Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07-08 жовтня 2019 року в Київському університеті імені Бориса Грінченка відбувалася робоча зустріч учасників міжнародного проекту «Е-урядування». Університет Грінченка представляли: координатор проекту [PERSON] , професор кафедри комп`ютерних наук і математики, [PERSON] , завідувач кафедри КНіМ, Тетяна Носенко, доцент кафедри КНіМ та Олена Акіліна, доцент кафедри управління. Від партнера проекту Національної академії державного управління при Президентові України були присутні: Ія Дегтярьова, директор Інституту публічного управління та адміністрування, [PERSON] , начальник управління комунікативними зв`язками, [PERSON] , завідувач кафедри інформаційної політики та цифрових технологій та [PERSON] , координатор проекту, доцент кафедри інформаційної політики та цифрових технологій (офіційна інформація з сайту Київського університету імені Бориса Грінченка) Після завершення робочої зустрічі команд-учасників проекту «Консультувань українських університетів зі створення магістерської освітньої програми «Електронного урядування», відповідачем в приватній розмові публічно, була усно повідомлена інформація [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо Директора Інституту державної служби та місцевого самоврядування Національної академії державної управління при Президентові України, В.о. завідувача кафедри публічної політики т політичної аналітики НАДУ [PERSON], а саме, про те що позивач в рамках професорських обов`язків, як професор кафедри, вимагав від слухачів матеріали блага, а у випадку відсутності матеріальних благ у слухачів, був зацікавлений у інтимних стосунках зі слухачами. Позивач зазначав, що поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності і містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, та зухвало порочить позивача честь, гідність та ділову репутацію яка нароблялася протягом усього професійного, суспільно-політичного та публічного життя. В зв`язку з тим, що вимагання від слухачів матеріальних благ та зацікавленість у інтимних стосунках зі слухачами є порушенням норм чинного законодавства, при отриманні вищезазначеної інформації [PERSON] рекомендував всім зацікавленим особам, звернути с до правоохоронних органів для проведення досудового розслідування та пояснив що у разі незвернення до правоохоронних органів, інформація буде сприйматися як спроба спаплюжити честь, гідність та ділову репутацію, та втручання в особисте життя. Також, вимагання від слухачів матеріальних благ, та зацікавленість у інтимних стосунках зі слухачами є не тільки порушенням норм чинного законодавства, а порушенням принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття та є неетичною поведінкою. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутації [PERSON] інформацію, яка усно повідомлена [PERSON] в приватній розмові, публічно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо Директора Інституту державної служби та місцевого самоврядування Національної академії державного управління при Президентові України, В.о. завідувача кафедри публічної політики та політичної аналітики НАДУ [PERSON], а саме те що [PERSON] , в рамках професорських обов`язків, як професор кафедри, вимагав від слухачів матеріальні блага, а у випадку відсутності матеріальних благ у слухачів, був зацікавлений у інтимних стосунках зі слухачами. Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену інформацію, яка не відповідає дійсності і порочать честь та гідність (ділову репутацію) [PERSON] , шляхом озвучення [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в термін до 5 діб після набрання судовим рішенням законної сили в даній справі, наступного тексту спростування: «07-08 жовтня 2019 року в Київському університеті імені Бориса Грінченка після робочої зустрічі учасників міжнародного проекту «Е-урядування» мною, [PERSON] , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що [PERSON] , [PERSON] , в рамках професорських обов`язків, як професор кафедри, вимагав від слухачів матеріальні блага, а у випадку відсутності матеріальних благ у слухачів, був зацікавлений у інтимних стосунках зі слухачами». Ухвалою суду від 03.12.2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 06.02.2020 року. 03.02.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначав, що вимоги позивача є надуманими та безпідставними у зв`язку із тим, що позивач не довів жодним чином поширення інформації, а також коли та саме де була вона поширена. 06.02.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів. 24.02.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 16.04.2020 року представник позивача звернувся із заявою про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 22.05.2020 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів та викликано в судове засідання для розгляду справи по суті свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Попереджено свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Ухвалою суду від 28.07.2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору. Ухвалою суду від 28.07.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду справи по суті на 19.10.2020 року. Розгляд справи відкладався у зв`язку із викликом свідків в судове засідання. Ухвалою суду від 25.05.2021 року було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення доказів. В судовому засіданні 09.08.2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд про їх задоволення. В судовому засіданні 09.08.2021 року представник відповідача позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила суду, що приблизно півтора роки тому 4 чи 7 жовтня 2019 року у нею з [PERSON] була приватна бесіда, в ході якої відповідачка дуже тактовно зазначила, що вона чула від жінок, що позивач проявляє інтерес до студенток. Просила звернути увагу на це. При цьому жодних розмов з приводу вимагання матеріальних благ не було. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступник підстав. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до статті 10 «Свобода вираження поглядів» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Зі змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11 травня 1994 року, Протоколом № 14 від 13 травня 2004 року), яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року (набрала чинності в Україні 11.09.1997 року) (далі по тексту - Конвенція), кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно із ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач зазначав, що 07-08 жовтня 2019 року в Київському університеті імені Бориса Грінченка після робочої зустрічі учасників міжнародного проекту «Е-урядування» мною, [PERSON] , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що позивач в рамках професорських обов`язків, як професор кафедри, вимагав від слухачів матеріальні блага, а у випадку відсутності матеріальних благ у слухачів, був зацікавлений у інтимних стосунках зі слухачами. Разом із тим, позивачем в процесі судового розгляду не було доведено, що відповідач розповсюджувала вказану інформацію в зазначений час у вказаному місці та не зазначено, що саме відповідач вказувала, поширюючи неправдиву інформацію відносно позивача. Також позивачем не було зазначено, коли саме відповідач поширила інформацію відносно нього. Таким чином, судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача відсутні. Крім того, у відповідності до вимог п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Із показів свідка, наданих в судовому засіданні не вбачається, що відповідач мала розмову із [PERSON] 7 чи 8 жовтня 2019 року, а також довела вказану позивачем інформацію до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, свідок не підтвердила того, що відповідач поширила інформацію саме таким чином, як зазначав позивач. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed