Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до державного підприємства « Ізюмський державний завод офтальмологічної лінзи» ( далі ДП «ІЗОЛ») про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення з відповідача коштів, які підприємство не відрахувало в Пенсійний фонд з січня 2014 року по травень 2015 року і не отримання їх при виплаті допомоги по безробіттю з Ізюмського міськрайонного центру зайнятості населення. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, який належним чином не провів розрахунки при звільненні. Просить суд відновити її порушено право, стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату. Крім цього, просить суд стягнути з відповідача 6\~562,00 гривні, не отриманих нею коштів, як виплату по безробіттю, оскільки відповідач не відрахував внесків в Пенсійний фонд з січня 2014 року по травень 2015 року. Відповідач повторно в судове засідання не зявився, хоча і був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 224-226 ЦПК України. Судовим розглядом встановлено, що позивачка в період з 01 серпня 2010 року по 26 травня 2015 року перебувала у трудових відносинах з ДП « ІЗОЛ», що підтверджується копією трудової книжки ( а.с.5). Довідкою № 102 від 27 листопада 2015 року ДП «ІЗОЛ» підтверджено заборгованість по заробітній платі позивачки в сумі 2\~148,60 гривень ( а.с.6). Позивачка зареєстрована, як безробітна в Ізюмському міськрайонному центрі зайнятості населення з 27 травня 2015 року ( а.с.7). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. При таких даних позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 2 КЗпП право на звернення до суду за захистом порушеного права, у тому числі щодо забезпечення можливості виконувати трудові обовязки, має працівник особа, субєктивне право якого порушені іншою стороною трудового договору. Укладення трудового договору є підставою виникнення трудових правовідносин, на які відповідно до ст. 3 КЗпП поширюється чинність норм законодавства про працю. При цьому трудовий договір с тим індивідуальним правовим актом, який встановлює права та обовязки самих сторін договору одна перед одною і не покладає на працівника чи роботодавця обовязків перед іншими особами. Виходячи з аналізу зазначених норм закону, незалежно від того, ким працівником, власником чи іншою особою, якій надано право відповідно до закону захищати права, свободи та інтереси інших осіб, порушено справу щодо захисту прав працівника за трудовим договором, суд розглядає її в порядку позовного провадження, як трудовий спір, у якому позивачем є працівник, права якого порушені. Зі змісту ч. 2 ст. 2 КЗпП України, ч. 1 ст.3, ст. 11, ч. 1 ст. 26 , ст.ст. 30,31,33 ЦПК України свідчить, що чинним цивільно процесуальним законодавством у справах про захист прав працівників не передбачена можливість ні залучення судом осіб у справі, як співпозивачів, чи заміни первісного позивача належним позивачем, не поєднання в одній особі позивача та відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, матеріально правовою вимогою ( предмет спору) є стягнення з підприємства 6\~562,00 гривні, які підприємство не відрахувало внески в Пенсійний фонд з січня 2014 року по травень 2015 року, а з працівників ці кошти утримано, що в подальшому виплинуло на виплати по безробіттю. Таким чином, спір виник не тільки з трудових, а й публічно правових відносин, а саме податкових правовідносин, в яких відповідач не відрахував кошти в Пенсійний Фонд. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завдання адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до ст. 16 ЦПК України і ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається в одне провадження, кількох вимог, які належать розглядати за правилами різних видів судочинства. При таких даних позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 6\~562,00 гривні задоволенню не підлягають.

Outcome: partial