Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

В лютому 2020р. позивач Київська міська рада в особі Подільської окружної прокуратури звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 25778786 від 02 листопада 2015р., відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі - продажу від 18 вересня 2017р. № 520, укладений між відповідачами щодо продажу зазначеної вище квартири; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 37136370 від 18 вересня 2017р., відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності відповідачки на зазчену вище квартиру; - визнати спадщину, яка відкрилась після смерті у липні 2015р. [PERSON] , [INFO] , що складається з зазначеної вище квартири, відумерлою та передати її у власність територіальної громади м. Києва. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Київською місцевою прокуратурою № 7 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12016100070000103 виявлено факти незаконного відчуження об`єктів нерухомого майна, в тому числі при проведенні обшуку від 23 жовтня 2018р. виявлено та вилучено документи, які свідчать про факт заволодіння квартирою [ADDRESS] , яка в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади м. Києва. Як було встановлено досудовим розслідуванням, після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 1996р. Разом з тим, після смерті [PERSON] , яка настала в липні 2015р., спадкоємці із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом порядку не звертались та спадкова справа не заводилась. Таким чином, посилаючись на положення ст.1277 ЦК України, заявник вважає, що спадщину, яка залишилась після [PERSON] , необхідно визнати відумерлою, при цьому після смерті спадкодавця на думку сторони позивача відчуження зазначеної спірної квартири відбувалося незаконно. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2020р. було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2021р. залучено до участі у цивільній справі № 761/3789/20 за позовом першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №7, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, правонаступника Київської місцевої прокуратури №7 - Подільську окружну прокуратуру м. Києва. До судового засідання стороною позивача було подано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судове засідання 02 листопада 2021р. не з`явилися. 07 жовтня 2020р. відповідачем [PERSON] було подано до суду заяву про визнання позову, просив здійснювати розгляд справи без його участі. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 квітня 1993р. проведена за [PERSON] . Далі право власності за договором купівлі-продажу від 19 вересня 1996р. перейшло та зареєстровано за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 1996р. право власності перейшло та зареєстроване за [PERSON] . Відповідно до актового запису про смерть від 26 вересня 2015р. № 14416, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 50 років. Лікарське свідоцтво про смерть від 01 серпня 2015р. № 2227 видане Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи. Причини смерті не встановлені через гнильні зміни трупа. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 56728330 від 03 липня 2019р. спадкова справа до майна померлої у 2015р. [PERSON] не заводилась. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 03 липня 2019р. № 56728337, у Спадковому реєстрі відсутні відомості про заповіти/спадкові договори стосовно квартири [ADDRESS] , укладені від імені [PERSON] .. Згідно листа Подільського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 4602/17.9-07 від 23 липня 2019р., актових записів про народження дітей, шлюб, розірвання шлюбу, народження дідів, бабів, братів, сестер відносно [PERSON] , [INFO] не виявлено. Відповідно до інформації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 квітня 2018р. № 109/05/50-3603, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 03 грудня 1996р. по 26 березня 2016р. Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді спірної квартири. Таким чином, відкрилась спадщина. Згідно зі ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст. ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Зі змісту вказаних норм вбачається, що у разі наявності вказаних умов, на підставі рішення суду спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. З метою захисту цього законного інтересу згідно з ч. 5 ст.1277 ЦК України та ст. 1283 ЦК України передбачено, що спадщина, неприйнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Охорона спадкового майна здійснюється в інтересах територіальної громади з метою збереження його. Отже, вказаний охоронюваний законом інтерес, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є об`єктом судового захисту. Відповідно до ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовились від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Отже, залишена після смерті [PERSON] спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади м. Києва. Водночас, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 29 жовтня 2015р. державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Канівець Л.М. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 листопада 2015р. № 25778786) на підставі договору дарування квартири від 06 квітня 2008р., посвідченого 07 грудня 2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П за реєстровим № 8466. Згідно протоколу допиту приватного нотаріуса [PERSON] , допитаного в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016100070000103, договір дарування квартири [ADDRESS] , викладений на бланку ВКІ № 349078 від 06 квітня 2008р. за реєстровим № 8466 ним не посвідчувався. Під реєстровим № 8466 від 06 квітня 2008р. на бланку ВКІ № 349078 посвідчений договір відчуження іншої квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 листопада 2018р. № 062/14-14552 (И-2018) остання реєстрація права власності на спірну квартиру здійснена за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 1996р. Згідно п. 34 висновку експерта від 30 травня 2019р. № 17-3/613, договір дарування квартири від 06 квітня 2008р. № 8466, посвідчений Федоришиним О.П., нотаріусом Київського міського нотаріального округу предметом якого є квартира [ADDRESS] не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України. У подальшому та на даний час, право власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2017р. № 520, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М., перейшло до [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 вересня 2017р. № 37136370). Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи об`єктами нерухомості на території м. Києва, використовуючи при цьому підроблені документи, про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 січня 2016р. за № 12016100070000103. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачені загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створю юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Судом встановлено, що [PERSON] не був законним власником спірної квартири, а отже незаконно розпорядився ним шляхом відчуження його [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2017р. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019р. у справі № 916/3156/17, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Таким чином, договір дарування від 06 квітня 2008р. нотаріально не посвідчувався, а тому він є нікчемним у силу закону. Вирішуючи питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 18 вересня 2017р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за реєстровим № 520, суд виходить із наступного. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.626 ЦК України, договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положеннями статті 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. При вирішенні даної справи суд враховує те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Крім того, згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, укладаючи 18 вересня 2017р. договір купівлі-продажу № 520 відповідач не був законним власником квартири [ADDRESS] , яка є предметом договору, оскільки договір дарування спірної квартири на користь останнього є підробленим. Отже, в момент вчинення правочину -договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18 вересня 2017р. № 520, не дотримані вимоги, встановлені ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, що тягне за собою недійсність даного правочину. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правочин, визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України). Вирішуючи спір в частині скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з ч.1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За пунктом 1 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору. Разом з цим, підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (індексний номер 25778786 від 02 листопада 2015р.) був договір дарування, який суперечить вимогам закону та визнаний судом недійсним. Факт подальшої реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2017р., укладеного між відповідачами, не може бути належною правовою підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки він суперечить вимогам законодавства та його укладено з собою, яка не була власником зазначеного вище нерухомого майна. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, враховуючи, що державну реєстрацію права власності відповідача та в подальшому за відповідачкою на квартиру [ADDRESS] , проведено на підставі правочинів, які не відповідають вимогам законодавства та визнані судом недійсними, відповідно до ст. 26 Закону, державна реєстрація права власності на нерухоме майно, індексний номер: 25778786 від 02 листопада 2015р. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 37136370 від 18 вересня 2017р. на спірну квартиру, підлягають скасуванню. Вирішуючи спір про визнання спадщини відумерлою суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню виходячи з наступного. Спірним договором дарування беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, які випливають з встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини, це правило також поширюється і на відносини щодо відумерлої спадщини. З огляду на викладене та враховуючи наявність спору між сторонами у справі, вимога про визнання спадщини відумерлою підлягає розгляду у позовному провадженні. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 658 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) територіальної громади міста Києва - єдиного можливого власника, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини. Враховуючи викладене, квартира [ADDRESS] має бути визнана відумерлою спадщиною та передана у власність територіальної громади міста Києва, оскільки вона незаконно зареєстрована на праві власності за відповідачами по справі. Вказані відомості стали відомі місцевій прокуратурі під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному проваджені за фактом шахрайського заволодіння спірною квартирою. Досудове розслідування вказаного кримінального провадження доручено СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві і на даний час триває. Тобто, про незаконну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] окружній прокуратурі стало відомо під час досудового розслідування кримінального провадження. Відповідно до ст.1311 Конституції України, представництво інтересів держави у суді покладається на органи прокуратури. Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до Статуту територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002р. № 371/1805, Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади м. Києва. У зв`язку з цим, незаконне вибуття спірної квартири із власності єдиного можливого власника, порушує майнові права територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади м. Києва. Незаконне вибуття поза волею власника квартири [ADDRESS] порушує майнові інтереси держави в особі Київської міської ради, яка в даному випадку незаконно позбавлена можливості розпоряджатись та здійснювати державний контроль за використанням вказаного об`єкта нерухомості. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі по 1261,2 грн. з кожного.

Outcome: approved