Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

В лютому\~2021\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом,\~в якому\~просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ректора Дніпропетровського державного\~університету внутрішніх\~справ від\~15\~липня 2020\~року №114\~о/с\~про звільнення\~його з\~посади доцента\~кафедри загальноправових\~дисциплін юридичного\~факультету за\~внутрішнім сумісництвом\~на 0,5\~ставки за\~пунктом 1\~статті 36\~КЗпП України\~14\~липня 2020\~року;\~ змінити\~дату звільнення\~позивача з\~посади доцента\~кафедри загальноправових\~дисциплін юридичного\~факультету з\~15\~липня 2020\~року на\~31\~серпня 2020\~року,\~а також\~змінити формулювання\~підстави звільнення\~з п.1\~ст.36\~КЗпП України\~«за згодою\~сторін» на\~п.2\~ч.1\~ст.36\~КЗпП України\~«в зв`язку\~із закінченням\~строку трудового\~договору»;\~стягнути з\~Дніпропетровського державного\~університету внутрішніх\~справ на\~користь позивача\~середній заробіток\~за час\~вимушеного прогулу\~за період\~з 15\~липня 2020\~року по\~31\~серпня 2020\~року;\~стягнути з\~Дніпропетровського державного\~університету внутрішніх\~справ на\~користь позивача\~моральну шкоду\~в розмірі\~10000\~(десять\~тисяч)\~гривень 00\~копійок; стягнути з Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на користь позивача понесені витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 10400 (десять тисяч чотириста) гривень 00 копійок; стягнути з Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на користь позивача витрати на правову допомогу адвоката у вигляді гонорару успіху в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що з квітня 2018 року він перебував на службі в Національній поліції України на посаді радника Голови Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України. У 2018 році Національною поліцією України позивача направлено на навчання за цільовим держаним замовленням до докторантури Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ. Наказом ректора №622 від 13 серпня 2018 року позивач був зарахований до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на денну форму навчання відділу докторантури та аспірантури з 01 вересня 2018 року зі спеціальності 081 «Право», 12.00.07 адміністративне право і процес; фінансове право; інформаційне право по кафедрі адміністративного права, процесу та адміністративної діяльності за цільовим замовленням Національної поліції України. Також, позивач був прийнятий на роботу за внутрішнім сумісництвом на посаду доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету Університету на 0,5 ставки строком з 01 вересня 2019 року по 31 серпня 2020 року. Нормативний строк підготовки доктора наук у докторантурі становить два роки, а тому оскільки позивача було прийнято в докторантуру з 01 вересня 2018 року, то строк підготовки мав закінчитися не раніше 01 вересня 2020 року. Однак, ректором Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ було видано наказ №114 о/с від 15 липня 2020 року про відрахування позивача у зв`язку із закінченням терміну навчання, а також звільнення позивача з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету Університету, з яким позивач не погоджується. В частині відрахування позивача з докторантури рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року наказ №114 о/с від 15 липня 2020 року визнано неправомірним та скасовано, судове рішення набрало законної сили. Щодо необхідності зміни запису про звільнення в трудовій книжці позивач зазначає, що угоди сторін між ним та відповідачем не було, заяви про звільнення з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін останній не писав та не подавав, а тому вважає за необхідне змінити запис в трудовій книжці в частині дати звільнення - з 15 липня 2020 року на 31 серпня 2020 року, оскільки саме 31 серпня 2020 року мав закінчитися строковий трудовий договір із відповідачем, а також змінити формулювання підстави звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України «за згодою сторін» на п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України «у зв`язку із закінченням строку трудового договору»,стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В частині стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що незаконне звільнення з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету ДДУВС спричинило істотну моральну шкоду, що виявилася у глибоких душевних стражданнях внаслідок порушення права на працю, що призвело до вимушених змін в організації життя позивача. \~ \~ \~ \~ Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 29 червня 2021 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23 липня 2021 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначив, що позивач правом дострокового завершення навчання, передбаченим п.п.1 п.1 Розділу ІІІ Порядку, затвердженого Наказом МВС України від 28 листопада 17 р. № 963 не скористався, станом на 15 липня 2020 року позивач був докторантом та одночасно обіймав посаду доцента. Наказом ректора ДДУВС від 15 липня 2020 року № 114 о/с [PERSON] було відраховано на підставі закінчення терміну навчання та звільнено з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету ДДУВС, з покладенням обов`язку відшкодування витрат на навчання в сумі 351036.26 грн. З наказом [PERSON] був ознайомлений належним чином. Правовою підставою наказу від 15 липня 2020 року слід вважати згоду сторін на звільнення, яка була досягнута між ДДУВС та [PERSON] . Оскаржуваний наказ ДДУВС від 15 липня 2020 року №114 о/с слід вважати цілком законним та обгрунтованим, оскільки при його прийнятті існували поважні обставини, які неможливо було не враховувати, а саме факт притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.178 Кодексу України про адміністративні правопорушення та його адміністративне затримання. Вказані події мали місце 15 липня 2020 року у м. Києві та очевидно викликали питання щодо сумісності протиправної поведінки [PERSON] зі статусом докторанта, що навчається за кошти та на замовлення держави, а також із посадою доцента ДДУВС, що викладає правові дисципліни студентам, виконуючи в тому числі виховну роль та несучи на собі обов`язок зразковості поведінки. Саме за цих обставин було досягнуто згоди із [PERSON] про його звільнення, оскільки він погоджувався, що працювати в ДДУВС після вказаних подій він не зможе. Оскарження позивачем вказаних фактів притягнення до адміністративної відповідальності та адміністративного затримання на сьогоднішній день жодним чином не впливає на законність та обґрунтованість прийнятого наказу №114 о/с від 15 липня 2020 року, оскільки на момент його прийняття існували вагомі обставини постанова у справі про адміністративне правопорушення, якою [PERSON] вже був визнаний винним та був притягнутим до адміністративної відповідальності, а також існував протокол затримання, який свідчив також про суспільну небезпеку поведінки [PERSON] . Зазначена постанова у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] на той момент набрала законної сили і взагалі [PERSON] не оскаржувалася у жодному органі державної влади, в тому числі в суді. Те саме стосується і протоколу про адміністративне затримання. З огляду на ці обставини ДДУВС при винесенні наказу №114 о/с керувався документами, що мали законну силу, були складені уповноваженими представниками органів Національної поліції України та не оскаржувалися самим [PERSON] . За таких умов відсутні жодні правові підстави для визнання оскаржуваного наказу протиправним та його скасування через абсолютну необґрунтованість правової позиції [PERSON] . Інші позовні вимоги є похідними від скасування оскаржуваного наказу, а тому також не підлягають задоволенню(а.с.128-130). Представник позивача адвокат Лаврентьєв Є.О. в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що позивач заяву про звільнення за угодою сторін не писав, не складав, роботодавцю не подавав, жодним чином волевиявлення на звільнення не виказував, наміру звільнятися з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету не мав. За фактом неправомірного звільнення позивач звертався зі скаргою до органів Держпраці, за результатами чого було проведено перевірку, складено Акт від 09 квітня 2021 року, яким встановлено факт порушення трудових прав [PERSON] , зокрема п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а також встановлено відсутність підтвердження згоди позивача на звільнення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що [PERSON] дійсно був звільнений 15 липня 2020 року за згодою сторін, проте заява [PERSON] про звільнення відсутня у роботодавця. Причиною звільнення був факт складання постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.178 КУпАП від 15 липня 2020 року, якою [PERSON] був визнаний винним та був притягнутим до адміністративної відповідальності. У задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом ректора Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 30 серпня 2019 року №203ос [PERSON] був прийнятий на роботу за внутрішнім сумісництвом на посаду доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету Університету на 0,5 ставки строком з 01 вересня 2019 року по 31 серпня 2020 року(а.с.131). Таким чином, між позивачем та відповідачем було встановлено трудові правовідносини у формі строкового трудового договору. 15 липня 2020 року наказом ректора Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ [PERSON] було звільнено з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету із зазначенням підстави звільнення «за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін) 14 липня 2020 року»(а.с.14). 09 квітня 2021 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено Акт №65/4.1-793 за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці щодо Дніпропетровського державного університету внутрішніх справи, яким встановлено факт ненадання до перевірки підтвердження про наявність згоди [PERSON] на звільнення. Також вказаним Актом 65/4.1-793 від 09.04.2021 року встановлено, що наказ від 15.07.2020 року №114 о/с «По особовому складу» про звільнення [PERSON] видано наступного дня після дати звільнення [PERSON] . Викладено висновок про порушення вимог п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України керівництвом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ в частині звільнення [PERSON] , що призвело до порушення трудових прав працівника(а.с.75-82). Як пояснила представник відповідача в судовому засіданні заява [PERSON] про звільнення з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету наразі відсутня у відповідача і надати її немає можливості. За викладених обставин, з урахуванням пояснень представника позивача, наданих в судовому засіданні та доводів, зазначених в позовній заяві суд доходить висновку про те, що заява [PERSON] про звільнення дійсно відсутня, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в частині незаконності звільнення позивача без його згоди. В Постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №815/5173/17 зазначається наступне: \~«У пункті 8\~постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. \~За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін). \~Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач не досягали домовленості ані щодо строку припинення трудового договору, ані щодо припинення трудового договору взагалі, що свідчить про те, що роботодавець не діяв у відповідності до закону, звільняючи працівника за відсутності його волевиявлення за ч.1 ст.36 КЗпП України, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу ректора Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 15 липня 2020 року №114 о/с про звільнення його з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету за внутрішнім сумісництвом на 0,5 ставки за пунктом 1 статті за пунктом 1 статті 36 КЗпП України 14 липня 2020 року та змінення дати звільнення з посади доцента кафедри загальноправових дисциплін юридичного факультету з 15 липня 2020 року на 31 серпня 2020 року, а також зміни формулювання підстави звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України «за згодою сторін» на п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України «у зв`язку із закінченням строку трудового договору». Згідно частини 3 статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Відповідно до\~частини 2 статті 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року, що відповідає фактичному часу вимушеного прогулу внаслідок звільнення позивача, з урахуванням строкового характеру трудового договору, укладеного між сторонами. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Відповідно до довідки про доходи №678 від 31 липня2020 року, заробітна плата [PERSON] за травень 2020 року склала 18870,16 грн., за червень 2020 року склала 54811,52 грн., середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1889,2738 грн., виходячи з розрахунку, що [PERSON] фактично відпрацьовано протягом двох місяців з 01 травня 2020 року по 30 червня 2020 року 39 робочих днів. Кількість робочих днів\~\~вимушеного\~прогулу [PERSON] з 15 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року, тобто по день закінчення строку трудового договору, становить 33 робочі дні. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється наступним чином: 1889,2738 * 33 = 62346,03 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 62346,03 грн. В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. У пункті 13 постанови судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду достатніх доказів заподіяння йому моральної шкоди, настання негативних наслідків у вигляді душевних страждань та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. За таких обставин у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. В частині позовних вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16, від 12 вересня 2019 року справа № 9901/350/18. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивач подав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України ). Суд вважає заявлені позивачем витрати на професійну правову допомогу співмірними зі складністю справи та фактично наданими послугами адвоката в сумі 10400,00 грн., враховуючи підтвердження фактичної оплати таких витрат позивачем. Суд приходить до висновку про недоцільність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у формі гонорару успіху адвоката в сумі 10000,00 грн. з огляду на їх сукупну надмірність,

Outcome: partial