня 2015 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який 08 травня 2015 року був розірваний, що стверджується даними рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 травня 2015 року (а.с.11). У шлюбі в [PERSON] та [PERSON] народилися двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується даними свідоцтв про народження останніх серії [NUMBER] , виданого 05 серпня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області та серії [NUMBER] , виданого 12 квітня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області (а.с.12,13). Згідно даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 22 червня 2019 року Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, 22 червня 2019 року [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , та змінила прізвище після реєстрації шлюбу на « [PERSON] » (9). Також з матеріалів справи убачається, що 12 березня 2020 року [PERSON] надав нотаріально завірену заяву в якій зазначено, що останній дає свою згоду на проживання та реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який є братом [PERSON] та сином померлої [PERSON] (а.с., 98, 104). Поряд з цим, 20 червня 2020 року [PERSON] також надав нотаріально завірену заяву в якій висловив свою згоду на те, щоб його доньки [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). [INFO] [PERSON] помер, що встановлено з даних свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторного 09 вересня 2020 року Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с.102). Поховання останнього провела [PERSON] , що стверджується даними товарного чеку та накладною №153 від 14 червня 2020 року (а.с.21, 22). Станом на день смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані останній та [PERSON] , що стверджується даними довідки від 01 червня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Нетішинської міської ради (а.с.124). Надалі [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Нетішинської міської ради щодо реєстрації неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що 22 липня 2020 року на її звернення було роз`яснено порядок реєстрації місця проживання згідно Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02 березня 2016 року та те, що виконавчий комітет не має правових підстав для задоволення звернення [PERSON] (а.с.19, 20). Позивач [PERSON] вказуючи на порушення права її дітей на користуванням житлом звернулась до суду з вказаний позовом. Таким чином спірні правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття права користування житлом регулюються нормами глави 2 ЖК Української РСР (далі ЖК УРСР). Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої-другої статті 61, статей 64, 65 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем. За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушення. У даній справі встановлено, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, основним квартиронаймачем якої були [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Діти позивача та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] фактично проживали з [PERSON] як члени його сім`ї з часу свого народження до березня 2015 року, дана обставина учасниками справи не заперечувалась. У зв`язку з припиненням сімейних відносин [PERSON] та [PERSON] остання разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] переїхали на інше місце проживання. На час вибуття із спірного житла [PERSON] та [PERSON] були малолітніми особами, які самостійно не могли визначати своє місце проживання, а тому, суд вважає, що за останніми збереглося право на користування житлом за місцем проживання їх батька, незважаючи на факт зміни постійного місця проживання та сам факт не проживання в спірному житловому приміщенні. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дітей у спірному житлі їх проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності чи користування на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Як зазначалось вище [PERSON] та [PERSON] фактично проживали з [PERSON] як члени його сім`ї з часу свого народження до березня 2015 року. На час вибуття із спірного житла позивач [PERSON] та [PERSON] були малолітніми особами, які самостійно не могли визначати своє місце проживання. Після досягнення [PERSON] та [PERSON] 14 років останні скористалися своїм правом на вибір та зміну постійного місця проживання, про що свідчить той факт, що вони виявили намір зареєструвати своє місце проживання у спірній квартирі та фактично вселилися у спірне житлове приміщення. Дані обставини підтверджуються даними нотаріально завіреної заяви від 20 червня 2020 року, згідно якої [PERSON] висловив свою згоду на те, щоб його доньки [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.14), довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осбі №262 від 27 січня 2021 року з якої убачається, що [PERSON] та [PERSON] знялись з реєстрації в квартирі і якій були зареєстровані з народження, даних акту про фактичне місце проживання №65, довідок, виданих 19 жовтня 2020 року ОСББ «Нетішин Михайлова-26» з яких установлено, що [PERSON] фактично проживала без реєстрації за адресою: [ADDRESS] у період з 12 травня по 14 червня 2020 року з батьком [PERSON] , до смерті останнього (а.с.17, 18) та акту обстеження житлово-побутових умов дитини від 02 липня 2020 року убачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , умови проживання для останніх створені (а.с.15). Фат того, що [PERSON] вселилася до батька [PERSON] , вела з ним спільне господарство, здійснювала за батьком догляд за його згодою, а [PERSON] часто приходила до батька, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . В даному випадку суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] були тимчасово відсутні в спірній квартирі та в силу свого віку мали право ставитися до спірного житлого приміщення як до свого постійного місця проживання. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). Суд звертає увагу на те, що умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання права користування житлом, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що не має права користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Втрата триваючих зв`язків [PERSON] та [PERSON] із спірним житлом відбулася не через їх власне волевиявлення, оскільки вони, будучи малолітніми дітьми у зв`язку з припиненням шлюбних відносин батьків, проживали з матір`ю. Після досягнення [PERSON] та [PERSON] 14 років останні скористалися своїм правом на вибір та зміну постійного місця проживання, про що свідчить той факт, що вони виявили намір зареєструвати своє місце проживання у спірній квартирі та фактично вселилися у спірне житлове приміщення.. Вказане свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON] зберігся намір ставитися до спірного жилого приміщення як до свого місця проживання. Крім того, судом встановлено, що єдиним, на той час, коли [PERSON] та [PERSON] виявили намір зареєструвати своє місце проживання у спірній квартирі та фактично вселилися у спірне житлове приміщення, наймачем квартири був їх батько [PERSON] , який не заперечував щодо приживання їх у спірній квартирі разом з ним. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Визначений у позовній заяві спосіб захисту є законним та ефективним, на думку суду, для належного захисту прав та інтересів позивача, яка діє в інтересах своїх дітей. Поряз цим суд не погоджується з твердженнями представника позивача з приводу того, що окремою підставою для задоволення позову є те, що [PERSON] та [PERSON] у порядку ст. 1218 ЦК України успадкували право батька на користування спірною квартирою, неповнолітні діти спадкодавця. Оскільки права та обов`язки за договором найму жилого приміщення відповідно до ЖК УРСР не входять до складу спадщини.

Outcome: approved