Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

В лютому 2016 року до судлу надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про усунення перешкод в користуванні власністю. Свої вимоги мотивував тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09 липня 2000 року. Позивач та члени його сім'ї у складі дружини та сина зареєстровані та користуються квартирою я к члени сім'ї з 2000 року. В квітні 2013 року Відповідач забрала свої особисті речі та майно, яка вважала за необхідне та вибула з квартири. Фактичне місце проживання Відповідача Позивачу невідомо. Також Позивач зазначив, що між ним та Відповідачем не має ніяких домовленостей/угод з приводу користування відповідачем житловою площею. Отже позивач вважає, що перебування Відповідача на реєстраційному обліку в квартирі, яка є його власністю створює перешкоди в володінні, користуванні та розпорядженні будинку, порушую його право власності та підлягає захисту шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Тому Позивач просив усунути перешкоди в користування власністю [PERSON] шляхом визнання такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Позивач у судове засідання з'явився, підтримав позов з викладених в ньому підстав та просив його задовольнити. Також надав заяву, в якій просить провести заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Предатсавник третьої особи Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи. До початку судового засідання надали письмову заяву з проханням слухати справу за його відсутності. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів що у даному випадку вбачається за доцільне. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, вислухавши пояснення сторони позивача, суд встановив наступні обставини справи. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09 липня 2000 року, за номером реєстрації 5010, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. (а.с. 5) Згідно з довідкою (форма № 3) № 297 від 30.10.2015 року, виданої Житлово-комунальним управління ДП «Антонов», в зазначеній квартирі зареєстровані: позивач - власник [PERSON], 1967 р.н., відповідач - [PERSON], 1972 р.н. (дружина позивача), [PERSON], 1992 р.н. (син позивача та відповідача). (а.с. 7) Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано. Однією з обставин, встановлених судом є те, що сторони ще до розірвання шлюбу проживали окремо. (а.с. 6) Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже після розірвання шлюбу Відповідач втратила статус члена сім'ї (в розумінні ст. 64 ЖК України), оскільки в квітні 2013 року добровільно вибула з місця проживання та реєстрації і вже майже три роки не проживає та відповідно не має прав та не несе обов'язків користувача приміщення. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як роз'яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. В даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку не суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки [PERSON] не проживає в спірній квартирі. Дані обставини створюють перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про усунення перешкод в користуванні власністю підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved