Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

В квітні 2015 року Державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева» звернулось до суду з позовом, в якому просило висилити із службової квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що у період часу з 24.04.1990 по 15.03.1995 року [PERSON] працювала на ДП «Завод ім. В.О. Малишева». На період роботи відповідачу було надано службове жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] згідно службового ордеру № 001009. в березні 1995 року відповідач звільнилася з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» за власним бажанням, в документах про звільнення зазначено про звільнення з заводу зі звільненням службового житла. Позивач вважає, що відповідач, звільнившись з підприємства за власним бажанням, втратив право на проживання в наданому йому спірному службовому приміщенні, а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2015 року були задоволенні позовні вимоги ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Комінтернівський районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області про виселення. Ухвалою суду від 11.04.2019 року, за заявою відповідачів вищевказане заочне рішення було скасоване та справу призначено до розгляду по суті у спрощеному позовному проваджені. В судовому засіданні представник позивача в судовому засіданні підтримала доводи позовної заяви та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі по справі в судовому засіданні заперечували проти позову, вважали позовні вимоги незаконними та необґрунтованими. Представники відповідача Какосян Т.М. в судовому засіданні заперечувала проти позову та зазначила , що ДП «Завод ім.. В.О. Малишева» не може бути належним позивачем у справі та у нього відсутні підстави для звернення до суду з позовом до відповідачів про їх виселення, оскільки будинок де проживають відповідачі було прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, згідно рішення Харківської міської ради від 06.07.2005 року, тобто до звернення ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з вищевказаним позовом до суду. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про місце, день та час слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суду не повідомили та письмових пояснень щодо позову та відзиву до суду не подали. Суд, заслухавши доводи учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Судом встановлено, що у період часу з 24.04.1990 по 15.03.1995 року [PERSON] працювала на ДП «Завод ім. В.О. Малишева». На період роботи на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» відповідачу було надано службове жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується службовим ордером № 001009, виданим Виконавчим комітетом Комінтернівської ради депутатів трудящих м. Харкова від 06.10.1982 року. Відповідно до ст. 118 Житлового Кодексу Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 122 Житлового Кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів видає громадянинові окремий ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку КП «Жилкомсервіс» дільниця № 25 за №1474 від 23.03.2015 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] .. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з листа з листа Управління обліку та жилої площі Департаменту житлового господарства Виконавчого комітету Харківської міської ради за № 844/4 від 02.06.2014 року, квартира [ADDRESS] , видана відповідачу [PERSON] , має статус службової. Відповідно до службової записки вбачається, що [PERSON] звільнена 15.03.1995 року з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, із звільненням службового житла. Відповідно до ст. 124 Житлового Кодексу Української РСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгосп або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно рішення Харківської міської ради від 20.11.2002 року№ 1079, будинок за адресою: [ADDRESS] де проживають відповідачі , було виключено з числа гуртожитку та дозволено ДП « Завод ім. Малишева» та Комінтернівському райвиконкому закріпити за мешканцями вищевказаного будинку займану ними площу та відкрити особові рахунки. ( а.с. 75) Крім того, відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.02.2019 року, квартира [ADDRESS] на праві комунальної власності належить Територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради на підставі рішення Харківської міської ради № 116/05 від 06.07.2005 року. ( а.с. 76) Отже, до звернення ДП «Завод ім. В.О. Малишева» - 06.04.2015 року з вищевказаним позовом до суду, будинок за адресою: [ADDRESS] було прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Харкова та до числа службового приміщення не відносився. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Отже, встановивши , що станом на день розгляду справи, квартира з якої позивач просить виселити відповідачів, відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ДП «Завод ім. В.О. Малишева», оскільки будь-які права позивача в цьому випадку не порушені. Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд вважає що позовні вимоги ДП «Завод ім. В.О. Малишева» є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати позивачу не відшкодовуються, у зв`язку з відмовою у задоволення її позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed