Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

В лютому 2019 р. позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державної установи «Центр громадського здоров»я Міністерства охорони здоров»я України» в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5 216.80 грнн; - стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10 000.00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 08 січня 2019 року її було звільнено з посади економіста планово-економічного відділу ДУ «Центр громадського здоров»я МОЗ України» за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу №02-ос від 08.01.2019 року. Однак, в день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116КЗпП України. Розрахунок з нею був здійснений лише 18.01.2019 року. За розрахунком позивача який було нею виконано по розрахунку середнього заробітку, який було надано їй відповідачем у справі, розмір середньоденної заробітної плати за два останніх місяці складає 652.10 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 5216.80 грн., які позивач і просила стягнути на свою користь. Крім того, позивачу внаслідок порушення її трудових прав, приниження честі та гідності з вини відповідача була завдана моральна шкода, яка виразилася в тому, що впродовж останніх трьох місяців працюючи у відповідача зі сторони начальника планово-економічного відділу [PERSON] були постійні приниження, словесні образи та погрози звільнення позивача з особистих мотивів. 08.01.2019 року її було викликано до керівництва установи та поставлено перед фактом примусово-добровільного звільнення у зв»язку з чим вона була вимушена звільнитися з посади економіста не в змозі більше терпіти знущання та приниження начальника відділу та бездіяльності керівництва центру на ці події. Крім того, постійні душевні переживання, зумовлені втратою роботи та тривалою невизначеністю щодо перспектив отримання зароблених коштів, порушення нормального ритму життя призвели до виникнення тяжкого психологічного стану позивача, що мало наслідком погіршення здоров»я, внаслідок чого позивач вимушена була звернутися до лікаря та пройти медичне обстеження, також їй доведеться витратити багато часу та коштів для відновлення стану здоров»я, щоб повернутися до нормального життя та змоги знайти роботу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2019 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.04.2019 р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача визнала той факт, що позивачу при звільненні дійсно була нарахована та не виплачена в передбачений Законом строк заробітна плата, при цьому сторона відповідача вважає, що провини підприємства в цьому не має. Фінансування діяльності Відповідача, як бюджетної установи здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, які надаються на основі затвердженого кошторису і відповідач був позбавлений можливості здійснення будь-яких виплат до моменту його затвердження Уповноваженим органом управління 17 січня 2019 року. Крім того, увагу суду звернув на те, що наведений позивачем розрахунок суми середнього заробітку не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Середньоденний заробіток на підставі розрахункових листків позивача за листопад 2018 року та грудень 2018 року становить 609.53 грн., а не 652.10 грн., як зазначено позивачем у позовній заяві. Враховуючи, що позивач вважає, що затримка розрахунку при звільненні становила 8 робочих днів, відповідно 609.53х8=4 876.24 грн., а не 5 216.80 грн., як зазначила позивач у додатку 7 до позовної заяви. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідач вважає, що такі позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому сторона відповідача просить суд в цій частині вимог позову відмовити також. 04.04.2019 року позивачем у справі до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву. 18.04.2019 року представником відповідача подано до суду заперечення на відзив. 19.04.2010 року позивачем у справі в судовому засіданні подано відповідь на заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позов та письмових запереченнях на відповідь на відзив. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивача у справі 08 січня 2019 року було звільнено з посади економіста планово-економічного відділу ДУ «Центр громадського здоров»я МОЗ України» за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу №02-ос від 08.01.2019 року. Як зазначила позивач в судовому засіданні у день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані їй суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116КЗпП України. Розрахунок з позивачем був здійснений лише 18.01.2019 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку АТ «ПриватБанк» та не заперечувалося самим Відповідачем. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Стаття 94 КЗпП України встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Відповідно до ст. 22 цього Закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що розрахунок з позивачкою відповідачем було здійснено 18.01.2019 року. Суд критично ставиться до пояснень представника відповідача в судовому засіданні щодо того, що провини підприємства у невиплаті належних позивачу сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України не має, оскільки фінансування діяльності Відповідача, як бюджетної установи здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, які надаються на основі затвердженого кошторису і відповідач був позбавлений можливості здійснення будь-яких виплат до моменту його затвердження Уповноваженим органом управління 17 січня 2019 року. Як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд презюмує, що Відповідач, розраховуючи Позивачу суму середнього заробітку, користувався нормами Постанови № 100. Згідно ч. 3 п. 2 Постанови № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому, відповідно до п. 8 Постанови № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до розрахункових листків за листопад і грудень 2018 року середньоденний заробіток позивача становить 609.53 грн., а не 652.10 грн., як зазначено позивачем у позовній заяві. Враховуючи, що затримка розрахунку при звільненні становила 8 робочих днів, відповідно 609.53х8=4 876.24 грн., які і підлягають стягненню на користь позивача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»зяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4 876 грн. 24 коп. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з положень ст.237-1 КЗпП України та положень ЦК України. Так, згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди, позивач стверджувала, що дії відповідача щодо невиплати у день її звільнення належних їй коштів поставили її у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування позивача та члені її сім»ї, оскільки позивач є одинокою матір»ю та виховує малолітню дитину. Крім того, постійні душевні переживання, зумовлені втратою роботи та тривалою невизначеністю щодо перспектив отримання зароблених коштів, порушення нормального ритму життя призвели до виникнення тяжкого психологічного стану позивача, що мало наслідком погіршення здоров»я, внаслідок чого позивач вимушена була звернутися до лікаря та пройти медичне обстеження, також їй доведеться витратити багато часу та коштів для відновлення стану здоров»я, щоб повернутися до нормального життя та змоги знайти роботу. У якості доказів погіршення стану здоров»я, зумовлених втратою роботи та тривалою невизначеністю щодо перспектив отримання зароблених коштів позивачем надано медичні довідки до позову та фіскальні чеки, а саме: довідку 623 від 19.01.2019 року, виданою міською клінічною лікарнею швидої медичної допомоги, результати огляду хірурга від 21.01.2019 року, результати огляду лором від 28.01.2019 року, результати огляду невролога від 23.01.2019 року, протокол дослідження мединого центру ООО «ТД «Омега Киев», від 15.02.2019 року, результати МРТ дослідження від 29.01.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за її вини. Як було встановлено судом, звільнення позивача відбулося за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто було наявно власне волевиявлення позивача на звільнення з роботи, що пітверджується її заявою від 08.01.2019 року. Додані в якості доказів медичні документи датовані 19, 21 січня 2019 року, тобто до проведення розрахунку відповідача з позивачем у справі. Щодо посилання позивача на постійні приниження, словесні образи та погрози, то на підтвердження таких, позивачем суду було надано доповідні записки від 08.01.2019 року №42,43, які були подані нею керівництву Відповідача у день її звільнення. В свою чергу, відповідачем у справі було надано суду витяг з протоколу від 08.01.2019 року проведеного засідання комітету з етики відповідача, що підтверджує те, що керівництвом Відповідача були здійснені відповідні реагування на доповідні записки позивача. З урахуванням обставин справи та викладеного вище, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування позивачу завданої моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено обставин наявності безпосереднього причинного зв»язку між її звільненням з роботи за угодою сторін та погіршенням її зоров»я, а також отриманням побутової травми, яка відбулася 19.01.2019 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768.40 грн.

Outcome: partial