Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

В лютому 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1, 2 т. 1) до відповідачів: Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про зміну підстав позову, збільшення позовних вимог (а.с. 193-199 т.1): 1) поновити позивачу строк визнання неправомірними дій при складанні та ознайомлені з попередженням від 17 березня 2015р.; визнання неправомірним попередження від 17 березня 2015р.; 2) визнати неправомірними дії відповідача 1, відповідача 2 при складанні та ознайомленні позивача з попередженням від 17 березня 2015р.; 3) визнати неправомірним попередження відповідача від 17 березня 2015р. на ім'я позивача; 4) визнати неправомірним наказ № 226 від 08 грудня 2014р. про попередження про звільнення; 5) стягнути на користь позивача з відповідача 1 - 5000000,0 грн., з відповідача 2 - 2000000,0 грн., з відповідача 3 - 2000000,0 грн., як відшкодування завданої позивачу моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно наказу № 16-п від 15 лютого 2011р. його було прийнято на посаду помічника директора відповідача 1, наказом № 17-п від 17 лютого 2011р. його було переведено на посаду першого заступника директора відповідача 1. На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2012р., якою затверджено мирову угоду, відповідач 1 зобов'язувався поновити позивача на посаді першого заступника директора з 22 січня 2011р. та виплатити йому різницю в окладах, однак такі обов'язки було виконано частково. 16 травня 2012р. року колишній директор відповідача 1 [PERSON] видав наказ № 110-п, яким перевів позивача на посаду помічника директора, не ознайомивши позивача з таким наказом. На підставі Наказу № 08-п від 14 січня 2013р. позивача було переведено на посаду начальника Центрального розподільчого складу, а Наказом № 17-к від 23 січня 2014р. - на посаду начальника Відділу постачання. 17 березня 2015р. позивача було ознайомлено з попередженням про майбутнє вивільнення з 18 травня 2015р. згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 16 червня 2015р. відповідач 2 видав наказ № 151-к про звільнення позивача з посади начальника відділу постачання, ознайомивши позивача з наказом в день його винесення. На думку позивача, дії відповідачів 1-3 є неправомірними в частині складання та ознайомлення позивача з попередженням від 17 березня 2015р., також позивач вважає, що є неправомірним і саме попередження та неправомірним є наказ відповідача 1 за № 226 від 08 грудня 2014р. Також позивач вважає, що у зв'язку з неправомірними діями відповідачів та видання неправомірного наказу та попередження, позивач вважає, що йому було спричинено моральну шкоду, у вищенаведеному розмірі, внаслідок чого у нього погіршився стан здоров'я, яка повинна бути відшкодована відповідачами. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог. Допитаний за клопотанням представника позивача, в якості свідка позивач суду повідомив, що попередження його про майбутнє вивільнення з займаної посади відбулось з порушенням трудового законодавства, при цьому позивачу було спричинено моральну шкоду. В судове засідання 08 грудня 2016р. позивач не з'явився, зазначав поважну причину неявки, у зв'язку з проходженням лікування. Представник позивача наполягав на продовженні розгляду справи та ухвалені рішення по суті заявлених позовних вимог. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що відповідачем 1 не порушені права та інтерес позивача, обраний ним спосіб захисту не ґрунтується на вимогах закону, і направлений виключно на затягування інших спорів, які перебувають в провадженні судів, просив суд залишити позов без задоволення. Відповідачі 2, 3, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, відповідач 2 клопотав перед судом про розгляд справи у свою відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, відповідача 1, допитавши в якості свідка позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 43, 55 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України). Разом з тим, звертаючись до суду з заявою про збільшення позову та зміну підстав позову, позивач просив суд поновити йому не строк звернення до суду, а поновити строк визнання неправомірними дій при складанні та ознайомлені з попередженням від 17 березня 2015р., визнання неправомірним попередження, зазначаючи, що про порушене право він дізнався лише в листопаді 2015р., а з 18 травня по 15 червня 2015р. він перебував на лікарняному, при цьому суд враховує, що з оспорюваним попередженням позивач був ознайомлений під підпис 17 березня 2015р., що було встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/3494/16-ц, яке набрало законної сили. Суд вважає, що відсутні правові підстави для поновлення строку, враховуючи час звернення позивача до суду 23 лютого 2016р., при цьому судом враховано роз'яснення наведені в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», з подальшими змінами та доповненнями. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідно до наказу № 214 від 24 листопада 2014р. у відповідача 1, у якого позивач обіймав посаду Начальника відділу постачання, здійснювалося скорочення чисельності та штату працівників. Відповідно до ч. 1-3 ст. 49- 2 КЗпП України, Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Судом встановлено, що на виконання положень ст. 49-2 КЗпП України, відповідачем 1, 08 грудня 2014р. було видано наказ № 226 «Про попередження про звільнення. 17 березня 2015р. позивача було ознайомлено з попередженням про майбутнє вивільнення. 17 березня 2015р. працівниками відповідача 1, складено Акт про відмову позивача від пропозиції вакантних посад для можливого переведення, відповідно до якого 17 березня 2015р. одночасно з врученням повідомлення про звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, позивачу, начальнику відділу постачання, на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України було запропоновано перелік посад, вакантних у відповідача 1 станом на 17 березня 2015р. для можливого переведення, а саме: енергетик, машиніст компресорної установки 5-го розряду транспортно-механічної дільниці, електрик 3-го розряду Лісового кладовища, електрогазозварник 4-го розряду Міського кладовища, каменотес 5-го розряду Лісового кладовища, прибиральник території Байкового кладовища, прибиральник території Міського кладовища, прибиральник території Лісового кладовища, робітник ритуальних послуг 3-го розряду Міського кладовища, робітник ритуальних послуг 3-го розряду Лісового кладовища. Позивач, усно відмовився від запропонованих йому вакантних посад для можливого переведення; відмовився від надання письмової відмови від запропонованих йому вакантних посад для можливого переведення. Засвідчено, що позивач від підпису в даному Акті відмовився. 17 березня 2015р. позивачем, підписано попередження про звільнення з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідача 1. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. В судовому засіданні сторона позивача не могла пояснити суду за захистом яких прав звернувся відповідач, враховуючи роз'яснення, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», з подальшими змінами та доповненнями. У відповідності з ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог 2)-4), оскільки позивачем не доведено за захистом якого права він звернувся, а також суд вважає, що попередження яке оспорюється позивачем не є правочином, а є процедурним документом, що носить інформаційний характер, як не може суд погодитись, що для складання оспорюваного наказу № 226 від 08 грудня 2014р. відповідачем повинно було складено техніко - економічне обґрунтування, оскільки це не передбачено положеннями ст. 49-2 КЗпП України, на виконання якої відповідачем 1 було видано зазначений наказ. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідачів 1-3. Крім того. судом не встановлено, що погіршення стану здоров'я позивача мало місце саме внаслідок дій/бездіяльності сторони відповідачів.

Outcome: dismissed