Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулась до Тульчинського районного суду з позовом до [PERSON] з урахуванням змінених позовних вимог про визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділення частки із спільного майна. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що 05.05.1991 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Під час шлюбу, на підставі рішення виконкому Кирнасівської селищної ради ними було побудовано житловий будинок по [ADDRESS], на який на ім'я відповідача [PERSON] було видано свідоцтво про право власності. Сімейне життя з відповідачем не склалось і 17 листопада 2005 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вона зверталась до Тульчинського районного суду з позовом про поділ майна подружжя, проте її позов розглянутий не був, а справа внаслідок пожежі в суді була знищена, про що їй стало відомо лише тепер. Тому вважає можливим повторно звернутися з даним позовом до суду, так як строк позовної давності пропущено нею з поважних причин. Майно набуте подружжям у шлюбі є спільним сумісним майном подружжя. Частки майна подружжя є рівними. Відповідно до ст. 370 ЦК України кожен співвласник спільного сумісного майна має право на виділення своєї частки із спільного сумісного майна. В зв'язку з наведеним, просить поновити строк звернення до суду. Визнати будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй 1/2 частину даного житлового будинку. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені обставини, а також позивач [PERSON] суду пояснила, що в 1995 році мати відповідача [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS]. Так як даний будинок був не придатний для проживання, оскільки був побудований до 1917 року, то вони його знесли і на його місці в 1999 році побудували новий двохповерховий будинок, який був зареєстрований за відповідачем. Оскільки спірний житловий будинок побудований нею і відповідачем в шлюбі, то він є їх спільною сумісною власністю. Не заперечує, що батьки відповідача, а також її батьки надавали їм безоплатну посильну допомогу в будівництві даного будинку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, пославшись на те, що будинок [ADDRESS] вона фактично придбала у [PERSON], який їй належав на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], оформивши договором дарування на сина [PERSON] в 1995 році. Згодом вона за власні кошти реконструювала даний житловий будинок, на фундаменті і погребі даного будинку збудувала спірний будинок, оскільки в [PERSON] та [PERSON] коштів не було. Вважає, що даний житловий будинок не являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки [PERSON] його не будувала і їй відповідач подарував житловий будинок [ADDRESS]. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Обгрунтованим визнається рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо ), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження ; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин ; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, при розгляді справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 05 травня 1991 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який був розірваний 17 листопада 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу та копією рішення Тульчинського районного суду від 31 жовтня 2005 року про розірвання шлюбу ( а.с. 5,6 ). Відповідачу [PERSON] відповідно до договору дарування від 29 листопада 1995 року був подарований житловий будинок, позначений літерою «А», загальною площею 40,10 кв.м., житловою площею 18,50 кв.м. та погріб, позначений літ.»П», який розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] ( а.с.44-46 ) Відповідно до інвентаризаційної справи даний житловий будинок був побудований до 1917 року і його технічний стан станом на 1973 рік був незадовільний. В зв'язку з тим, що в даному житловому будинку було неможливо проживати, то сторони його знесли і на його місці в 1999 році збудували двохповерховий житловий по будинок, позначений літ.»А», загальною площею 162,7 кв.м. та житловою 49,70 кв.м., який розташований по [ADDRESS], Тульчинського району, на який відповідно до рішення виконкому Кирнасівської селищної ради № 18 від 10 березня 1999 року [PERSON] 01 червня 1999 року було видано свідоцтво про право власності (а.с.78,79 ). Той факт, що спірний будинок був побудований, а не реконструйований старий дерев'яно- валькований підтверджується актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 20 січня 1999 року ( а.с.77 ). Допитаний в судовому засіданні в якості спеціаліста - експерт [PERSON] показав суду, що технічно неможливо було реконструювати житловий будинок загальною площею 40,10 кв.м., побудови до 1917 року, який був дерев'яно-валькований і в якому технічний стан основних конструктивних елементів був незадовільний в двохповерховий житловий будинок, загальною площею 162,7 кв.м., в якому фундамент збудований із блоків, стіни з блоків та цегли, міжповерхове перекриття в будинку з залізобетонних панелів. Таким чином, суд вважає, що будинок [ADDRESS] був збудований сторонами під час шлюбу в 1999 році. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю. Таким чином, побудований житловий будинок [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи дані норми матеріального права, позивач [PERSON] має право на виділ частки із майна спільної сумісної власності, яка складає 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. Суд вважає, що доводи представника відповідача [PERSON] про те, що спірний будинок не являється об'єктом спільної сумісної власності, оскільки він фактично не будувався сторонами, а був реконструйований з житлового будинку [ADDRESS], який в 1995 році був подарований відповідачу [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення за допомогою дослідження показів свідків, письмових та речових доказів, висновків експертів. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов'язок по доказуванню обставин, викладених в позові покладений саме на позивача. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні встановлено, що позивач зверталася з даним позовом до Тульчинського районного суду, що підтверджується довідкою голови Тульчинського районного суду від 20.11.2013 року за № 4971/13, згідно якої в книзі вхідної кореспонденції за 2005 рік за № 8640 від 22 грудня 2005 року значиться реєстраційний запис про те, що [PERSON] подала позовну заяву про розподіл майна, однак, цивільна справа в алфавітному покажчику за 2005-2006 рік не значиться. Дані про прийняте рішення по її позовній заяві відсутні. Той факт, що [PERSON] дійсно зверталась до суду з даним позовом підтверджується і копією даної позовної заяви, на якій є відмітка про отримання її судом 29.11.2005 року, а також копією ухвали Тульчинського районного суду від 13 березня 2006 року із якої видно, що [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ і в порядку забезпечення позову судом був накладений арешт на спірний житловий будинок [ADDRESS] Тульчинського району, який не знятий по даний час, так як ні одна із сторін не зверталась до суду з даною вимогою. Будь-яке рішення по даній позовній заяві судом прийнято не було. Дана справа в суді відсутня. А так як позивач в установлений законом строк позовної давності зверталась з даним позовом до суду і не з її вини не було прийнято рішення по її позовній заяві, то суд вважає можливим поновити позивачу строк звернення до суду за захистом свого права. Враховуючи вищевикладені обставини, норми матеріального права з урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України відповідачем належними доказами в судовому засіданні не спростовані доводи позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: approved