Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 24.06.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 03.07.2020 року. До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без дозволу матері, в якій позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя (Єгипту, Шрі-Ланку, Таїланду, Словаччини, Угорщини та інших країни Шенгенської угоди), неповнолітньому [PERSON] , [INFO] без згоди матері у супроводі батька [PERSON] , 1974 року народження, терміном на 1 рік в період з 16.12.2019 по 15.12.2020. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 05.10.1996 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, про що Ужгородським MB ДРАЦС ГТУЮ Закарпатської області відповідно складено актовий запис за № 524. Від даного шлюбу народилось двоє дітей: сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду № 308/10184/16 від 04.11.2016 року даний шлюб розірвано та вирішено питання щодо місця проживання спільних дітей сторін. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Згідно з рішенням суду № 308/10184/16 від 04.11.2016 року [PERSON] разом з Відповідачем. Позивач зазначає, що з моменту розлучення і по сьогоднішній день постійно приймає активну участь у вихованні сина [PERSON] , здійснює його дозвілля, відпочинок, приймає участь в оплаті витрат на його утримання (витрат за шкільне харчування, тренування в спротивій секції з хокею, шкільних гуртках, відпочинок, купівля речей, тощо) від виконання своїх батьківських обов`язків ніколи не відмовлявся. [PERSON] часто тривалий період (за усною згодою між позивачем та відповідачем) проживає разом з позивачем. Позивач вказує, що під час того коли син [PERSON] проживає у нього, він повністю одноосібно бере на себе всі витрати пов`язані з його утриманням, дозвіллям, відпочинком, забезпеченням дитини речами, належно піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Має намір й в подальшому належним чином здійснювати свої обов`язки батька з виховання та нормального розвитку дитини. Син [PERSON] часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких за рекомендаціями лікарів необхідне періодичне перебування дитини на морі. Позивач вказує, що з метою відпочинку та лікування сина [PERSON] та сприяння світогляду дитини, що добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, він неодноразово усно на протязі 2019 звертався до Відповідачки з проханням про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Однак, Відповідачка постійно відмовляла у цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували її відмову в оформленні документів не наводила. 01.11.2019 ухвалою суду провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12.12.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву, за змістом якого остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивуючи тим, що триває зимова пора року, син хворобливий, тому категорично проти виїзду дитини в таку пору року. 12.05.2020 представником відповідача подано заяву, зі змісту якої відповідач вказує, що після відкриття провадження у справі стороною відповідача було висловлено категоричну позицію щодо надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон в зимову пору року, яка була мотивована тим, що враховуючи хворобливість спільного сина, а також несприятливі погодні умови (насамперед низьку температуру, яка несприятлива для плавання у морі), така поїздка не сприятиме здоров`ю дитини. Разом з тим, оскільки вказана пора року скінчилась, і вже літо, відповідач не має нічого проти того, щоб спільний син [PERSON] поїхав відпочивати за кордон зі своїм батьком влітку. У зв`язку з цим просив представник відповідача надати час для укладення та підписання мирової угоди. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та представника відповідача. Представник Служби у справах дітей Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 10.09.2019 Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №600. У позовній заяві позивач просить надати дозвіл на виїзд за кордон дитини без дозволу матері у супроводі батька терміном на 1 рік в період з 16.12.2019 по 15.12.2020. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон чинним законодавством не передбачено. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, відповідно змісту клопотання від 12.05.2020 року, відповідачем висловлено згоду на перетин кордону позивачем разом з їх спільною дитиною в літній період 2020 року з метою відпочинку. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, враховуючи інтереси спільної дитини сторін, визнання позову відповідачем в цій частині, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог. Відтак, враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, необхідний для її оздоровлення та всебічного розвитку, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати дитині дозвіл на виїзд за кордон без дозволу (без згоди) відповідача в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу матері в літній період 2020 року до Єгипту, Шрі-Ланки, Таїланду, Словаччини, Угорщини чи будь-якої іншої країни Шенгенської зони, а саме з 14.06.2020 до 31.08.2020 року. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України у літній період відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди матері, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх малолітньої дитини у вказаний період часу. Що стосується позовних вимог щодо іншого періоду поїздки, а саме з 16.12.2019 року по 14.06.2020 року, у їх задоволенні необхідно відмовити, оскільки здійснити поїздку за кордон у вказаний період часу неможливо, з огляду на те, що початок вказаного строку на день винесення рішення вже минув. Що стосується позовних вимог щодо іншого періоду поїздки, а саме з 01.09.2020 року по 15.12.2020 року, то звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказав держави, без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial