Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернівці звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Посилався на те, що комісією зі спеціального розслідування нещасного випадку 27 червня 2013 року складено акт за формою Н-5 розслідування нещасного випадку, що стався 12 червня 2012 року о 12 годині 30 хвилин в державній комунальній медичній установі «Міський протитуберкульозний диспансер» по вулиці Максимовича, № 6 м. Чернівців з прибиральником території [PERSON] при виконанні ним трудових обов'язків, який затверджений начальником територіального управління Держгірпромнагляду у Чернівецькій області Луговим І.В. Комісія дійшла висновку, що основною причиною настання нещасного випадку з прибиральником території [PERSON] при виконанні ним трудових обов'язків в інтересах підприємства є травмування та подальша смерть внаслідок протиправних дій відповідача [PERSON] За наслідками проведеного розслідування 27 червня 2013 року комісією складено акт № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, який стався 12 червня 2013 року з [PERSON] Комісією встановлено обставини, за якими стався нещасний випадок, вид події, причини настання нещасного випадку та особу, яка вчинила протиправні дії, зокрема, 12 червня 2012 року прибиральник території ДКМУ «Міський протитуберкульозний диспансер» [PERSON] внаслідок злочинних дій [PERSON] отримав тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв'язку з фактом настання його смерті, яка настала [INFO]. Комісія, вивчивши висновки судово-медичного дослідження, пояснення свідків, очевидців, вважає, що нещасний смертельний випадок, який стався 12 червня 2012 року із прибиральником тубдиспансеру [PERSON], який помер [INFO], стався під час виконання ним своїх трудових обов'язків в інтересах підприємства, що підтверджується вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 26 листопада 2012 року, вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 06 лютого 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2013 року. Згідно довідки КЖРЕП № 4 № 462 від 25 червня 2012 року сім'я [PERSON] складається з: доньки [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO]. Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернівці від 04 листопада 2013 року № 2401/730/730/1 донька померлого внаслідок нещасного випадку на виробництві [PERSON] [PERSON] взята на облік як особа, яка має право на страхові виплати і їй призначено одноразову допомогу на сім'ю потерпілого, яка виплачується в разі його смерті, в розмірі 83667 грн. 60 коп., яку їй було виплачено згідно платіжного доручення № 2317 від 15 листопада 2013 року. Згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» одним із завдань страхування від нещасного випадку є відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у разі їх смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей. Дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання. Згідно ст.ст.21, 34 ч.7 цього Закону, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебувають на його утриманні, встановлені статтею виплати та надавати соціальні послуги, в тому числі одноразову допомогу у разі смерті потерпілого. У разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім'ї повинен бути не меншим за п'ятирічну заробітну плату потерпілого. Відповідно до ст.1191 ч.1 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Оскільки ним відшкодовано шкоду, що завдана відповідачем, станом на день подання позовної заяви до нього перейшло право вимоги про відшкодування шкоди відповідно до вимог ст.1191 ЦК України, тому і звернулись з позовом до суду в порядку, визначеному пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року. Просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь в відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу суму 83667 грн. 60 коп. Представники позивача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернівці в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять стягнути з відповідача [PERSON] на користь відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу суму 83667 грн. 60 коп., виплачену як одноразова допомога доньці померлого від нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, [PERSON] [PERSON], яка була їй перерахована на рахунок в Чернівецькому обласному управлінні ПАТ «Державний ощадний банк України» і яку вона отримала, з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що позивачем не доведено факт здійснення виплати [PERSON] одноразової допомоги і отримання саме нею суми 83667 грн. 60 коп., оскільки із наданого позивачем платіжного доручення № 2317 від 15 листопада 2013 року вбачається, що кошти в цій сумі перераховані не на її особовий рахунок [NUMBER] в філії №10025/009 Чернівецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», який вона зазначила в заяві, а на інший рахунок. Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено, що страхування від нещасного випадку є самостійним видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров'я громадян у процесі їх трудової діяльності. Згідно ст.6 ч.ч.4, 5 цього Закону суб'єктом страхування є страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, об'єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров'я та працездатність. Таким чином, страхування від нещасного випадку є обов'язковим особистим страхуванням. Норми законодавства України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із цим Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Відповідно до ст.1191 ч.1 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Однак регрес в страхуванні не є розповсюдженим і передбачений законом тільки для окремих випадків, зокрема, при страхуванні майна. Вважають, що відносини між позивачем та [PERSON], як працівником ДКМУ «Міський протитуберкульозний диспансер», є правовідносинами з обов'язкового особистого соціального страхування від нещасного випадку на виробництві. За загальними правилами страхування можливість застосування страховиком права вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, обмежене рамками майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) страховик не має права вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди. Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачає право страховика, який здійснив страхову виплату застрахованій особі за договором особистого соціального страхування, зворотної вимоги до винної особи. Здійснення позивачем виплати за договором особистого соціального страхування у разі настання страхового випадку застрахованій особі не є шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України, тому відповідно позивач не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, а отже, не набуває права зворотної вимоги до винної особи згідно ст. 1191 ч.1 ЦК України. Просять в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення представників позивачів, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 26 листопада 2012 року [PERSON] засуджено за ст.119 ч.1 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на два роки, який вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 06 лютого 2013 року скасований в частині призначеного покарання, призначено покарання за ст.119 ч.1 КК України з застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі. Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2013 року вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 06 лютого 2013 року змінено, на підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням на два роки (копії вироків та ухвали на а.с.4-14). За даними вироками [PERSON] визнано винним і засуджено за те, що він 12 червня 2012 року приблизно о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи у себе вдома в квартирі [ADDRESS] та почувши від своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO], скарги на те, що під час її прогулянки на території Чернівецького міського туберкульозного диспансеру двірник цієї установи спричинив їй тілесні ушкодження і, помітивши наявність у неї тілесних ушкоджень, вирішив помститись двірнику. З цієї метою приблизно о 13 годині він прибув на територію Чернівецького міського протитуберкульозного диспансеру по вулиці Максимовича, № 6 м. Чернівців, де, зустрівши двірника [PERSON], в ході конфлікту з ним, не бажаючи настання його смерті, реалізуючи раптово виниклий умисел на заподіяння йому фізичного болю, умисно наніс [PERSON] удар кулаком правої руки в область обличчя, внаслідок чого він втратив рівновагу та з положення стоячи, отримавши прискорення під час падіння, вдарився потиличною ділянкою голови об асфальтно-бетонне покриття доріжки, на якій він стояв. В результаті цих дій [PERSON] було спричинено тілесні ушкодження, які відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 591 від 09 серпня 2012 року знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв'язку з фактом настання його смерті, яка настала [INFO] від набряку та набухання речовини головного мозку, що розвинулись як наслідок закритого перелому потиличної кістки з розвитком тотальних субарахноїдальних крововиливів, субдуральних крововиливів із забоєм речовини головного мозку. Дана пригода сталася з прибиральником території державної комунальної медичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер» [PERSON] при виконанні ним трудових обов'язків, тому працівниками позивача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернівці за формою Н-5 складений акт від 27 червня 2013 року, який затверджений начальником територіального управління Держгірпромнагляду у Чернівецькій області Луговим І.В. Комісія дійшла висновку, що основною причиною настання нещасного випадку з прибиральником території [PERSON] при виконанні ним трудових обов'язків в інтересах підприємства є травмування та подальша смерть внаслідок протиправних дій [PERSON], що підтверджується копією акту (а.с.15-17). За наслідками проведеного розслідування 27 червня 2013 року комісією складено акт № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом відносно [PERSON] (копія акту на а.с.18-20). Комісією встановлено обставини, за якими стався нещасний випадок, вид події, причини настання нещасного випадку та особу, яка вчинила протиправні дії, зокрема, зазначено, що 12 червня 2012 року прибиральник території [PERSON] отримав тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв'язку з фактом настання смерті, яка настала [INFO]. Комісія, вивчивши висновки судово-медичного дослідження, пояснення свідків, очевидців, вважає, що нещасний смертельний випадок, який стався 12 червня 2012 року із прибиральником ДКМУ «Міський протитуберкульозний диспансер» [PERSON], який помер [INFO], стався під час виконання ним своїх трудових обов'язків в інтересах підприємства. Донька померлого [PERSON] [PERSON] 08 жовтня 2013 року звернулась до позивача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернівці з заявою про призначення їй страхової виплати у зв'язку зі смертю годувальника (копія заяви на а.с.21). Постановами позивача від 04 листопада 2013 року № 2401/730/730/1 (копії на а.с.24-25) [PERSON] взята на облік як особа, яка має право на страхові виплати по страховому випадку «втрата годувальника», і їй призначено одноразову допомогу на сім'ю потерпілого, яка виплачується в разі його смерті в розмірі середньомісячної заробітної плати померлого за п'ять років, що становить суму 83667 грн. 60 коп., яку було перераховано згідно платіжного доручення № 2317 від 15 листопада 2013 року (копія на а.с.26) на рахунок філії Чернівецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», після чого ця сума була зарахована на особовий рахунок [NUMBER] [PERSON] 10 грудня 2013 року, яку вона отримала 16 грудня 2013 року, що підтверджується повідомленням банку за № 13/1-49-7985 від 20 грудня 2013 року на запит позивача (а.с.56). Таким чином, позивачем відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернівці проведено одноразову виплату суми 83667 грн. 60 коп. [PERSON] у зв'язку з втратою нею годувальника батька [PERSON], який помер внаслідок злочинних дій відповідача [PERSON] при виконанні ним трудових обов'язків, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV. Згідно ст.1191 ч. 1 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України, яка регулює правовідносини по відшкодуванню шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала шкоду потерпілому, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Однак правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст.980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми закону до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. Разом з тим, аналізуючи норми ст.ст.512, 993, 999 ЦК України, положення Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV, суд приходить до висновку, що в разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено. Дані норми законодавства визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Відповідно до ст.ст.6, 20 цих Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Основами також передбачено право страховика припинити виплати і надання соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням застрахованій особі з підстав, зазначених у ст.27 Закону № 1105-ХІV, та право неналежного страховика, яким здійснено виплати застрахованій особі, звернутися до належного страховика з вимогою про відшкодування понесених ним витрат. Згідно з преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання є самостійним видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров'я громадян у процесі їх трудової діяльності. Статтею 5 цього Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; обов'язковість сплати страхувальником страхових внесків; формування та витрачання страхових коштів на солідарній основі; диференціювання страхового тарифу з урахуванням умов і стану безпеки праці, виробничого травматизму та професійної захворюваності на кожному підприємстві; цільове використання коштів страхування від нещасного випадку. Згідно ст.6 ч.ч.4 і 5 цього Закону суб'єктом страхування є страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, об'єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров'я та працездатність. Таким чином, страхування від нещасного випадку на виробництві є обов'язковим особистим страхуванням. Однак ні Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ні Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, яким є позивач відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернівці і який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із цим Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов'язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до вимог ст.515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема, в зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Оскільки сфера дії даного Закону № 1105-ХІV поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика, і цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров'ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування, а не положення цього Кодексу щодо відшкодування шкоди. Пункт 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», на що позивач в позові посилається як на підставу переходу до нього права вимоги до відповідача про відшкодування шкоди відповідно до вимог ст.1191 ЦК України, визначає тільки юрисдикцію і підсудність у порядку цивільного судочинства позовів виконавчих органів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за зворотною вимогою (у порядку регресу) до фізичної особи, з вини якої ушкоджено здоров'я застрахованого, що призвело до страхових витрат, оскільки спір є цивільно-правовим, а не підстави для задоволення позовних вимог згідно ст.1191 ЦК України. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, а також проаналізувавши зазначені норми законодавства, суд вважає, що відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чернівці як страховик за обов'язковим особистим страхуванням не має права вимоги до відповідача [PERSON] як до особи, відповідальної за заподіяння шкоди потерпілому [PERSON], про відшкодування йому відповідачем виплаченої одноразової допомоги [PERSON] у зв'язку з втратою годувальника в сумі 83667 грн. 60 коп., а тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного, ст.ст.512, 515, 993, 980, 999, 1191 ЦК України, Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року, Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV, п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» та

Outcome: dismissed