Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в грудні 2016 року уточнив та просив визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку № 156 [PERSON] товариства «УТЕС», виданий [PERSON] на підставі Розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 06.05.2010 року № 1785-р та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки; визнати недійсним та скасувати Розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 06.05.2010 року № 1785-р про затвердження технічної документації та передачу [PERSON] земельної ділянки № 156 [PERSON] товариства «УТЕС» у власність для ведення садівництва; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності, САС №820545 від 15.03.2010 року Дніпропетровської районної ради на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [PERSON] товаристві «УТЕС» с. Волоське земельна ділянка № 156; визнати його, [PERSON] з 1995 року членом садівничого товариства «УТЕС»; визнати за ним, [PERSON] право користування земельної ділянки № 156 [PERSON] товариства «УТЕС». В обґрунтування позову позивач вказав, що профспілковою організацією та адміністрацією «Дніпропетровського машинобудівного заводу» в 1986 році, його дружині, [PERSON] було надано земельну ділянку садівничого товариства «УТЕС» № 15 с. Волоське. 28 листопада 1995 року [PERSON] написала заяву голові СТ «УТЕС», яку було нотаріально завірено, про те що вона відмовляється від земельної ділянки № 156 і просить переписати її на його, [PERSON] імя. В листопаді 1995 року його було прийнято членом СТ «УТЕС» та земельну ділянку № 156 було перереєстровано на його ім'я для користування. Даною земельною ділянкою він дозволив користуватися своєму сину [PERSON] В серпні 2015 року в усній формі він звернувся до голови СТ «УТЕС» з питанням про надання документів для оформлення права власності на земельну ділянку № 156, але йому було повідомлено, що дана земельна ділянка приватизована на імя [PERSON] 24 серпня 2015 року він звернувся до голови СТ «УТЕС» з заявою в якій просив розібратися в виниклій ситуації. 10 вересня 2015 року йому була видана довідка про те, що [PERSON] є членом СТ «УТЕС» с. Волоське та на підставі рішення виконкому Волоської сільської ради № 27 від 21 травня 1997 року земельну ділянку № 156 приватизовано. На його запити до СТ «УТЕС» с. Волоське та ПАТ «Дніпропетровський машинобудівний завод», жодної відповіді не отримав. Вважає, що державний акт на право власності на земельну ділянку № 156 CT «УТЕС» с. Волоське виданий у порушення ст. 116, 118 ЗК України та на підставі незаконного розпорядження, що є підставою для визнання його недійсним, а тому він звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та інтересів. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. В останнє судове засідання позивач та його представник не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою (а.с.152). 02 лютого 2017 року представник позивача надала суду заяву в якій просила відкласти судове засідання на іншу дату у звязку з зайнятістю в іншому суді, але доказів поважності причини неявки не надала. Тому, суд вважає за необхідне визнати неявку позивача та його представника не поважною. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що неявка позивача та/або його представника особисто, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача та його представника на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «[PERSON] проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). При вирішенні питання про поважність неявки позивача та його представника в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обовязком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі. Суд не зобовязаний відкладати засідання, якщо представник сторони навіть вперше не зявився на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а\~ не обовязком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 10 жовтня 2016 року), а відповідно до положень ст. 1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Представник відповідача [PERSON] товариства «Утес» [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні (а.с.109). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні (надав суду письмові заперечення). В останнє судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, надав суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в іншому судовому процесі. Представники Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області та Дніпропетровської районної державної адміністрації у судове засідання не зявилися. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і\~громадянина\~захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на землю або право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує це право, та його державної реєстрації. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, право оренди оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Встановлено, що [PERSON] належить садовий будинок №156 в садовому товаристві «Утес» с. Волоське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданим 15 березня 2010 року Дніпропетровською районною радою (а.с.63), та земельна ділянка №156 в с/т «Утес» Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 0,0800 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №053800, виданим на підставі Розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 06 травня 2010 рок №1785-р (а.с.65). Ще у 1986 році мати відповідача [PERSON], як робітниця ДП «Дніпропетровського машинобудівного заводу», отримала у користування земельну ділянку за №156 на землях садового товариства «Утес», якою вона добросовісно, відкрито і безперервно користувалася протягом 24 років до 2009 року. На момент отримання земельної ділянки у користування, [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. На підставі п.3.1 Статуту садового товариства «УТЕС» (зареєстрованого розпорядженням Дніпропетровської райдержадміністрації Дніпропетровської області №155-Р від 24.03.2003року) [PERSON] з мовчазною згодою [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] земельну ділянку за №156 на якій знаходяться садовий будинок с господарськими будівлями та спорудами, яка є складовою земельної ділянки загальною площею 20,2 га, що належить «Дніпропетровському машинобудівельному заводу», яка в свою чергу надана розпорядженням Ради Міністрів УССР за №159-р від 07.03.1986 року, рішенням Дніпропетровської районної ради народних депутатів від 26.03.1982 року № 128 та акту користування землею Б №098018-1982 року зареєстрованого в книзі записів державних актів на право користування землею за №86, на якої на даний час розташоване садове товариство «УТЕС».

Outcome: dismissed