Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що 06 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № DND0AE00006151, на підставі якого банк надав останньому кредит у розмірі 28 134,75 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 06 грудня 2011 року включно. В забезпечення виконання зобов'язання за договором № DND0AE00006151 від 06 грудня 2006 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір поруки, за яким останній зобовязався перед позивачем за виконання позичальником своїх зобовязань. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору і надав кредит у зазначеному вище розмірі, однак, [PERSON] в порушення взятих на себе зобовязань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 06 листопада 2014 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 83090,32 доларів США., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 17 718,87 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 23227,70 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 1120,22 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 41023,53 доларів США. Посилаючись на ст.ст. 525, 526, 530, 554, 610 ЦПК України, п.п.5, 6 Договору поруки позивач просить стягнути зазначену суму з відповідача, вказуючи, що позивачем відповідачу своєчасно направлено письмову вимогу з зазначенням про невиконання боржником зобовязань. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Заперечив проти застосування строку позовної давності, вказуючи на те, що Договором поруки встановлено строк припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Зазначив про відсутність доказів на підтвердження неправомірності проведеного розрахунку заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Заявив про застосування строку позовної давності до вимог Банку, оскільки на момент звернення з позовом строк позовної давності сплив. Послався на правову позицію, наведену Верховним Судом України у постанові по справі № 6-1451 цс 16 від 14 вересня 2016 року. Зазначив, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Послався на те, що за умовами кредитного договору, а саме п. 1.1, передбачено повернення кредиту частинами сплатою з 21 по 28 числа місяця 557,63 доларів США. За розрахунком наданим позивачем вперше неналежне виконання зобовязання мало місце 03 травня 2007 року. Вимогу до поручителя про виконання зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Також, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За умовами кредитного договору № DND0AE00006151 від 06 грудня 2006 року з 28 листопада 2006 року до 28 листопада 2011 року включно [PERSON] повинен був здійснювати повернення кредиту та сплати процентів за кредитним договором здійснюючі щомісячний платіж в розмірі 557,63 доларів США. Для кожного з цих платежів перебіг строку позовної давності починався з 29 числа відповідного місяця і для останнього платежу відлік строку позовної давності почався 29 листопада 2011 року, а 29 листопада 2014 року сплили строки позовної давності до всіх платежів без виключення. Позивач звернувся до суду 05 грудня 2014 року, тобто за межами строку позовної давності. Більш того, позивачем на вимогу суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості. Представником позивача всупереч Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, що затверджено постановою правління Національного банку України від N 279 від 06.07.2000 надано на ухвалу суду не кредитну справу, а вибірково окремі аркуші документів, що свідчить про відсутність доказів на підтвердження заявлених вимог. Третя особа [PERSON], в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року позов задоволено. 22 вересня 2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, апеляційна скарга відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 09 листопада 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення та ухвали судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено до нового розгляду до суду першої інстанції. 21 червня 2017 року та 28 серпня 2017 року задоволено заяви представника відповідача про витребування доказів. Докази отримані судом 12 вересня 2017 року. В судовому засіданні 13 листопада 2017 року задоволено заяву представника відповідача про витребування оригіналів доказів. Докази отримані судом та досліджені в судовому засіданні 18 січня 2018 року. Ухвалою суду від 22 березня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. З кредитного договору № DND0AE00006151 від 06 грудня 2006 року вбачається, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) надало [PERSON] строковий кредит у сумі 28 134,75 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 06 грудня 2011 року включно /а.с.10-11, 16/. За умовами Кредитного договору (п. 1.1, 2.3.3) передбачено погашення заборгованості за договором щомісяця частинами з 21 по 28 числа місяця 557,63 доларів США. З матеріалів дослідженої судом кредитної справи вбачається, що позивач виконав свої зобовязання щодо надання кредиту, Позичальник отримав кредит у розмірі 28 134,75 доларів США, і відповідно до вказаного договору зобовязався повертати заборгованість щомісяця. В забезпечення виконання зобов'язання за Договором № DND0AE00006151 від 06 грудня 2006 року ПриватБанк та [PERSON] уклали Договір поруки DND0AE00006151 /а.с.12/, відповідно до якого [PERSON] поручився перед кредитором за виконання зобовязань Боржника - [PERSON] за Кредитним договором № DND0AE00006151 від 06 грудня 2006 року. За п.5 Договору поруки, у випадку невиконання Боржником будь-якого зобовязання, передбаченого п.1 Договору поруки, Кредитор направляє на адресу Поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного(них) зобовязання (-ь). Згідно з п.6 Договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. За п. 11 Договору поруки він діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. За п.12 Договору поруки, Порука за договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Відповідач не виконав зобовязання, взяті на себе договором, в результаті чого станом на 06 листопада 2014 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 83 090,32 доларів США., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 17 718,87 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 23 227,70 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 1 120,22 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 41 023,53 доларів США /а.с.3-4172-175, 184,185, 186, 187, 188-189/. 02 жовтня 2014 року за № 30.1.0.0/2-260 позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення-вимогу про порушення зобовязань Позичальником та про необхідність сплати заборгованості за Кредитним договором в порядку та на умовах Договору поруки /а.с.6/. Вимогу направлено 06 жовтня 2014 року /а.с.7-9/. Таким чином, вбачається, що між сторонами виник спір щодо стягнення з відповідача грошових коштів на виконання договору поруки. Вирішуючи спір, суд виходить з наступних норм законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно зі ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України визначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 Цивільного кодексу України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. За статтею 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст.258 ЦК України). Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Ч.1 ст.260 ЦК України передбачає, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Якщо умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для предявлення вимог до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя після закінчення строку, встановленого у договорі поруки, після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. З наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж Боржником на виконання Кредитного договору вчинено 29 квітня 2010 року /а.с.188/. Водночас, перше прострочення сплати чергового платежу допущене Боржником 29 травня 2007 року /а.с.184/. При цьому, доказів на підтвердження вчинення Кредитором дій, передбачені умовами п.2.3.3 Кредитного договору після прострочення сплати чергового платежу суду не надано. Відтак, суд приходить до висновку, що саме з 29 травня 2007 року у Банку виникло право на звернення з вимогою до поручителя в порядку, встановленому Договором поруки. Крім того, наданий суду розрахунок заборгованості свідчить, що заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 21 жовтня 2008 року до 06 листопада 2014 року у звязку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним. З позовом до суду про стягнення всієї суми заборгованості Банк звернувся 05 грудня 2014 року. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Більш того, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Аналіз ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту починаючи з 29 травня 2007 року. А оскільки банк звернувся до поручителя з позовом лише у грудні 2014 року, тобто із пропуском зазначеного в договорі строку, є підстави для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed