Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом і просила суд стягнути з відповідача на свою користь середній зароюіток за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги наступним. 01 листопада 2010 року позивач була прийнята на роботу на посаду інженера-проектувальника відділу комплексного проектування п/ст. ДПВНД інститут «Укренергомережпроект» Київська філія. 23 жовтня 2015 року позивач була звільнена з роботи за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. В порушення вимог ст.116 КЗпП України належні позивачу на день звільнення суми відповідачем виплачені не були, включаючи заборгованість по заробітній платі з 01 липня 2015 року, яка згідно довідки № 23 від 04.11.2015 року була нарахована, проте не виплачена. На цій підставі просила позов задовольнити в повному обсязі. В судове засідання позивач не з?явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України. Разом з тим, остання направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти винесення заочного рішення по справі не заперечує (а.с. 52) Відповідач в судове засідання свого представника не направив та будь-яких заперечень проти позову не надав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с. 50-51) Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 1 вказує на підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивача наказом №153-п від 01.11.2010 року прийнято на роботу Державного проектно-вишукувального та науково-дослідного інституту «Укренергомережпроект» (далі - ДПВНДІ) на посаду інженера-проектувальника (а.с.4) Наказом №62-п від 21.10.2015 року позивача звільнено з роботи в ДПВНДІ на підставі п.1 ст.36 КЗпПУ за угодою сторін з 23.10.2015 року (а.с.5) Доводи позивача про те, що відповідач має перед нею заборгованість по виплаті заробітної плати знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, оскільки згідно довідки ДПВНДІ від 04.11.2015 року під №23 заборгованість по заробітній платі з період з 01.07.2015 року по 23.10.2015 року складає 26 813,76 грн. (а.с.6) Однак, дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем, через канцелярію суду було подано заяву в додатках до якої міститься судовий наказ виданий Солом?янським районним судом м. Києва від 23.02.2016 року у справі № 7660/3373/16-ц (провадження № 2-н/760/91/16), з якого вбачається, що заява позивача про стягнення нарахованої їй, але не виплаченої заробітної плати з Державного проектно-вишукувального та науково-дослідного інституту «Укренергомережпроект» була задоволена і стягнуто з останнього на користь позивача заробітну плату в розмірі 26 813,76 грн. та вирішено питання про судові витрати (а.с. 53-54) Частиною 1, 2 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Здійснення розрахунків розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Враховуючи, що у жовтні 2015 року позивач відпрацювала не повний робочий місяць, цей місяць виключають з розрахункового періоду. Повними відпрацьованими місяцями є серпень-вересень 2015 року. Заробітна плата позивача становить в серпні 2015 року - 6 018,63 грн. та у вересні 2015 року - 6 137,99 грн., та у серпні 20 робочих днів, у вересні - 22 робочих дні. Середньоденна заробітна плата, обчислена відповідно до п. 5 розділу 4 цього Порядку складає 289,44 грн. (6 018,63 грн. + 6 137,99 грн.) : 42 дні). Кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 24.10.2015 року по 30.05.2016 року складає 146 днів. Таким чином розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає 42 258,24 грн. (289,44 грн. *146 днів). З відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітня плата за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42 258,24 грн. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial