Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позову, позивач зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 07.07.2007, 11.10.2017 на підставі рішення суду шлюб було розірвано. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , який народився [INFO] . Відповідач після розлучення щомісячно за власною ініціативою та за усною домовленістю між сторонами сплачував аліменти на утримання сина в розмірі 300 євро на місяць. Проте, з лютого 2020 по теперішній час відповідач перестав сплачувати кошти на утримання дитини, ігнорує прохання позивача брати участь у фінансових витратах на життя дитини. Наголошує, що відповідач має можливість сплачувати аліменти, оскільки здійснює адвокатську діяльність, має у власності нерухоме майно у вигляді житлового будинку, земельних ділянок, частини квартири. Просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 9500, 00 грн щомісячно, починаючи з дати подання позову і закінчуючи досягнення дитиною повноліття. На підставі ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.07.2020 цивільну справу було передано до Святошинського районного суду м. Києва за підсудністю. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 12.11.2020 у справі відкрито провадження, постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем було направлено до суду відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позову. У відзиві відповідач зазначив, що за домовленістю з відповідачем з листопада 2017 по січень 2020 він передавав на утримання сина на загальну суму 8100 євро в рахунок сплати аліментів, не погоджується з тим, що утримання сина має покладатись повністю на одного з батьків, а саме, на нього. Вказував про домовленість з позивачем про те, що дитина буде проживати з матір`ю, яка буде утримувати сина самостійно,а відповідач, виконає свій обов`язок по сплаті аліментів в натуральній формі, шляхом передання у власність сина нерухомості, яка мала б належати відповідачу на праві спільної сумісної власності. Крім того, вказує, що залишив позивачу у власність також автомобіль Хюндай «Санта ФЕ», який був придбаний у шлюбі. Наголошував, що оскілки в момент розлучення він мав не велику заробітну плату, сторонами було укладено Додаткову угоду №1 від 20.09.2017 до Шлюбного договору. Відповідно до п.1.2 Додаткової угоди, грошові кошти, які є еквівалентом 23185,00 доларів США, які є Ѕ частиною від грошових коштів, які були вкладені сторонами за Попереднім договором на час укладання Шлюбного договору у придбання квартири та визначені сторонами, як спільна сумісна власність подружжя переходить у власність дружини, під зобов`язання оформлення 1/3квартири, яка відповідає розміру переданих коштів чоловіком дружини на спільного сина сторін. Пункт 2 зазначеної Додаткової угоди, №1 від 20.09.2017 визначає, що у разі невиконання зобов`язання оформлення 1/3 квартири [ADDRESS] буде вважатись спільною сумісною власністю подружжя відповідно до внесків кожного з подружжя. Вказана частка квартири була зареєстрована 23.01.2019 за [PERSON] як спільна часткова власність. Відтак, відповідач вважає виконаним свій батьківський обов`язок щодо утримання дитини. Також відповідач навів розрахунки, що загальна суму, передана ним на утримання сина складає 955 450,32 грн. При цьому, суму 100-відсоткового мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину за період після розірвання шлюбу та до досягнення сином повноліття, становить 344 880,00 грн. Тобто, відповідач, наголошує на повному виконанні свого батьківського обов`язку. Також, відповідач зазначає, що належне йому майно він придбав та побудував на позичені грошові кошти, які слід повернути. Зазначає, що в будинку за адресою: [ADDRESS] відповідач не проживав ніколи, там проживає його друг, якому відповідач не може повернути позичені кошти. Відтак, відповідач просив відмовити в задоволенні позову. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 02.02.2021 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи. Позивачем було направлено до суду відповідь на відзив, в якій наголошувала, що з лютого 2020 року відповідач припинив сплачувати аліменти на утримання сина, заперечує укладення між сторонами договору про сплату аліментів у відповідності до ст. 189 СК України. Зазначає, що між сторонами було укладено шлюбний договір, який визначав майнові відносини між сторонами, регламентує правовий режим майна, яке перебувало у спільній сумісній власності. Вказує, що у шлюбному договорі навіть немає згадки про сина, тим більше, не передбачено порядок утримання сина та сплати аліментів після розірвання шлюбу. Зазначає, що у Додатковій угоді не зазначено, що у зв`язку з переоформленням квартири на спільного сина, відповідач втрачає обов`язок утримувати свого сина. Вказує, що сторони не укладали окремого договору про припинення права на аліменти, та, тим більше, не отримували дозволу органу опіки та піклування на укладення договору. Позивач погоджується з тим, що з моменту розлучення відповідач передавав кошти на утримання спільного сина, проте, з лютого 2020 року по теперішній час, відповідач перестав сплачувати кошти на утримання дитини. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позові та у відзиві на позов. Відповідач до суду не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, жодних клопотань щодо відкладення розгляду до суду не надходило. З огляду на викладене, з урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Судовим розглядом встановлено, що 07.07.2007 між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 11.10.2017. У сторін є спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . Дитина [PERSON] проживає разом з позивачем, що не заперечувалось сторонами. На підтвердження витрат на дитину позивачем надано довідку про те, що [PERSON] є вихованцем «BABY HOUSE CLUB» з 15.11.2017 року по теперішній час, щомісячні внески сплачуються матір`ю регулярно. Згідно з наданими договорами, щомісячна оплата за перебування дитини у «BABY HOUSE CLUB» становить 8000,00 грн. Окрім того, представником позивача на підтвердження витрат на дитину надано рахунок-акт від 31.07.2020 про сплату коштів за консультацію дитячого уролога в розмірі 640,00 грн, акт від 31.07.2020 про сплату за консультацію лікаря-отоларинголога в розмірі 390,00 грн, а також, чеки щодо сплату коштів за іграшки, предмети одягу тощо. Також з матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до шлюбного договору, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Валігурою Г.В. за №259 від 14.03.2017р. Згідно з Додатковою угодою сторони прийшли до взаємної згоди, що у разі припинення шлюбно-сімейних стосунків та розірвання шлюбу поділ спільно нажитого майна подружжя буде здійснено наступним чином: квартира за [ADDRESS] , яка буде придбана у майбутньому відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу квартири, нотаріального округу Київської області 11 квітня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за №1395, який укладений дружиною, після повної сплати грошових коштів за цим попереднім договором, буде оформлена за основним договором купівлі-продажу квартири в особисту приватну власність дружини, і на неї не буде розповсюджуватися режим спільної сумісної власності подружжя відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України. Грошові кошти, які є еквівалентом 23 185,00 доларів США, які є Ѕ частиною від грошових коштів які були вкладені сторонами за попереднім договором на час укладення шлюбного договору у придбання квартири та визначені сторонами, як спільна сумісна власність подружжя - переходять у власність дружини під зобов`язання оформлення 1/3 частини квартири, яка відповідає розміру переданих коштів чоловіком дружині на спільного сина сторін, [PERSON] [INFO] . Частиною другої додаткової угоди сторони погодили, що у разі невиконання зобов`язання оформлення 1/3 частини квартири [ADDRESS] , на спільного сина сторін, [PERSON] [INFO] в рахунок сплати аліментів на його утримання, квартира [ADDRESS] буде вважатись спільною сумісною власністю подружжя, відповідно внесків кожного з подружжя. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] став власником 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23.01.2019. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, суд бере до уваги, що згідно з частинами першою та другою статті 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Таким чином, положення зазначеної статті застосовуються виключно з метою припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Проте, матеріали справи не містять належні та допустимі докази того, що відповідач подарував квартиру своєму синові в рахунок саме аліментних платежів або з метою припинення права на аліменти для дитини. Позивач наголошує на тому, що Договір про припинення права на аліменти між сторонами не укладався, доказів зворотного суду не надано. Надання малолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суду не надані належні та допустимі докази на підтвердження припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з чим, суд не приймає викладені доводи відповідача щодо повного виконання свого обов`язку по сплаті аліментів на дитину. При таких обставинах, встановивши, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю, на підставі наданих сторонами доказів, доводів і заперечень, дослідивши усі надані сторонами докази, надавши їм належної правової оцінки за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини. При визначенні розміру аліментів, суд враховує, що за змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його неповнолітньої дитини, суд враховує всі встановлені обставини справи у відповідності до положень ст. 182 СК України. Відповідачем було надано довідку про те, що він дійсно працює в АДВОКАТСЬКОМУ ОБ`ЄДНАННІ «АДВОКАТСЬКА КОМПАНІЯ «АРЦЕО», розмір його сукупного доходу за період з січня 2017 року по травень 2020 року становив 80397,23 грн. Водночас, вказана інформація свідчить про суму сукупного доходу за вказаним місцем роботи і не виключає інших джерел доходу відповідача. При цьому, суд бере до уваги, що позивачем не доведено щомісячний розмір витрат на дитину в сумі 19 000,00 грн на підтвердження заявленого розміру аліментів в сумі 9500,00 грн. Разом з цим, суд вважає доведеним розмір витрат на дитину в сумі 8000,00 грн щомісячно. Враховуючи викладене, з огляду на працездатний вік відповідача, відсутність даних про його незадовільний стан здоров`я, відсутність інших утриманців, наявність у позивача на праві власності об`єктів нерухомого майна, суд дійшов висновку, що відповідач, як особа яка згідно закону зобов`язана приймати участь в утриманні своєї дитини, має сплачувати аліменти, а визначений позивачем розмір аліментів заявлених до стягнення є частково обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, тому позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню. Суд вважає необхідним присудити стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилання відповідача на те, що він у добровільному порядку надавав матеріальну допомогу визнається сторонами, проте не стосується періоду стягнення аліментів, оскільки мало місце до подання позову до суду. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач згідно із Законом України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial