Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

В липні 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON], яка померла [INFO] року, починаючи з січня 1999 року по [INFO] року ; про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом до майна [PERSON], яка померла [INFO] року ; про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і договору дарування квартири [ADDRESS] в м.Одеса, а саме : договору купівлі-продажу від 14.02.2007 року за р.№ 1077, договору купівлі-продажу від 06.03.2007 року за р.№ 2129, договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року за р.№ 2512, договору дарування від 21.12.2007 року за р.№ 4362; та про визнання недійсною угоди про відшкодування прав від 08.11.2007 року (т.1 а.с.3-5, т.2 а.с.103-108). Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] вказує, що в січні 1999 року він вселився в квартиру [ADDRESS] в м.Одеса за усною згодою власника цієї квартири [PERSON], яка померла [INFO] року, та з вказаного часу постійно проживав однією сім'єю з померлою [PERSON] і [PERSON], який також проживав з [PERSON], до дня смерті останньої - [INFO] року, та при цьому вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство та піклувалися один про одного, зокрема, доглядали за квартирою, купували продукти харчування, готували їжу і купляли ліки для [PERSON], яка була самотньою людиною похилого віку, а після її смерті, він разом з [PERSON] за власні кошти поховали її та організували поминальний обід, отже відповідно до ст.1264 ЦК України він має право на спадкування в четверту чергу за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, та саме для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] йому необхідно встановити в судовому порядку факт постійного проживання однією сім'єю з останньою в період з січня 1999 року по [INFO] року. Також позивач зазначає, що невідомі йому особи шахрайським шляхом зробили довіреність від імені померлої [PERSON] на право розпорядження її майном, яка датована 07.11.2006 року, тобто вже після смерті [PERSON], та рішенням Суворовського районного суду мОдеси від 17.10.2007 року у справі № 2-2858/07, що набрало законної сили 29.10.1007 року, ця довіреність визнана недійсною, але на підставі цієї довіреності квартира [ADDRESS] в м.Одеса, що належала на праві приватної власності померлій [PERSON], була відчужена на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу від 14.02.2007 року за р.№1077, а згодом ця квартира ще декілька разів була відчужена, а саме на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2007 року за р.№ 2129, на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року за р.№ 2512 та на користь ТОВ «АЛЬФА 777 ЛДТ» на підставі договору дарування від 21.122007 року за р.№ 4362. З огляду на наведене, позивач [PERSON] вважає, що оспорювані ним договір купівлі-продажу від 14.02.2007 року за р.№ 1077, договір купівлі-продажу від 06.03.2007 року за р.№ 2129, договір купівлі-продажу від 05.06.2007 року за р.№ 2512 та договору дарування від 21.12.2007 року за р.№ 4362 є недійсними з підстав ч.2 ст.203 та ч.1, 2 ст.215 ЦК України. Крім того, позивач вказує, що 08.11.2007 року [PERSON] уклав з [PERSON] угоду про відшкодування прав, за умовами якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 7000,00 дол.США, що в еквіваленті по курсу НБУ на вказану дату становить 35350,00 грн., в якості відшкодування прав [PERSON] (спадкування, власності та користування, відшкодування матеріальної та/або моральної шкоди) на квартиру [ADDRESS] в м.Одеса, але ця угода порушує його права та інтереси та підлягає визнанню у судовому порядку недійсною, оскільки, по-перше, ця угода спрямована на приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири, який насправді був вчинений між [PERSON] і [PERSON], отже цей правочин є удаваним згідно з ч.1 ст.235 ЦК України ; по-друге, на дату укладання згаданого правочину [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS] в м.Одеса, тобто не отримав в установленому законом порядку будь-якого правовстановлюючого документу, який би підтверджував його право власності на цю квартиру, а насправді власником цієї квартири був [PERSON]. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року за р.№ 2512, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» Одеської міської ради 19.06.2007 року, отже цей правочин є нікчемним згідно з ч.4, 5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ч.1 ст.220 ЦК України ; і, по-третє, цей правочин був укладений під час знаходження квартири [ADDRESS] в м.Одеса під арештом, накладеним ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 03.04.2007 року, та цей арешт був скасований лише ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 04.12.2007 року, отже в період з 03.04.2007 року по 04.12.2007 року згадана квартира не могла бути відчужена у будь-який спосіб. Під час судового розгляду даної справи відповідачі [PERSON] та ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» подали зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання угоди про відшкодування прав від 08.11.2007 року, укладеної між [PERSON] і [PERSON], договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в м.Одеса та визнання дійсним цього договору купівлі-продажу, а також про визнання ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» добросовісним набувачем згаданої квартири та визнання за ним права власності на цю квартиру (т.1 а.с.340-343), але ухвалою суду від 26 серпня 2010 року відмовлено у прийнятті цієї зустрічної позовної заяви - в частині позовних вимог ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» про визнання добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] в м.Одеса на визнання права власності на цю квартиру (т.1 а.с.348). Обгрунтовучи свої зустрічні позовні вимоги, [PERSON] вказує, що, по-перше, набув право власності на квартиру [ADDRESS] в м.Одеса на підставі укладеного між ним і [PERSON] нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року за р.№ 2512, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», але рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 17.10.2007 року у справі № 2-2858/07 було визнано недійсною довіреність від 07.11.2006 року від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] на право розпорядження майном, а також встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем четвертої черги за законом померлої [PERSON], та за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] в м.Одеса в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; по друге, ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 20.11.2007 року у справі № 2-5853/07 було прийнято відмову [PERSON] від позову до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в м.Одеса та закрито провадження у цій справі, та у відповідності до п.4 ч.1 ст.512 ЦК України, після відшкодування ним, [PERSON], [PERSON] прав (спадкування, власності та користування) на згадану квартиру, він фактично виконав обов'язок відповідачів за позовом [PERSON], який ним було заявлено у справі № 2-5853/07, що розглядалася в Суворовському районному суді м.Одеси, та набув право вимагати від [PERSON] цю квартиру ; по-третє, фактично між ним і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в м.Одеса, оскільки було визначено всі суттєві умови, передбачені ст.ст.638, 655 ЦК України для цього виду договору (предмет договору, ціна, порядок проведення розрахунку, права та обов'язки сторін, відповідальність), та цей договір відповідає вимогам, визначеним ст.203 ЦК України, що необхідні для чинності правочину, але формально [PERSON] в момент укладання цього договору купівлі-продажу не був власником квартири, тому нотаріальне посвідчення договору не було можливим, отже згідно з ч.2 ст.215 ЦК України цей правочин може бути визнаний судом дійсним ; і, по-четверте, з урахуванням ст.1269 ЦК України та рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 17.10.2007 року у справі № 2858/07, він є добросовісним набувачем, а відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього. З огляду на наведене, [PERSON] вважає, що угоду від 08.11.2007 року, укладену між ним і [PERSON], належить визнати договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та визнати його дійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги та не визнав зустрічні вимоги [PERSON]; адвокат [PERSON], який є представником [PERSON] та ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД», не визнав позов [PERSON] та підтримав зустрічний позов [PERSON] ; відповідач [PERSON] визнав позов [PERSON] в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання недійсними договорів купівлі-продажу і договору дарування квартири, не визнав позов [PERSON] в частині вимог про визнання недійсною угоди про відшкодування прав від 08.11.2007 року, та визнав зустрічний позов [PERSON] ; відповідач [PERSON] не визнала позов [PERSON] і визнала зустрічний позов [PERSON] ; представник прокуратури Одеської області - Зітюта М.С. підтримала зустрічний позов [PERSON] та заперечувала проти позову [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] не повідомили суду причини своєї неявки, хоча про дату і місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про одержання ними судових повісток. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, думку прокурора та допитавши свідків, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що в січні 1999 року позивач [PERSON] вселився в квартиру [ADDRESS] в м.Одеса за усною згодою власника цієї квартири [PERSON], яка померла [INFO] року, та з вказаного часу постійно спільно проживав з померлою [PERSON] і [PERSON], до дня смерті останньої - [INFO] року, та при цьому вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, піклувалися один про одного та мали взаємні права та обов'язки, зокрема, доглядали за квартирою, зробили дрібний поточний ремонт в квартирі, прибиралися в квартирі, прали свої речі та білизну, купували продукти харчування, готували їжу і купували ліки для [PERSON], яка була самотньою людиною похилого віку, та тощо, а після смерті останньої, позивач разом з [PERSON] за власні кошти поховали її та організували поминальний обід. Вказані обставини повністю підтвердили відповідач [PERSON] та допитані судом свідки [PERSON] [PERSON] і [PERSON], які є мешканцями будинку [ADDRESS] і свідок [PERSON], та у суду відсутні підставі не довіряти показанням цих свідків. Також вищевказані обставини підтверджуються письмовими поясненнями свідка [PERSON], які приєднані судом до матеріалів справи. При цьому, суд бере до уваги, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 17.10.2007 року у справі № 2-2858/07, яке набрало законної сили 29.10.2007 року, зокрема, встановлено, що [PERSON] проживав однією сім'єю з [PERSON], яка померла [INFO] року, з 1999 року (т.1 а.с.218-220). Крім того, той факт, що позивач [PERSON] з січня 1999 року по липень 2006 року доглядав [PERSON], яка померла [INFO] року, та постійно проживав з нею в квартирі під [ADDRESS] в м.Одеса та в квартирі під [ADDRESS] встановлено рішенням Київського районного суду м.Одеси від 08.10.2008 року у справі № 2-5815/08, яке набрало законної сили 19.10.2008 року, згідно з яким [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS] (т.2 а.с.109). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON], яка померла [INFO] року, починаючи з січня 1999 року по [INFO] року, суд виходить з наступного. Актом міжнародного визначення України як демократичної правової держави стало прийняття її 09 листопада 1995 року до країни Членів Ради Європи та ратифікація Верховною Радою України Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини та протоколів до неї. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду - як джерело права. Хоч органи Конвенції і дозволяють приватним особам посилатися на кровні зв'язки як на відправний пункт і підтвердження існування сімейних зв'язків, вони не визнають його визначальними, тому слід враховувати також і такі фактори, як фінансова та психологічна залежність сторін, які посилаються на це право. Найбільш переконливим доказом існування «сімейного життя» є факт «сімейного проживання осіб», які посилались на це право. Таким чином, аналіз Європейської судової практики щодо захисту права людини на сімейне життя, дозволяє суду прийти до висновку, що термін «сімейного проживання осіб» не охоплюється лише поняттям кровної спорідненості та родинних стосунків, а має оцінюватись судом з урахуванням фінансової та психологічної залежності сторін. У відповідності до ч.2, 4 ст.3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з особою, яка померла після 1 січня 2004 року, суд застосовує норми ЦК України, що набрав законної чинності на час відкриття спадщини, тобто ЦК України 2003 року. У відповідності до ст.256 ЦПК України суд розглядає справо про встановлення юридичних фактів, в тому числі факту спільного проживання осіб однією сім'єю. З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON], яка померла [INFO] року, починаючи з січня 1999 року по [INFO] року. За змістом ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п.1 розділу VІІ Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до приписів п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р. вказаний Кодекс застосовується також до відносин, що виникли або продовжують існувати після набрання чинності ЦК України 2003 р. Таким чином, законодавцем імперативно визначено, що п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності СК України. Виходячи з викладеного, суд вважає доведеними позовні вимоги [PERSON] щодо визнання його спадкоємцем четвертої черги за законом до майна [PERSON], яка померла [INFO] року, суд Вирішуючи вимоги [PERSON] щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу і договору дарування квартири [ADDRESS] в м.Одеса, а саме : договору купівлі-продажу від 14.02.2007 року за р.№ 1077, договору купівлі-продажу від 06.03.2007 року за р.№ 2129, договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року за р.№ 2512, договору дарування від 21.12.2007 року за р.№ 4362, суд виходить з наступного. [PERSON], яка померла [INFO] року, набула право приватної власності на квартиру під [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло за р.№ 8-17159, виданого Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради 21.04.2005 року, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 05.10.2005 року (номер запису : 481 в книзі : 579пр-218. Восени 2006 року, керівники злочинної групи, довідавшись від невстановлених осіб про наявність квартири [ADDRESS] та смерть власника [PERSON], виготовили підроблені документи, зокрема, підроблений паспорт громадянина України на ім'я померлої [PERSON] з вклеєною в нього фотографією відповідача [PERSON], підроблену довідку про ідентифікаційний номер на ім'я померлої [PERSON] та підроблений паспорт громадянина України на ім'я відповідача [PERSON] з вклеєною в нього фотографією відповідача [PERSON], підроблені правовстановлюючі документи на згадану квартиру на ім'я померлої [PERSON] (свідоцтво про право власності, розпорядження органу приватизації та технічний паспорт), та підроблений паспорт громадянина України на ім'я відповідача [PERSON] з вклеєною в нього фотографією відповідача [PERSON], а 07 листопада 2006 року відповідач [PERSON] прибула в офіс приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Просвіркіної Т.В., де використовуючи вищевказані підроблений паспорт громадянина України на ім'я [PERSON] з вклеєною в ньому своєю фотографією та підроблену довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім'я [PERSON], оформила видачу довіреності від імені [PERSON], згідно з якою уповноважила [PERSON] розпоряджатися усім майном, та ця довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Просвіркіною Т.В. за р.№ 949. Продовжуючи свої злочинні дії, 14 лютого 2007 року відповідачі [PERSON] і [PERSON] прибули в офіс приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І., де [PERSON], використовуючи фіктивну довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] від 07.11.2007 р., підроблену довідку про ідентифікаційний номер на ім'я [PERSON], підроблений паспорт громадянина України на ім'я відповідача [PERSON] з вклеєною в нього своєю фотографією та підроблені правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] в м.Одеса на ім'я померлої [PERSON] (свідоцтво про право власності, розпорядження органу приватизації та технічний паспорт), уклала договір купівлі-продажу цієї квартири з відповідачем [PERSON], який діяв на підставі підробленого паспорту громадянина України на ім'я відповідача [PERSON] з вклеєною в нього своєю фотографією, та цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Пачевою І.І. за р.№ 1077 та зареєстрований в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 16.02.2007 року (номер запису : 481 в книзі : 579пр-218). Продовжуючи свої злочинні дії, 06 березня 2007 року відповідачі [PERSON] і [PERSON] прибули в офіс приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І., де використовуючи підроблений паспорт громадянина України на ім'я відповідача [PERSON] з вклеєною в нього фотографією відповідача [PERSON], підроблену довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім'я [PERSON] та фіктивний договір купівлі-продажу від 14.02.2007 року за р.№ 1077, уклали ще один фіктивний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в м.Одеса, який був посвідчений приватним нотаріусом Пачевою І.І за р.№ 2129, на підставі якого 12.03.2007 року в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» було зареєстровано право власності на вказану квартиру за відповідачем [PERSON] Крім того, продовжуючи свої злочинні дії, з метою продажу квартири [ADDRESS] в м.Одеса добросовісному покупцю, відповідач [PERSON], використовуючи фіктивний договір купівлі-продажу від 06.03.2007 року за р.№ 2129, продала цю квартиру відповідачу [PERSON] на підставі укладеного між ними 05.06.2007 року договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за р.№ 2512, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 19.06.2007 року (номер запису : 481 в книзі 579пр-219). Вказані обставини повністю підтверджуються матеріалами справи, в тому числі вироком апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2013 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 01 липня 2014 року у кримінальній справі за звинуваченням : [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 162 ч.1, 27 ч.3, 28 ч.3 - 358 ч.2, 27 ч.3, 28 ч. 3 - 358 ч.3, 358 ч.3, 27 ч.3 - 366 ч.2 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3, 162 ч.1 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 162 ч.1, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3, 384 ч.2 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3, 27 ч.5, 28 ч.3 - 358 ч.3, 27 ч.5 - 366 ч.2 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3, 162 ч.1 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; [PERSON] по ст.ст.366 ч.2, 27 ч.5, 190 ч.4 КК України ; [PERSON] по ст.ст.190 ч.4, 15 ч.2 - 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України ; Згідно частини четвертої статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якого ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Також суд враховує, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 17 жовтня 2007 року у справі № 2-2858/07, що набрало законної сили 29.10.2007 р., визнано недійсною довіреність від 07.11.2006 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Просвіркіною Т.О. за р.№ 949, за якою [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатися всім своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також судом установлено, що згодом [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] в м.Одеса на користь ТОВ «АЛЬФА 777 ЛТД» на підставі укладеного між ними договору дарування квартири від 21.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. за р.№ 4362, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 30.01.2008 року (номер запису : 481 в книзі : 26м/с-178). За правилами ч.1, 2 та 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вирішуючи дану справу, суд враховує роз'яснення, які містяться у Узагальненнях судової практики «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підготовлених суддями Верховного Суду України Я.М. Романюком, В.Й. Косенко та старшим консультантом управління вивчення та узагальнення судової практики З.П. Мельник, а саме, що стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. Оскільки відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу прийняття спадщини, та беручи до уваги необхідність розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна, тому суд доходить висновку, що позивач [PERSON] має право вимагати визнання в судовому порядку недійсним договору купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] в мОдеса від 14.02.2007 року за р.№ 1077. Водночас суд бере до уваги, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Відтак, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] в мОдеса від 14.02.2007 року за р.№ 1077 підлягають задоволенню, а позовні вимоги в частині визнання недійсними наступних правочинів, на підставі яких була відчужена ця квартира, а саме договору купівлі-продажу від 06.03.2007 року за р.№ 2129, договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року за р.№ 2512, договору дарування від 21.12.2007 року за р.№ 4362 - не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсною угоди про відшкодування прав від 08.11.2007 року та зустрічні позовні вимоги [PERSON], суд виходить з наступного. 08.11.2007 року [PERSON] уклав з [PERSON] в простій письмовій формі угоду про відшкодування прав, за умовами якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 7000,00 дол.США, що в еквіваленті по курсу НБУ на вказану дату становить 35350,00 грн., в якості відшкодування прав [PERSON] (спадкування, власності та користування, відшкодування матеріальної та/або моральної шкоди) на квартиру [ADDRESS] в м.Одеса, тобто фактично сторони уклали цю угоду з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомого майна, який вони насправді вчинили. Частина друга статті 235 ЦК України встановлює, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У відповідності до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. За приписами частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як зазначено вище, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.10.2007 року у справі № 2-2858/07, що набрало законної сили 29.10.2007 року, встановлено факт, відповідно до якого [PERSON] проживав з [PERSON], яка померла [INFO] року, однією сім'єю з 1999 року. Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно ч.1, 3 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно приписів ч.1 ст.1297, ч.1 ст.1298, ч.1,2 ст.1299 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього майна. Однак станом на 08.11.2007 року та до теперішнього часу [PERSON] не подав заяву про прийняття спадщини до майна [PERSON], яка померла [INFO] року, до нотаріальної контори, не звернувся до суду із заявою про визначити йому додаткового строку для подання ним заяви про прийняття спадщини до майна померлої [PERSON], в установленому законом порядку не отримав свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] в м.Одеса або будь-який інший правовстановлюючий документ на право власності на цю квартиру, а також не зареєстрував своє право власності на це нерухома майно. Крім того, судом установлено, що ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 03.04.2007 року про забезпечення позову у справі № 2-2858/07, згідно з якою було накладено арешт, зокрема на квартиру [ADDRESS] в м.Одеси, надійшла до Першої одеської державної нотаріальної контори на була зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомості майна 04.04.2007 року ; ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 20.11.2007 року про зняття арешту з квартири [ADDRESS] в м.Одеса до Першої одеської державної нотаріальної контори надійшла 30.11.2007 року та ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 27.11.2007 року про виправлення описки в ухвалі Суворовського районного суду м.Одеси від 20.11.2007 року до Першої одеської державної нотаріальної контори надійшла 05.12.2007 року ; Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 30.05.2007 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено відомості про вилучення обтяження квартири [ADDRESS] в м.Одесі ; ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 03.04.2007 року про забезпечення позову у справі № 2-2858/2007 за вих..№ 16024 від 20.07.2007 року про накладення арешту, зокрема на квартиру [ADDRESS] в м.Одеса до Першої одеської державної нотаріальної контори надійшла та була зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 20.07.2007 року ; ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 04.12.2007 року про зняття арешту, зокрема з квартири [ADDRESS] в м.Одеса до Першої одеської державної нотаріальної контори надійшла та була зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 12.12.207 року (т.1 а.с.247). Отже, станом на 08.11.2007 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у встановленому законом порядку вже було внесено відповідний запис про обтяження квартири під [ADDRESS] в м.Одеса. Відповідно роз'яснень, викладених у п.18 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними та такі, що порушують публічний порядок, визначений статтю 228 ЦК України, зокрема, є правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права. Більш того, станом на 08.11.2007 року [PERSON] вже був власником згаданої квартири на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.06.2007 року за р.№ 2512, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 19.06.2007 року (номер запису : 481 в книзі 579пр-219). Згідно роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Відтак, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсною угоди про відшкодування прав від 08.11.2007 року підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial