Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

В листопаді 2013 р. [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги мотивували тим, що 31.08.1999 р. вони придбали у відповідача, який діяв від імені своєї неповнолітньої доньки, [ADDRESS], оформивши договір купівлі-продажу житла на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н». На теперішній час позивачі не мають можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не пред'являє, проте нотаріальне посвідчення на теперішній час неможливе. Посилаючись на вищевикладене, позивачі просили суд визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] позов визнав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення, дослідивши докази, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину по заповіту № 6-1205 від 02.07.1999 р., зареєстрованого ММБТІ 02.08.1999 р. за № 18912. 31.08.1999 р. на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н» був зареєстрований договір № 35 купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], який діяв від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], [PERSON] з іншої сторони. Претензій сторони один до одного не мають, всі умови договору купівлі-продажу дотримані, проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. На час укладання договору купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення. За таких обставин суд вважає, що права позивачів порушено, іншим шляхом поновити їх неможливо, отже заявлені вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved