Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

В лютому 2014 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом, в якому зазначає що в період з 15.08.2011 р. він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Напіна»,де працював на посаді виконробу. Наказом № 30 від 15.10.2013 р.був звільнений з підприємства з 16.10.2013 р.на підстав п.1 ст.36 КЗпП України. На день звільнення підприємством йому були нараховані,але не виплачені заробітна плата за серпень 2013 р.в сумі 515 гр.14 коп.,за вересень 2013 р.в сумі 1201 гр.96 коп.,за жовтень 2013 р.в сумі 1834 гр.04 коп.,компенсація за 28 днів невикористаної відпустки в сумі 1537 гр.48 коп. Оскільки у день звільнення відповідач в порушення вимог трудового законодавства не провів із ним повного розрахунку,сума середнього заробітку за затримку розрахунку становить 5930 гр.28 коп. Посилаючись на те,що до часу звернення до суду відповідачем вказані виплати не проведені,внаслідок чого він був змушений користуватись кредитними коштами,просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 3551 гр.41 коп.,середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 5930 гр.28 коп.,компенсацію невикористаної відпустки в сумі 1537 гр.48 коп.,збитки,пов*язані з несвоєчасною виплатою заробітної плати у сумі 364 гр.51 коп.,а всього стягнути суму 11394 гр.04 коп. В судове засідання позивач [PERSON]не з*явився,викликався належним чином шляхом направлення судової повістки,подав письмову заяву про розгляд справи без його присутності. Представник відповідача за довіреністю Назаренко С.П.в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив,що позивач дійсно перебував у трудових відносинах з ТОВ «Напіна» в період з 15.08.2011 р.по 16.10.2013 р.,був звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. На час його звільнення підприємство нарахувало,але не виплато з поважних причин заробітну плату за серпень,вересень,жовтень 2013 р.Зокрема,з серпня 2013 р.припинились надходження на рахунок підприємства коштів по оплаті за виконані роботи та надані послуги,які не фінансувались державним казначейством як витрати з бюджету. Через ці об*єктивні обставини ТОВ «Напіна»,яке співпрацює переважно із бюджетними установами,було позбавлено можливості розраховуватись за власними зобов*язаннями,в тому числі з працівниками по заробітній платі. При звільненні позивача, йому,крім заробітної плати за серпень,вересень,жовтень 2013 р.,належала від підприємства компенсація за невикористану відпустку,яка була включена в суму виплати за жовтень 2013 р.В лютому 2014 р.підприємство виплатило позивачу заробітну плату за серпень 2013 р.в сумі 515 гр.14 коп.За наявності коштів,відповідач виплатить позивачеві заборгованість по заробітній платі за вересень,жовтень 2013 р.з компенсацією за невикористану відпустку,в цій частині позов відповідачем визнається. Підстав для стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 5930 гр.28 коп.не вбачає,оскільки заборгованість виникла не з вини підприємства,а через об*єктивні та незалежні від ТОВ «Напіна» обставини,якими є відсутність розрахунків за надані підприємством послуги з боку їх замовників,якими є бюджетні установи. Також вважає,що збитки у сумі 364 гр.51 коп.,які позивач визначив пов*язаними з несвоєчасною виплатою заробітної плати,не можуть бути віднесені на відповідача,оскільки позивач на свій розсуд користувався кредитними коштами на умовах ,визначних ним із банківською установою,відповідач не є учасником цих правовідносин. Просив суд відмовити в позові про стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації збитків. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами,що в період з 15.08.2011 р.по 15.10.2013 р.позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем,де працював на посаді виконробу. З 16.10.2013 р.наказом № 30 позивач був звільнений з підприємства на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами у трудовій книжці позивача та не оспорювались при розгляді справи відповідачем. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В порушення вказаних вимог закону,при звільненні позивача розрахунок з ним у зазначені строки не був проведений. Ці обставини підтверджуються результатами перевірки звернення позивача до Територіальної Державної інспекції з питань праці у Запорізькій області,якою встановлено,що підприємством були порушені строки виплати працівникам заробітної плати ,станом на 22.01.2014 р.у відповідача існує заборгованість перед позивачем за серпень 2013 р.-515 гр.14 коп.,вересень 2013 р.-1201 гр.96 коп.,жовтень 2013 р.-1838 гр.04 коп. Відповідачем в судовому засіданні були надані відомість розподілу заробітної плати від 03.02.2014 р.та платіжне доручення № 2111 від 03.02.2014 р.про перерахування заробітної плати працівникам за серпень 2013 р.,в тому числі позивачеві в сумі 515 гр.14 коп.,тобто на час розгляду справи у відповідача існує заборгованість перед позивачем по заробітній платі за вересень та жовтень 2013 р. Також з матеріалів справи суд встановив,що компенсація позивачеві за 28 днів невикористаної відпустки нарахована у сумі 1546 гр.16 коп.та включена в загальну суму виплати за жовтень 2013 р.,яка становить 1938 гр.04 коп. Ці обставини відповідають кількості 5 відпрацьованих позивачем у жовтні 2013 р.робочих днів,за які,виходячи з його посадового окладу 2200 гр.,він вочевидь не міг розраховувати на оплату в сумі 1834 гр.04 коп.,як про це зазначив в позовній заяві. Відповідачем представлений розрахунок у письмових запереченнях, з якого видно,що за жовтень 2013 р.позивачеві нарахована заробітна плата за 5 відпрацьованих робочих днів до виплати в сумі 391 гр.88 коп., за 28 днів невикористаної відпустки нарахована компенсація у сумі 1546 гр.16 коп., загальна сума виплати за жовтень 2013 р.становить 1938 гр.04 коп. Оскільки іншого доказами позивача не підтверджується,суд дійшов до висновку,що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по заробітній платі за вересень 2013 р.в сумі 1201 гр.96 коп.,за жовтень 2013 р.в сумі 391 гр.88 коп.,компенсація за невикористану відпустку в сумі 1546 гр.16 коп.,а всього 3140 гр. Також позивачем були заявлені вимоги про стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку,який визначений позивачем станом на 01.02.2014 р.в сумі 5930 гр.,виходячи із середньоденного заробітку 54 гр.91 коп. Згідно до вимог ст.117 ч.1 КЗпП України,яка передбачає відповідальність працедавця за затримку розрахунку при звільненні працівника, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підставою відповідальності працедавця згідно із вказаною нормою закону є склад правопорушення,який включає два юридичні факти:порушення строків розрахунку при звільненні (ст.116 цього Кодексу)і вина підприємства. При цьому вина виключається у разі настання надзвичайних,непереборних умов або подій,які перешкоджали проводити фінансові розрахунки,обов*язок доведення наявності таких обставин покладається на підприємство. В судовому засіданні представник відповідача на підтвердження наявності вказаних обставин надав докази,з яких суд встановив,що станом 16.01.2014 р.з ТОВ «Напіна» не проведені розрахунки за виконані роботи(надані послуги) ТОВ «Корнер-Сервіс» на суму 39767 гр.66 коп.,Запорізьким Державним медичним університетом на суму 86758 гр.80 коп.,КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Світанок» на суму 85831 гр.25 коп. Враховуючи,що найбільша заборгованість перед відповідачем існує у бюджетних організацій,які перебувають на казначейському обслуговуванні,органи,які здійснюють їх казначейське обслуговування, по наданим на оплату платіжним дорученням не перераховують коштів відповідних бюджетних фінансових зобов*язань,відповідач з незалежних від нього причин і не з його вини ,через відсутність розрахунків та коштів на рахунку підприємства не мав об*єктивної можливості розрахуватись з позивачем по заробітній платі без затримки її виплати та при його звільненні. Крім того,частиною 1 ст.1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95 ВР «Про оплату праці» визначено,що заробітна плата - це винагорода,обчислена,як правило, у грошовому виразі,яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. До складу заробітної плати, згідно зі ст.2 Закону №108/95 ВР, включаються виплати за виконану роботу,а також гарантії і компенсації за невідпрацьований час(наприклад, за час виконання державних обов*язків, за час простою не з вини робітника та інше) До виплат,що не належать до фонду оплати праці,визначених розділом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004р. за № 114/8713, відносяться суми,що нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні(п.3.9 Інструкції). Виходячи із зазначених вимог закону, суд приходить до висновку про те,що сума у розмірі середньої заробітної плати за період затримки розрахунку,яку вимагає позивач,не є заробітною платою, а є мірою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні, яка визначається в порядку,передбаченому ст.117 КЗпП України на підставі звернення працівника до суду у строк, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. Згідно до вимог ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Позивач звільнений з підприємства з 16.10.2013 р.,розрахунок у день звільнення з ним проведений не був,тому з цього часу позивач знав про порушення його прав на отримання розрахунку при звільненні.Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 01.02.2014 року(як то видно з поштового штемпелю на коверті) з пропуском строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України,з заявою про поновлення строку на підставі ст. 234 КЗпП України до суду не звертався. Оскільки позивач звернувся до суду з пропуском встановленого законом трьохмісячного строку для звернення до суду ,хоча з 16.10.2013 р.року знав про порушення свого права,у задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить відмовити. Вимоги позивача про компенсацію відповідачем збитків,завданих внаслідок користування кредитними коштами через невиплату розрахунку при звільненні,задоволенню не підлягають,оскільки такий вид відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні законом не передбачений. Відповідно до ст.88 ЦПК України,з відповідача на користь держави суд стягує судовий збір в сумі 243 гр.60 коп.,від попередньої сплати якого позивач звільнений. На підставі ст.116 КЗпП України, ст.3,10,11,57,60,88,169,212-215,218 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial