Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 20 жовтня 2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 25 жовтня 2021 року. Адвокат Галамба М.В. звернулася в суд в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони проживали без реєстрації шлюбу однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у них народився син [PERSON] , батьками якого є відповідно [PERSON] та [PERSON] . Представник зазначає, що на даний час відповідач покинула родину та більше року не проживає з чоловіком та малолітнім сином, останній перебуває на повному утриманні батька, який створив синові всі необхідні умови для його розвитку, проживання та виховання, позивач забезпечений житлом та працевлаштований. В той же час мати [PERSON] долею дитини та її станом здоров`я не цікавиться, участі у вихованні сина не приймає, не спілкується з ним, за судовим рішенням від 17 лютого 2020 року з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Про такий обов`язок матері відомо, однак жодного разу суму аліментів на користь сина відповідач не сплатила, за весь період часу проживання поза родиною мати долею дитини не цікавиться, не телефонує, а навпаки змінила номер телефону, материнської турботи не проявляє, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не забезпечує його матеріально, необхідним харчуванням, медичним доглядом, тобто повністю ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Зазначені факти як кожен окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення матері від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. На підставі наведеного просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Галамба М.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Мулеса М.М. у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. У судовому засіданні встановлено, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , та відповідач [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 03 вересня 2018 року (а. с. 6). Також у судовому засіданні встановлено, що мати дитини покинула родину більше року та виїхала за межі області, з того часу долею дитини не цікавиться, материнської турботи не проявляє, навіть не телефонує, змінила номер телефону. Натомість умови проживання у сім`ї батька хороші, дитина забезпечена усім необхідним для виховання та повноцінного розвитку (а. с. 7). Крім цього встановлено, що на підставі судового наказу, виданого Перечинським районним судом Закарпатської області 17 лютого 2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а. с. 9). Отже відповідач [PERSON] повністю самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а саме з дитиною не проживає, відтак не проявляє материнської турботи щодо малолітнього сина [PERSON] , не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та успіхами у вихованні і розвитку, а також матеріально не забезпечує сина та не сплачує аліменти на його утримання. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 17 травня 2021 року № 445/02-07, такий вважає за доцільне надати згоду на позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , як такої, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків (а. с. 8, зворот). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач повністю відсторонилася від виконання своїх материнських обов`язків і не проявляє відносно малолітнього сина щонайменшої турботи, суд вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав щодо її сина [PERSON] , [INFO] . Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved