Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»\~ звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 13.07.2006 року уклали кредитний договір № К2АЗАN04186259. Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит розмірі 131575,00 грн. на термін до 15.07.2013 року, а Відповідач зобов`язався поверну кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в поряд встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступні порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмір місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № К2А3АN04186259. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 25.11.2019 року має заборгованість - 1913948,36 грн., яка складається з наступного: 114695,43 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 18339,67 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1538110,42 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Звертають увагу суду, шо законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець може на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просили стягнути з відповідача 242802,84 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та судові витрати (а.с. 1-2). Ухвалою судді від 18 грудня 2019 року позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості була залишена без руху (а.с. 24-25). Ухвалою судді від 28 грудня 2019 року позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості була повторно залишена без руху (а.с. 30-31). Ухвалою судді від 31 січня 2020 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 38-39). В судове засідання АТ КБ «ПриватБанк» свого представника не направив, звертаючись до суду з позовною заявою, в прохальній частині просив суд розглядати справу за відсутності представника позивача (а.с. 2). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, просив суд відмовити позивачу в задоволенні вимог та застосувати строк позовної давності, так як строк договору закінчився у 2013 році, позивач з цього часу жодних претензій до нього не висував та лише у листопаді 2019 року звернувся до суду з вказаними вимогами. Також, 05 березня 2020 року за вх. № 8636 судом отримано від [PERSON] заяву про застосування строків позовної давності. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що 13 липня 2006 року між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № К2АЗАN04186259. Згідно п. 1.1 вказаного Договору, АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит в розмірі 131575,00 грн. на термін до 15.07.2013 року, а Відповідач зобов`язався поверну кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в поряд встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступні порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмір місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, підписання кредитного договору № К2А3АN04186259 від 13.07.2006 року свідчить про те, що [PERSON] всі умови даного Договору цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Вказаний\~ договір був прочитаний та підписаний сторонами. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено та не спростовано відповідачем, що дійсно між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 131575,00 гривень. Крім того, відповідач в судовому засіданні наголосив на тому, що до жовтня 2008 року він виконував договірні зобов`язання, а після жовтня 2008 року припинив. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач [PERSON] наголошував, що з 2008 року по 2019 рік позивач до нього не звертався та жодних вимог не висував. Також, відповідач в судовому засіданні зазначив, що кредит ним був отриманий для придбання автомобіля, який у 2008 році був забраний банком. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначає, що відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав у зв`язку з чим станом на 25.11.2019 року має заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частино 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач звертаючись до суду з відповідним позовом просив стягнути з відповідача заборгованість саме за відсотками за користування кредитом у розмірі 242802,84 гривень, на підтвердження суми заборгованості позивачем додано до позову розрахунок заборгованості. За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.\~ Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, суд дійшов висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Даний висновок закріпився і в постановах Великої Палати 04.07.2018 року та 31.10.2018 року. Надаючи аналіз розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем в частині заборгованості по відсоткам за користування кредитом, які позивач просить стягнути з відповідача у розмірі 242802,84 грн., суд не погоджується із зазначеною сумою у повному обсязі, оскільки розмір зазначеної суми становить станом на 25.11.2019 року, хоча кредитний договір був укладений на строк з 13.07.2006 року по 15.07.2013 року включно. Станом на 15.07.2013 року згідно розрахунку заборгованості, заборгованість по відсоткам за користування кредитом становить 216888,00 гривень. Оскільки в судовому засіданні відповідача не заперечував та навпаки підтвердив, що з жовтня 2008 року він припинив виконувати взяті на себе зобов`язання, суд вважає, що відповідач дійсно має заборгованість перед позивачем. Але, звертаючись до суду з заявою, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні до нього позовних вимог. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Отже, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки термін договору закінчився 15.07.2013 року, а відповідач станом на час закінчення строку договору мав заборгованість, тому позивач мав можливість звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в строк, в межах якого особа може звернутися до суду. Однак, позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] лише в грудні 2019 року, тобто зі спливом більш ніж шести років. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню, так як позивач звернувся до суду з позовними вимогами зі спливем строку позовної давності, про застосування якого наполягав відповідач. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.п. 1, 2 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і судові витрати пронесенні останнім при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed