Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд визнати припиненим зобовязання позивача за договором позики грошових коштів від 24 січня 2014 року, який укладений з [PERSON] з 24 липня 2014 року, визнати припиненою іпотеку нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] згідно договору іпотеки, укладеного 24 січня 2014 року між позивачем та [PERSON] з 24 липня 2014 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 13 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В позовній заяві зазначено, що 24 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, у відповідності до умов якого останній передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 150\~000 грн., а [PERSON] зобовязався у строк до 24 травня 2014 року повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів. Даний договір позики було нотаріально посвідчено. З метою забезпечення виконання зобовязань по вищезазначеному договору позики грошових коштів, між [PERSON] та [PERSON] 24 січня 2014 року було укладено договір іпотеки, який було нотаріально посвідчено, у відповідності до умов якого в іпотеку було передано майно належне [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 22 лютого 2015 року [PERSON], з урахуванням порушення строку повернення позики, було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 175\~000 грн. (150\~000 грн. та 25\~000 грн. штраф), про що свідчить розписка. Проте, [PERSON] в даній розписці, з невідомих причин, було зазначено, що борг зобовязується повернути до 01 квітня 2015 року, при цьому позивач зазначає, що кошти, які зазначені в розписці, спрямовані саме на погашення [PERSON] боргу за договором позики грошових коштів від 24 січня 2014 року. Наприкінці травня 2015 року позивачу стало відомо про те, що відповідач [PERSON] став новим власником предмету договору іпотеки квартири [ADDRESS], яку в подальшому, 13 травня 2015 року, продав [PERSON] Оскільки зобовязання [PERSON] за основним договором договором позики грошових коштів від 24 січня 2015 року було припинено 24 липня 2014 року, у звязку із закінченням його дії та враховуючи те, що позивачем у повному обсязі виконано зобовязання основного договору повернуто кошти, то послідуючі правочини, за якими переходило право власності на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] та [PERSON] є такими, що вчиненні в порушення вимог Закону України «Про іпотеку» та норм Цивільного кодексу України. З підстав зазначених вище, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила суд його задовільнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позовної заяви з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Судом встановлено, що 24 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 13 (а.с. 5, 6). За умовами даного договору [PERSON], як позикодавець, передав у власність [PERSON], як позичальнику, грошові кошти готівкою у сумі 150\~000 грн., які [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] в строк до 24 травня 2015 року. Підтвердженням виконання зобовязання, згідно частин 1, 3 статті 545 ЦК України є те, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Пунктом 12 договору позики грошових коштів, встановлено, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання позичальником та позикодавцем (дата, що вказана на титульній сторінці договору) та діє протягом 6 місяців, тобто до 24 липня 2014 року. При цьому сторони у пункті 11 договору погодили, що позика вважається повернутою у випадку наявності на примірнику цього договору відмітки позикодавця про одержання грошей, або наявності розписки позикодавця про повний розрахунок, або після зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Згідно із частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом не може бути визнано як належний та допустимий доказ розписка [PERSON] від 22 лютого 2015 року, якою позивач обґрунтовує обставину повного виконання ним зобовязання за договором позики грошових коштів від 24 січня 2014 року, з огляду на наступне. Відповідно до згаданої розписки, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 175\~000 грн. та зобовязався повернути до 01 квітня 2015 року (а.с. 11). За своєю юридичною природою, дану розписку слід розцінювати як підтвердження укладення договору позики та його умов між [PERSON], як позикодавцем та [PERSON], як позичальником, що є відмінним від правовідносин по спірному договору позики грошових коштів від 24 січня 2014 року. Інших доказів, які б підтверджували обставину виконання [PERSON] зобовязання за договором позики грошових коштів від 24 січня 2015 року суду не надано. З огляду на зазначене, суд дійшов переконливого висновку про те, що станом на 24 липня 2014 року зобовязання [PERSON] щодо повернення [PERSON] суми позики у розмірі 150\~000 грн., відповідно до умов договору позики грошових коштів від 24 січня 2014 року, не виконано. З метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики грошових коштів від 24 січня 2014 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, який посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 15 (а.с. 71-74). Згідно умов даного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: обєкт житлової нерухомості, квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до п. 6.1. договору іпотеки, цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до 24 липня 2014 року, але в будь-якому випадку до повного виконання іпотекодавцем зобовязання за договором позики та додаткових договорів до нього. Відповідно до п. 3.1.4. договору іпотеки, іпотекодержатель має право у випадках невиконання іпотекодавцем зобовязань за цим договором та/або за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому розділом 5 цього договору. Відповідно до п. 5.1. договору іпотеки іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», зокрема, у випадку якщо у момент настання терміну виконання зобовязання за договором позики вони не будуть виконанні, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановленому договором позики терміни суми кредиту та/або при несплаті або частковій несплаті встановлений договором позики строк суми неустойки (пені, штрафних санкцій). Іпотекодержатель у разі настання хоча б одного випадку, передбаченого в п. 5.1. цього договору на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки (п. 5.2. договору). Частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Процедура набуття права власності на предмет іпотеки врегульовано сторонами у підпункті 5.3.1., 5.3.2., 5.3.4 пункту 5.3. договору, у відповідності до яких у випадку настання хоча б одного випадку, встановленого в п. 5.1. цього договору іпотекодержатель відправляє рекомендований лист на адресу іпотекодавця. Лист, що був відправлений іпотекодержателем на адресу іпотекодавця вважається достатньою підставою належності інформування іпотекодавця. У випадку, якщо іпотекодавець протягом одного календарного місяця з дня відправлення рекомендованого листа не виконав обґрунтовані в листі вимоги, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі свого рішення. Рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписання цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки. 13 березня 2015 року [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено вимогу про здійснення останнім, протягом 30 календарних днів повного розрахунку по договору позики грошових коштів від 24 січня 2015року. Також в даній вимозі зазначено, що у разі її невиконання, може мати наслідком прийняття [PERSON] рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, як то передбачено чинним законодавством та іпотечним договором від 24 січня 2014 року (а.с. 45). Зазначена вище вимога 13 березня 2015 року була надіслана на адресу [PERSON] за допомогою засобів поштового звязку Відділення поштового звязку 021 Вінницької дирекції УДПЗ «Укрпошта» (а.с. 46) та отримана [PERSON] 19 березня 2015 року (а.с. 47). По закінченню строку для виконання [PERSON] вимоги [PERSON], який зазначений у вимозі від 13 березня 2015 року, 20 квітня 2015 року реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, за заявою [PERSON] від 20 квітня 2015 року на підставі договору іпотеки від 24 січня 2014 року за останнім було здійснено державну реєстрацію права власності на [ADDRESS]. При цьому суд зазначає, що належні та допустимі докази, які підтверджували обставину виконання [PERSON] зобовязань за договором позики грошових коштів від 24 січня 2014 року, як станом на день направлення [PERSON] вимоги, так і станом на день проведення реєстрації права власності за [PERSON] на згадану вище квартиру на підставі договору іпотеки, позивачем та його представником суду надані не були. Частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. [PERSON], набувши право власності на квартиру [ADDRESS], розпорядився зазначеним нерухомим майном, продавши її [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 30 травня 2015 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу (а.с. 70). Оскільки судом не встановлено ту обставину, що договір іпотеки від 24 січня 2014 року є припиненим з 24 липня 2014 року, то і відсутні підстави, в розуміння статті 203 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу квартири від 30 травня 2015 року, недійсним. З цих же підстав, не підлягає задоволенню вимога позовної заяви про визнання права власності за [PERSON] на спірну квартиру. З огляду на те, що доводи позовної заяви не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому вони є безпідставними, а вимоги позовної заяви такими, що не підлягають до задоволення. Частиною 6 статті 154 ЦПК України встановлено, що якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2015 року у виді накладення арешту на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]). Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, з урахуванням того, що в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed