Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~В лютому 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , Розсошанської сільської ради про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування запису про право власності, припинення речового права власності, усунення перешкод в користуванні власністю, в обґрунтування якого вказала, що є власником 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , є власником 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] в цьому ж багатоквартирному житловому будинку. Крім позивача та відповідача власниками ще 8-ми квартир є інші фізичні особи. До квартири позивача на підставі відповідних дозвільних документів була здійснена добудова, в якій знаходиться система опалення квартири. Для її обслуговування слід мати доступ до будівлі по її периметру. Під час спілкування з відповідачкою [PERSON] з`ясувалось, що вона не дає згоди на доступ до частини прибудови, яка виходить на її частину будівлі з посиланням на те, що вона є власником земельної ділянки на якій розташована її квартира. Відповідачка перешкоджає позивачу, та іншим мешканцям будинку, в доступі до горища будівлі, вхід до якого знаходиться на спірній території, яка в даний час перебуває у власності відповідача. Так, 05.09.201 рішенням № 08/7 Ружичанської сільради було затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0591 га із земель комунальної власності (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку (кадастровий номер 6825087300:01:003:1443) площею 0,0591 га із земель комунальної власності (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , рекомендовано [PERSON] зареєструвати право власності на земельну ділянку протягом одного року у відповідності до вимог законодавства. 06.10.2014 \~ \~ \~ \~р. право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0591 га було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що було вчинено відповідний запис. Разом з тим, нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. В зв`язку з викладеним вважає, що рішення № 08/7 Ружичанської сільради від 05.09.2014 щодо затвердження техдокументації та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0591 га із земель комунальної власності (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] є незаконним, таким що суперечить законодавству, а тому підлягає скасуванню. Відповідно підлягає визнанню недійсним і свідоцтво про право власності [PERSON] на земельну ділянку (кадастровий номер 6825087300:01:003:1443) площею 0,0591 будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , видане відповідно до спірного рішення Ружичанської сільради. Крім цього, просить зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод позивачу в доступі до горища будівлі, вхід якого знаходиться на спірній земельній ділянці. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, а також сягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення в яких вказала, що в 2014 року подала заяву щодо виготовлення техдокументації для виділення у власність земельної ділянки, на якій розташована її квартира, позивач та інші мешканці також звертались до сільської ради із відповідними заяви проте в подальшому техдокументацію щодо своїх земельних ділянок не виготовили, а тому [PERSON] ще в 2014 році було відомо про приватизацію спірної земельної ділянки. Також вказала, що [PERSON] здійснила самочинну прибудову, без будь-яких дозвільних документів, при цьому встановила у прибудові димоходні канали з порушенням вимог пожежної безпеки, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду відзив на позов, в якому просить в задоволенні позову відмовити, оскільки виготовлення техдокументації та її затвердження, набуття земельної ділянки у власність здійснено відповідно до вимог чинного законодавства, подав заяву про застосування строку позовної давності. Представник відповідача Розсошанської сільської ради Хмельницького району в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника, при вирішення спору покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.07.2003 року на праві власності належить 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] . [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.07.2012 на праві власності належить 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] . Рішенням Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 05 вересня 2014 року № 08/7 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянки в натурі (на місцевості) та надання її у приватну власність», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0591 га із земель комунальної власності (для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] та передано у власність [PERSON] земельну ділянку (кадастровий номер 6825087300:01:003:1443) площею 0,0591га із земель комунальної власності (для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] . 07.10.2014 \~ \~ \~ \~р. право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0591 га було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що було вчинено відповідний запис №7248490 та видано свідоцтво про право власності індексний номер 27773275 від 07.10.2014 року. Згідно листа Розсошанської сільської ради Хмельницького району № 08 від 05.02.2021 зазначено, що на території села Ружичанка, розташований багатоквартирний будинок, за адресою : [ADDRESS] . Згідно листа Управління соціально-економічного розвитку території, архітектури, забезпечення взаємодії з органами місцевого самоврядування та державної реєстрації від 01.07.2021 № 20/05-176/21 значено, що по [ADDRESS] знаходиться зблокований житловий будинок, відповідно до ознак, а саме, складається з двох і більше квартир (є 10), кожна з яких має безпосередній вихід на приквартирну ділянку, вулицю. Листом Розсошанської сільської ради Хмельницького району від 02.07.2021 № 252 повідомлено, що будинок по [ADDRESS] не знаходиться на балансі сільської ради, земля належить до комунальної власності. В довідці Розсошанської сільської ради Хмельницького району від 05.07.2021 № 256 зазначено, що по [ADDRESS] розташований житловий будинок квартирного типу, земля належить до комунальної власності, земля під житловим будинком не підлягає приватизації. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною першою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири, а співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Стаття 382 ЦК України визначає поняття квартири, як окремого об`єкта права власності. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України) Згідно з частиною другою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до частин першої, третьої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, третьою статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до частин першої, третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Відповідно до положень статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Згідно із частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку. З аналізу вищезазначених положень актів законодавства можна дійти висновку про те, що у законі закріплено певні особливості реалізації права власності на квартиру у багатоквартирному будинку, як окремого об`єкта права власності, та права спільної сумісної на земельну ділянку - співвласниками жилого будинку (власниками квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку). Земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном житлового будинку (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання всередині або за межами будинку) є майном співвласників, які визначають порядок його використання, та не має самостійного правового і функціонального призначення, відмінного від тієї функції, яку вона виконує, в тому числі забезпечуючи доступ до свого чи спільного майна усім мешканцям квартир, а у разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку гарантує для всіх власників квартир право на його відновлення. Оскільки сторони є власниками саме квартир у багатоквартирному будинку, їм на праві спільної сумісної власності належить спільне майно багатоквартирного будинку, у тому числі і право на земельну ділянку, на якій розташований будинок та його прибудинкова територія, а спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки спільного майна. Посилання відповідача на те, що житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , є одноповерховим зблокованим будинком, у якому кожна з квартир має окремий вхід у двір, не може бути підставою для приватизації частини земельної ділянки, оскільки попри такий технічний стан будинку, він не втратив статусу саме багатоквартирного житлового будинку. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 368/513/16-ц, від 26 червня 2019 року в справі № 461/3647/16-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 295/7193/15-ц, від 03 листопада 2020 року в справі № 526/86/19. \~ \~ \~ \~Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, рішення Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 05 вересня 2014 року № 08/7 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянки в натурі (на місцевості) та надання її у приватну власність», відповідно до якого затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0591 га із земель комунальної власності (для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] та передано у власність [PERSON] земельну ділянку (кадастровий номер 6825087300:01:003:1443) площею 0,0591га із земель комунальної власності (для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , є недійсним (незаконним), оскільки суперечить ст.ст. 42, 89 ЗК України, а тому підлягає скасуванню. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач та представник відповідача вказали, що позивач була обізнана про приватизацію спірної ділянки з 2014 року, оскільки особисто погоджувала межі земельної ділянки, підписавши відповідний акт, а тому при зверненні до суду із вказаним позовом пропустила строк позовної давності. Представник позивача та позивач в судовому засіданні вказали, що про порушене право дізнались в листопаді 2020 року, після конфлікту щодо добудови до квартири позивача, при цьому позивач заперечує свій підпис на акті погодження меж, вказуючи на його очевидну невідповідність. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, що між позивачем та відповідачем виник конфлікт в листопаді 2020 року, а технічну документацію на земельну ділянку [PERSON] показала в березні 2021 року, щодо доступу до горища, вказала, що доступ також з іншої сторони будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, що вона дізналась про приватизацію земельної ділянки в 2013-2014 р.р., а в березні 2021 року [PERSON] показала технічну документацію на земельну ділянку. Також судом враховано, що погодження меж та підписання відповідного акту, не свідчить про обізнаність позивача саме із набуттям відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, яке відбулось пізніше, оскільки підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач строк звернення до суду не пропустила. Так, відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент видачі оскаржуваного свідоцтва) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 19 наведеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи що рішення Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 05 вересня 2014 року № 08/7 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянки в натурі (на місцевості) та надання її у приватну власність» підлягає скасуванню, відповідно підлягає скасуванню і свідоцтво № 27773275 від 07.10.2014 про право власності [PERSON] на земельну ділянку (кадастровий номер 6825087300:01:003:1443) площею 0,0591 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , із скасуванням запису № 7248490 від 06.10.2014 про право власності [PERSON] на земельну ділянку (кадастровий номер 6825087300:01:003:1443) площею 0,0591 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , та припиненням речового права власності [PERSON] на земельну ділянку (кадастровий номер 6825087300:01:003:1443) площею 0,0591 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] . Щодо зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити перешкод у доступі до горища будівлі, вхід до якого знаходиться на спірній земельній ділянці, то в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки як встановлено судом доступ до горища є з іншої сторони будинку, крім цього позивачем не надано доказів створення відповідачем перешкод у доступі до горища. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім цього, після скасування рішення сільської ради про передачу спірної земельної ділянки в приватну власність, вказана земельна ділянка повернеться в комунальну власність. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. При поданні позовної заяви до суду позивачем зазначено, що нею понесені судові витрати по сплаті судового збору та оплату правової допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. \~ \~ \~ \~Згідно наданого представником позивача договору про надання професійної правничої допомоги по цивільній справі від 05.02.2021 сторони погодили фіксований розмір гонорару адвоката 10000грн., а відповідно до квитанції б/н від 05.02.2021 сплачено на правову допомогу кошти в сумі 10000грн. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 3632,00грн. Згідно з ч.ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, судовий збір слід сягнути пропорційно до задоволених вимог, а саме, в сумі 2724,00грн. судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 10000грн., стягнувши з [PERSON] , Розсошанської сільської ради Хмельницької області в рівних частках з кожного по 1362 грн. судового збору та 5000грн. витрат на правову допомогу з кожного.

Outcome: approved