Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, після уточнення якого просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 квітня 2015 року по день ухвалення судом рішення, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 119,14 грн., та зобовязати надати завірені копії особових (розрахункових) листків помісячно за період її роботи з 22.11.2002 року по 08.10.2012 року та довідку про середній заробіток, яка містить достовірну інформацію щодо її заробітку за серпень-вересень 2012 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 квітня 2015 року по 14 квітня 2016 року в сумі 31 095 грн. 54 коп. В решті позову відмовлено. З вказаним рішенням суду частково не погодилась позивач та через свого представника [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом першої інстанції 26 жовтня 2016 року було проголошено тільку вступну та резолютивну частини рішення, повний текст судового рішення прилюдно із фіксуванням судового засідання технічними засобами не проголошувався, тому провадження у справі по першій інстанції не закінчено і справа підлягає поверненню до суду першої інстанції. На порушення норм процесуального права суд прийняв від відповідача заперечення на позов та долучені додатки після попереднього судового засідання. Судом не були досліджені особисті рахунки по заробітній платі позивачки за 2012 рік з одночасним порівнянням нарахованих сум заробітної плати згідно персональних даних про застраховану особу. Думка відповідача та суду першої інстанції про те, що рішення суду по цивільній справі № 235/4909/14-ц щодо виплати позивачці заробітної плати за 2012 рік виконано в повному обсязі є хибною. Матеріали справи не містять достовірних даних про відкриття виконавчого провадження і вручення сторонам виконавчого провадження відповідної постанови. Також судом порушено норми матеріального права, оскільки відповідно до вимог статті 117 КЗпП України на користь позивачки з роботодавця підлягали до стягнення: середній заробіток за час затримки розрахунку, компенсаційні суми від знецінення несплаченої в 2012 році заробітної плати, ненараховані своєчасно суми компенсації за невикористану відпустку. Відповідач не довів суду, що на момент розгляду цієї цивільної справи він сплатив всі ці суми позивачці. Крім того, матеріали справи не містять копію акту про знищення відповідачем особових рахунків позивачки, тому висновки суду про відсутність даних документів у відповідача є хибними. Представник позивача [PERSON], який приймав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції з Красноармійським міськрайонним судом Донецької області, доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі. При цьому [PERSON] надіслав до апеляційного суду письмову заяву про те, що рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 31 095,54 грн. позивачкою не оскаржується та особисто підтвердив межі оскарження рішення суду в судовому засіданні 19 грудня 2016 року. Представник відповідача до апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки та відправлення телефонограми, яка зареєстрована в Журналі телефонограм під номером 5553 та прийнята 12 грудня 2016 року за телефоном № (0627) 394-12-91 секретарем ДП «ВК «Краснолиманська» [PERSON] (а.с.170). Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обовязків у цивільному процесі. Розпорядження своїми правами (як матеріальними, так і процесуальними способами їх захисту) являється одним з основоположних принципів судочинства (принцип диспозитивності). Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду свого представника не скерував і не надав заяви про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин, що є його волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь в судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду справи судом апеляційної інстанції по суті. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Враховуючи, що рішення суду про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 квітня 2015 року по 14 квітня 2016 року ніхто із сторін не оскаржує, то законність і обгрунтованість рішення суду в цій частині апеляційним судом не перевіряється. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставми для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що позивачка з 26 листопада 2002 року по 08 жовтня 2012 року знаходилась у трудових відносинах з відповідачем, працювала в якості гірничої робітниці 1-го розряду дільниці АПК з обслуговування шахтної станції питного водопостачання, звільнена з підприємства у звязку із скороченням штату за ст. 40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 грудня 2013 року встановлено середньоденний заробіток позивачки у розмірі 119 грн. 14 коп. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 01 квітня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 травня 2015 року про виправлення описки та арифметичної помилки, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 8 грудня 2015 року, з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] стягнута заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2012 року по 31.07.2012 року в сумі 3891,72 грн., компенсація середнього заробітку з 25.12.2013 року по 01.04.2015 року в сумі 37886,52 грн., та на відшкодування моральної шкоди 500 грн. 25.02.2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 235/4909/14-ц, виданого 13.01.2016 року Красноармійським міськрайонним судом про стягнення з відповідача на користь позивачки зазначених сум. Згідно постанови заступника начальника ВДВС Красноармійського міськрайонного управління юстиції від 15 квітня 2016 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 235/4909/14-ц на підставі п.8 ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з виконанням боржником виконавчого документу у повному обсязі на суму 42 278 грн. 24 коп. Стягуючи з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 31095,54 грн., суд керувався вимогами ст. 117 КЗпП України, виходив з періоду затримки розрахунку з 2 квітня 2015 року по 14 квітня 2016 року (261 роб. дня помножені на середньоденний заробіток у розмірі 119 грн. 14 коп.). При цьому суд виходив з того, що після ухвалення Красноармійським міськрайонним судом рішення від 01 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 8 грудня 2015 року, відповідач провів з позивачкою повний розрахунок належних працівникові сум заборгованості по заробітній платі, компенсацію середнього заробітку та моральну шкоду лише 15 квітня 2016 року, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, порушення трудових прав позивачки, яке полягало у не проведенні з нею остаточного розрахунку належних їй при звільненні сум, навіть після ухвалення судового рішення по справі, тривало аж до 15 квітня 2016 року часу остаточного розрахунку з нею відповідачем, за що повинна наставати відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги та посилання представника позивача в судовому засіданні апеляційного суду на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку суд повинен був стягнути станом на день ухвалення рішення з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 01 квітня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 травня 2015 року про виправлення описки та арифметичної помилки, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 8 грудня 2015 року сума, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивачки склала 42 278 грн. 24 коп. Зазначена сума було стягнута в примусовому порядку 15 квітня 2016 року, тобто фактичним днем розрахунку є 15 квітня 2016 року, тому вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не по 15 квітня 2016 року, а по день ухвалення судом рішення є безпідставними. Посилання представника позивача [PERSON] на те, що відповідач фактично не розрахувався з позивачкою в повному обсязі по заробітній платі, оскільки не сплатив компенсаційні суми від знецінення несплаченої в 2012 році заробітної плати та ненарахованої своєчасно суми компенсації за невикористану відпустку є безпідставним, оскільки з пояснень представника позивача встановлено, що до суду з такими позовними вимогами [PERSON] не зверталася і рішення суду з цього питання відсутнє. Застосування вимог статті 117 КЗпП України судом можливо лише при встановленні заборгованості по заробітній платі, що була предметом судового розгляду за поданими позовними вимогами. Також апеляційний суд вважає необгрунтованим довід скарги про відсутність достовірних даних про відкриття виконавчого провадження, направлення сторонам копій постанов щодо прийнятих рішень у виконавчому провадженні, оскільки представник позивача не заперечував факт надходження на банківський рахунок [PERSON] стягнутої за рішенням суду суми. При цьому [PERSON] також пояснив, що із скаргою на дії державного виконавця позивачка до суду не зверталася. Безпідставним також є довід скарги про те, що провадження у справі по першій інстанції не закінчено і справа підлягає поверненню до місцевого суду, оскільки не було оголошено повний текст судового рішення з фіксуванням судового засідання технічними засобами з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2016 року Красноармійським міськрайонним судом було закінчено розгляд даної цивільної справи і проголошено вступну і резолютивну частини рішення суду (а.с.125). Таким чином датою складання повного тексту судового рішення, як і проголошення вступної та резолютивної частин рішення, є день закінчення розгляду справи. Це повязано із тим, що складання повного судового рішення є по суті лише оформлення рішення, прийнятого в день закінчення судового розгляду справи. Нормами чинного ЦПК України не передбачено проголошення повного судового рішення після закінчення розгляду справи з проголошенням вступної та резолютивної частин рішення. Між тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені вимог про видачу розрахункових листів та довідки про середній заробіток. Відмовляючи у задоволені вимог про видачу розрахункових листів та довідки про середній заробіток, суд посилався на вимоги ст.ст. 49,110 КЗпП України і виходив з того, що розрахункові листи надавалися позивачці при кожній виплаті заробітної плати і їх оригінали відсутні на підприємстві. Також відповідачем були надані копії листів від 12.06.2014 року та 03.03.2016 року, якими підтверджується факт видачі позивачці довідок про її середній заробіток за два останні місяці роботи перед звільненням. Відповідно до ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати робітнику на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Проте, суд не звернув уваги на те, що позивачка в позові просила зобовязати відповідача видати їй довідку, яка буде містити достовірні відомості про її заробіток за серпень-вересень 2012 року. Для зясування цих позовних вимог Апеляційним судом Донецької області було задоволено клопотання представника позивача і витребувано із Красноармійського міськрайонного суду Донецької області цивільні справи № 235/3420/13-ц, № 235/4909/14-ц, матеріали яких було досліджено в судовому засіданні 19 грудня 2016 року. Так, апеляційним судом в цивільній справі № 235/3420/13-ц були досліджені довідка про середньомісячний заробіток [PERSON] за два останні місяці перед звільненням, тобто за серпень-вересень 2012 року ( а.с.57 том 1), заява про уточнення позову з наданням розрахунку на суму 1109,40 грн. (а.с.63 том 1) та повний текст рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 грудня 2013 року ( а.с.208-214 том 1). Апеляційним судом встановлено, що при ухваленні рішення 24 грудня 2013 року Апеляційний суд Донецької області досліджував правильність нарахування заробітної плати [PERSON] за період роботи з серпня по жовтень 2012 року і дійшов висновку, що ДП «ВК «Краснолиманська» були порушені вимоги трудового законодавства, зокрема ст. ст. 6,11 Закону України «Про оплату праці», ст. 97 КЗпП України і погодився з позовними вимогами про стягнення недонарахованої їй заробітної плати в сумі 1109 грн. 40 коп. При цьому предметом дослідження по цій справі був оригінал довідки від 08.07.2013 року, з якої вбачається, що заробітна плата склала: за серпень 2012 року - 2194,60 грн.:15 р.д.; за вересень 2012 року 1489,49 грн. :11 р.д. В матеріалах цивільної справи, яка є предметом даного судового розгляду, також містяться копії довідок про середньомісячний заробіток позивачки за серпень-вересень 2012 року, датовані 03.06.2014 року (а.с.94) та 03.03.2016 року ( а.с.94 об.), на які послався суд першої інстанції в своєму рішенні як на підставу відмови у задоволені цих позовних вимог. Між тим суд не врахував того, що зміст виданих позивачці довідок в червні 2014 року та березні 2016 року є ідентичним довідці від 08 липня 2013 року і не містить виправлень щодо розміру заробітної плати [PERSON] за серпень-вересень 2012 року з урахуванням висновків рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 грудня 2013 року. З огляду на наведене апеляційни суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про зобовязання надати довідку про середній заробіток, виходячи із заробітної плати за серпень-вересень 2012 року, підлягає задоволенню. Також є обгрунтованими вимоги про зобовязання надати посвідчені копії особових (розрахункових) листків про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 22 листопада 2002 року по 08 жовтня 2012 року. Як вже зазначалось стаття 49 КЗпП України регулює питання видачі довідки про роботу та заробітну плату. Проте, ні Кодекс законів про працю, ні Закон України «Про інформацію» не містить докладних положень щодо отримання робітником від власника або уповноваженого органу інших документів. У звязку з цим необхідно визнати, що в Україні зберіг силу Указ Президіуму Верховної Ради СРСР «Про порядок видачі і засвідчення підприємствами, установами й організаціями копій документів, що стосуються прав громадян» № 9779-х від 04.08.1983 року (відомості Верховної Ради (ВВР), 1983, № 32. ст. 492). Частиною першою Указу встановлено, що державні і громадські підприємства, установи й організації видають за заявами громадян копії документів, які виходять від цих підприємств, установ і організацій, якщо такі копії необхідні для вирішення питань, що стосуються прав і законних інтересів громадян, які звернулися до них. Відмова суду в задоволені цих вимог з посиланням на те, що відповідач відповідно до ст. 110 КЗпП України виконував обовязок по повідомленню позивачки щомісячно про розмір оплати труда шляхом видачі розрахункових листів (табулеграм), оригінали яких відсутні на підприємстві є безпідставним, оскільки в розрахункових листах міститься інформація про загальну суму заробітної плати з розшифровкою по видам виплат, розміри і підстави відрахувань і утримань із заробітної плати, сума заробітної плати, що підлягає виплаті тощо, тобто інформація відносно якої робітник повинен бути обізнаним при кожній виплаті заробітної плати. Сам факт видачі позивачці раніше цієї інформації не може бути підставою для відмови у видачі посвідчених копій особових (розрахункових) листків про нараховану та виплачену заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп., який був сплачений позивачкою, рішенням суду був повернутий останній, то зазначена сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно розяснень, викладених у пункті 12 постанови № 10 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках обєднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно із частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» на 1 січня 2016 року установлено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 1 378 гривень. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції було задоволено немайнові вимоги позивача, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп. (1378 грн. х 40%).

Outcome: partial