Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

В лютому 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - Відповідач, ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я в сумі 151 250,00 гривень без утримання податків з доходу фізичних осіб та інших податкових платежів. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 06 березня 2003 року по 31 травня 2019 року працювала на ПАТ «Кривбасзалізрудком» на посаді дільничого гірничого нормувальника в шкідливих умовах, внаслідок чого захворіла на професійне захворювання. Рішенням МСЕК від 11 березня 2014 року позивачу було встановлено 20% втрати професійної працездатності по хронічному обструктивному захворюванню легень з 24 лютого 2014 року безстроково. Рішенням МСЕК від 16 січня 2020 року позивачу було встановлено 55% втрати професійної працездатності по хронічному обструктивному захворюванню легень з 08 січня 2020 року безстроково та встановлено 3-тю групу інвалідності. У зв`язку із отриманим профзахворюванням позивач неодноразово знаходилася на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, постійно відчуває загальну слабкість, швидку втомлюваність, головний біль, сухий приступоподібний кашель, задишку при фізичному навантаженні, біль у грудях та міжлопатковій ділянці. Такий стан не дає можливості позивачу спокійно відпочивати вночі, займатися фізичною роботою. Вона не може повноцінно жити та вести звичайну життєву діяльність до якої звикла. Для зменшення болі змушена приймати знеболювальні ліки та проходити індивідуальні програми реабілітації. Постійно відчуває себе хворою людиною, що викликає роздратованість та нервозність. Фізичний стан з часом погіршується, що завдає позивачу душевного болю та страждань. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 12 березня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що позивач працював на підприємстві відповідача з 06 березня 2003 року по 20 жовтня 2006 року (3 роки 07 місяців) у шкідливих умовах. Згідно з випискою-епікризом з медичної карти № 2794 від 24.07.2013 позивач хворіє на хронічне обструктивне захворювання легень з 1998 року. Зазначив, що умови праці, в яких працював позивач, є наслідком недосконалості технології розробки корисних копалин підземним способом. Також вказав, що при прийомі на роботу позивач під розписку була повідомлена про умови праці, наявність на робочому місці де вона буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, при цьому позивач свідомо прийняла запропоновані умови праці і усвідомлювала можливість ушкодження її здоров`я та його наслідки. Також зазначив, що надані позивачем докази підтверджують лише виникнення в неї професійного захворювання та втрату працездатності, проте останні жодним чином не можуть бути доказами заподіяння їй моральної шкоди. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 06 березня 2003 року по 31 травня 2019 року працювала на різних посадах ВАТ «Кривбасзалізрудком», а саме: дільничим гірничим нормувальником з 06.03.2003р. по 20.10.2006р., інженером з організації та нормуванню праці з 23.10.2006р. по 01.09.2010р., начальником служби організації праці та мотивації персоналу Сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання з 01.09.2010р. по 02.05.2019р., начальником служби відділу організації праці і мотивації персоналу комбінату з 02.05.2019р. і була звільнена з підприємства 31.05.2019р. за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком, згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я [PERSON] (а.с. 8-10). 13 лютого 2014 року на підприємстві відповідача проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у [PERSON] , про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджений головним державним санітарним лікарем міста Кривого Рогу Барабаш В.М. Відповідно до Акту встановлено наявність у [PERSON] професійного захворювання - хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (Пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.). ЛН першого-другого ст. (а.с. 11-12) Згідно пункту 16 Акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи дільничним гірничим нормувальником в підземних умовах шахти, забезпечувала правильне нормування, оплату праці, мотивацію персоналу підземних дільниць, проводила вивчення витрат робочого часу шляхом хронометражних спостережень протягом робочої зміни гірників, систематично контролювала виконання робітниками норм вироблення та робочого часу. При цьому внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавши місце порушень систем вентиляції та режимів експлуатації гірничого обладнання, підпадає під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 21.01.2014 № 075 підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут: 10.1980 - 04.1992 - гірничий нормувальник шахтобудівельного управління № 2 треста «Кривбасшахтопроходка», 04.1992 -03.2003 - начальник відділу організації праці та заробітної плати шахтобудівельного управління № 2 треста «Кривбасшахтопроходка». Згідно пункту 17 Акту причиною виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Умови праці дільничого гірничого нормувальника, пов`язаного з підземними роботами, за концентрацією аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони, відносяться до 3 класу 2 ступеня. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксину пилу від 10% до 70% - 4,7 мг/м3 при гранично допустимій до 2,0 мг/м3. У пункті 19 згаданого Акту визначені особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, а саме, що в зв`язку з закінченням роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих виробничих факторів ПАТ «Кривбасзалізрудком» 20.10.2006 та враховуючи попередню роботу впродовж більше 26 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановити неможливо. Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, Позивач 11 березня 2014 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де їй встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 20% внаслідок професійного захворювання хронічне обструктивне захворювання легень з 21 січня 2014 року безстроково, без встановлення групи інвалідності, що підтверджується копією довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії АБ [NUMBER] від 11.03.2014р. (а.с. 13-13 зв.). Відповідно до довідки МСЕК від 16 січня 2020 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 55% внаслідок професійного захворювання хронічне обструктивне захворювання легень з 2014 року безстроково з встановленням третьої групи інвалідності, що підтверджується копією довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 12ААА № 078677 від 16.01.2020 (а.с. 13-13 зв.). Так, наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, зокрема виписними епікризами, з яких вбачається що вона неодноразово проходила лікування в закладах охорони здоров`я з діагнозом хронічне обструктивне захворювання легень (а.с. 14-36). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Роботодавець ПАТ «Кривбасзалізрудком», під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 55% безстроково з встановленням третьої групи інвалідності, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача змінилися умови життя, вона змушена постійно проходити лікування, яке не дає покращення в стані здоров`я. Крім того, відчуває больові почуття, , швидку втому, приступоподібний кашель, головний біль, біль у грудях та міжлопатковій ділянці, загальну слабкість. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд враховує період роботи позивача в шкідливих умовах, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, тяжкість вимушених змін в її життєвих і виробничих стосунках, що позивачу встановленобезстроково відсоток втрати професійної працездатності у розмірі 55 % з встановленням третьої групи інвалідності в зв`язку з професійним захворюванням, що вказує на неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому, незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті позивача, і, виходячи з цих обставин, суд, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди 100 000 гривень. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмір 151 250,00 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1 000,00 грн.

Outcome: partial