Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

В лютому 2018 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третя особа - Відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві про зняття арешту з нерухомого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.01.2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №028/25-11, за умовами якого відповідач отримав в кредит 108000,00 доларів США. На забезпечення даного договору між позивачем та відповідачем також був укладений іпотечний договір, згідно умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з неможливістю виконання зобов`язань за кредитним договором, Відповідач передав належне йому іпотечне майно для погашення заборгованості за кредитним договором, 13.10.2017 було зареєстроване право власності за ПАТ «Укрсоцбанк». При спробі реалізації даного майна позивачу стало відомо, що 15.09.2016 Відділом примусового виконання рішень УВДС ГТУЮ у м. Києві в рамках виконавчого провадження №521933-85 було винесено постанову про арешт майна, якою накладено арешт на все нерухоме майно, що належало відповідачу також, що знаходилось в іпотеці позивача. В судове засідання представник позивача не з`явився, в направленому до суду клопотанні просив справу розглядати за відсутності представника, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи - Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві, в судове засідання не з`явився, про дату про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та представника третьої особи за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Приписами ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки згідно якого іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Дане застереження відображено в п.4.5 Іпотечного договору. Відповідно до ст. 572 Цивільного Кодексу, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотека є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» встановлений вичерпний перелік підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як встановлено судом, 15.01.2008 р. між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником є позивач) та [PERSON] укладено кредитний договір №028/25-11, за умовами якого відповідач отримав в кредит 108000,00 доларів США. На забезпечення даного договору між позивачем та відповідачем також був укладений іпотечний договір, згідно умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №10267590 від 06.11.2017 р. квартира [ADDRESS] з 13.10.2017 р. на праві приватної власності належить ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору та змін до нього. З інформації про державну реєстрацію обтяжень вбачається, що постановою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві №52193385 від 15.09.2016 р. накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] , а саме - квартиру [ADDRESS] Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 6 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Відповідно до ч. 2 ст. 40 вищезазначеного закону - про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно ст. 20 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечуваного обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом або в позасудовому порядку згідно з цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, аналізуючи наведені вище норми, виходячи із встановлених обставин справи та підстав пред`явлених позивачем вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються певними доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1762,00 грн. судового збору, сплаченого останнім при зверненні до суду.

Outcome: approved