Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування домоволодінням [ADDRESS] зі зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що раніше 1/2 частина вищевказаного домоволодіння належала [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1982 року, р/н № [NUMBER] . З того часу, як відповідач прийняв спадщину, він більш ніж 15 років не проживав у вищезазначеному домоволодінні та ніколи не навідувався за даною адресою. Разом з ним в належній йому 1/2 частині зазначеного домоволодіння була зареєстрована його дружина [PERSON] , яка теж більш ніж 15 років не проживає в зазначеному домоволодінні. На теперішній час домоволодіння в цілому належить на праві власності позивачу. Але по цей день, у належному йому домоволодінні зареєстровані відповідачі. Зазначене створює позивачу перешкоди в користуванні його власністю: він вимушений переплачувати зайві комунальні платежі та не може зареєструвати у своєму домоволодінні власну дружину без формальної згоди відповідачів, які не мають жодного відношення до його будинку. Відповідачі втратили своє право користування будинком одночасно з втратою [PERSON] права власності на належну йому частину домоволодіння на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року. Також, зазначеним рішенням встановлено, що відповідач не проживав з 2002 року у вищезазначеному домоволодінні. Де зараз проживають та знаходяться відповідачі позивачу не відомо, а тому він був вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності. Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше його представник [PERSON] надала клопотання, в якому просила розгляд справи провести без участі позивача та його представника. А позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. [PERSON] , представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] , а саме: 1/2 частина домоволодіння належить йому на підставі договору дарування 1/2 частки домоволодіння від 17.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черняком С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1431 (а.с.4); а інша 1/2 частина домоволодіння належить йому на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року по цивільній справі № 204/5898/15-ц, яке скасоване не було та набрало законної сили (а.с.9-10). Крім цього, 17 лютого 2021 року вищевказана цивільна справа була розглянута Верховним Судом та прийнято відповідну постанову, відповідно до якої касаційну скаргу [PERSON] , подану представником [PERSON] - залишено без задоволення; постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року залишено без змін (а.с. 197-202). Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за позивачем в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.06.2017 року за № 89674212. В належному [PERSON] домоволодінні [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 28.02.2017 року за вих. № 755/2 (а.с.17-18). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] раніше належала 1/2 частина домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1982 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3129. Проте, на теперішній час, єдиним власником домоволодіння є [PERSON] . В свою чергу, Верховний Суд України в своїх постановах при застосуванні таких норм права, про які заявлено в даній справі, зокрема у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08 та № 6-55662св10, прийшов до наступних висновків: Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом України, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, право користування житлом є похідним від права власності на це житло, втрата права власності на житло є беззаперечною підставою для припинення права колишнього власника та членів його сім`ї на користування цим будинком. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Окрім того, згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. З огляду на вищевказані положення чинного законодавства позивач, як власник домоволодіння, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням того, що реєстрація відповідачів в спірному домоволодінні чинить власнику перешкоди у користуванні власним майном, суд вважає можливим задовольнити даний позов та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування домоволодінням [ADDRESS] зі зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою. Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав: договір № 11 про надання правової допомоги від 20 лютого 2020 року; квитанція до прибуткового касового ордера № 9 від 20.02.2020 року на суму 3000 грн. 00 коп.; квитанція до прибуткового касового ордера № 32 від 18.05.2020 року на суму 12000 грн. 00 коп.; акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 11 від 20.02.2020 року. Крім цього, адвокат Гусакова О.Б. приймала участь в судових засіданнях. [PERSON] було надано клопотання, в якому вона просила зменшити розмір витрат на правову допомогу, оскільки на даний час відповідач не має роботи та перебуває на обліку в Державному центрі зайнятості. Крім цього зазначила, що такий розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню 15000 грн. 00 коп. в якості відшкодування судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved