Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

В період з 30.04.1996 року по 13.11.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, в якому придбали нерухоме майно квартиру №120 в буд.№57 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Відповідно до договору купівлі продажу від 24.05.2004 року (а.с.53), покупцем нерухомості виступала [PERSON], на імя якої право власності було зареєстроване в КП «Криворізьке БТІ». Після припинення шлюбно-сімейних стосунків, в 2008 році [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з вимогою про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на частину майна. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2008 року позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі: квартиру №120 в буд.№57 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області визнано спільною сумісною власністю подружжя; визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири, за [PERSON] на 1/3 частину квартири (а.с.20-21). Рішення суду в апеляційному порядку ніким не оскаржувалось, набрало законної сили 05.01.2009 року. На підставі судового рішення [PERSON] зареєстрував за собою право власності на 2/3 частин спірної квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2016 року (а.с.22). Посилання позивача на укладення [PERSON] договору купівлі-продажу без його відома, без попереднього отримання його письмової згоди як чоловіка на придбання майна, а так само за кошти, якими вона таємно заволоділа, суд не приймає до уваги, оскільки вимог про визнання правочину недійсним [PERSON] не заявляв, у звязку з чим з дотриманням визначеного ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності суд вирішує справу виключно в межах заявлених ним вимог. Підставою звернення позивача до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири, присудженої в 2008 році [PERSON], стало посилання на наявність правових позицій Верховного Суду України, які не існували на момент ухвалення рішення, та кардинально змінюють ситуацію з огляду на те, що спірне майно було придбане хоча й в шлюбі, однак за його особисті кошти, виручені від ФОП та для здійснення такої діяльності, а не в інтересах сімї. Надаючи оцінку таким доводам в контексті їх обґрунтованості та обраного позивачем способу захисту його прав, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15, ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення; юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне законодавство не містить визначення поняття «спосіб захисту цивільних прав та інтересів». За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав (майнових, особистих немайнових) та інтересів, що приводяться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, порушення прав, свобод чи інтересів особи повинне бути реальним, дійсним та існувати на момент її звернення до суду. При цьому, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає в першочерговому зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Процесуально-правовий аспект захисту прав полягає у здійсненні їх захисту способом, визначеним законом. У звязку з цим важливим є зясування питання щодо того, про який саме захист прав та від яких конкретно порушень йдеться. Судом встановлено, що в період з 03.10.2001 року по 29.05.2006 року [PERSON] значився зареєстрованим як субєкт підприємницької діяльності із здійсненням діяльності згідно КВЕД 51.6. Оптова торгівля промисловим обладнанням (а.с.33). Крім того, відповідно до інформації з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на офіційному сайті https://usr.minjust.gov.ua,\~з 13.09.2011\~року по\~06.01.2015\~року [PERSON]\~як фізична\~особа-підприємець\~здійснював діяльність\~згідно КВЕД\~69.10.\~Діяльність у\~сфері права\~(основний); 70.21. Діяльність у сфері зв'язків із громадськістю, що також підтверджується Витягом (а.с.33). Як слідує з Довідки та Відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України стосовно [PERSON] за період з 01.01.2001 року по 31.12.2005 року (а.с.45-52), в межах вказаного періоду річних податкових звітностей за діяльністю ФОП він не подавав до податкової інспекції, доходи від підприємницької діяльності у нього відсутності. При цьому, доходи [PERSON] в межах цього періоду визначено за його основним місцем роботи ПАТ «Південний ГЗК», та у роботи з рядом підприємств за відсутності жодної інформації співробітництва з ними як ФОП ТОВ «Криворіжстальмаш», ДП «СГІ», ТОВ «РИФ», ПП «ВВ», ПП «Техномет», ПАТ «Чернівецький цегельний завод», ТОВ «Вігрима» та іншими. Попри це, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначав, що спірну квартиру було придбано в шлюбі, але за кошти від його діяльності та в інтересах здійснення такої діяльності, а не в інтересах сімї. Відповідно до ч.1, ч.5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При вирішенні спору суд вважає за необхідне проаналізувати обставини, встановлені судом при ухваленні рішення від 22.12.2008 року, що в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню в рамках даної справи, в якій беруть участь ті самі особи, відносно яких ці обставини є встановленими. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду справи відносно майна суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обовязків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обовязки сторін. Як слідує з рішення суду від 22.12.2008 року, звертаючись до суду з позовом про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, [PERSON] зазначав, що квартира набута у власність в період шлюбних стосунків з [PERSON], а набуття ними права власності на квартиру не залежало від трудового внеску кожного співвласника (абзац №1 мотивувальної частини рішення). В судовому засіданні під час розгляду справи №2-3020/08 [PERSON] вказував, що квартиру ними придбано за сумісні кошти подружжя, що підтвердила також присутня в засіданні [PERSON] (абзаци №2, 3 мотивувальної частини рішення). Зазначені в судовому рішенні обставини придбання спірного нерухомого майна за сумісні кошти подружжя, незалежно від рівня трудового внеску кожного зі співвласників, які в судовому засіданні [PERSON] не зміг спростувати жодними доказами, а так само не довів визнання цих обставин під впливом помилки чи інших причин, суд вважає такими, що мають преюдиційне значення для вирішення даної справи. Покази свідка [PERSON] суд визнає недостатнім доказом, оскільки за відсутності інших доказів, які б могли підтвердити їх дійсність в частині придбання квартири за кошти виключно [PERSON] від його підприємницької діяльності, нечесність дій [PERSON] під час укладення правочину, вони викликають сумнівність в їх дійсності загалом. Поміж інших, доказів, які б визначали дійсність використання [PERSON] спірної квартири для здійснення підприємницької діяльності, судом не встановлено, адже самі по собі обставини того, що приміщення перебуває в статусі житлового та в нежитлові (під офіс) не виводилось, а підприємницька діяльність за адресою його розташування позивачем не здійснювалась з огляду на відсутність таких даних в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд визнає покази свідка в цій частині та доводи позивача неспроможними. Визначення позивачем як за підставу звернення до суду з даним позовом правових висновків Верховного Суду України, які на його думку, є достатньою підставою для відступлення від фактів, обставин, встановлених рішенням суду від 22.12.2008 року та визнання права власності на спірне майно за ним в повному обсязі, є помилковим, оскільки в розумінні положень діючого ЦПК України, які узгоджуються з п.9 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», підставою позову є фактичні обставини, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення правовідносин, які визначають дійсність наявності між сторонами спору та підлягають доведенню позивачем в цивільному процесі, в той час як зазначення позивачем конкретної правової норми (в даному випадку правової позиції) без доведення наявності порушення його прав з боку відповідача на обґрунтування підстав подання позову не є визначальним. Позаяк, редакція СК України, діючої на момент ухвалення рішення в 2008 році, визначала режим майна, придбаного в шлюбі подружжям, один з яких здійснював підприємницьку діяльність, у тому числі визначення таких доходів як обєкта права спільної сумісної власності. Суд зауважує, що правові позиції Верховного Суду України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, що не позбавляє суд права відступити від таких позицій з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а тому їх призначення полягає в забезпеченні сталості та єдності судової практики, а не створенні підстав для повторного звернення до суду з позовом з тим же предметом після вирішення спору іншим рішенням по справі, яке набрало законної сили. Між іншим, рішення суду від 22.12.2008 року, яке насамперед направлене на вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обовязково рішення, безпосередньо припинило спір стосовно поділу квартири, визначення її статусу, а тому за відсутності доказів, які б спростовували встановлені судом в рамках вирішення спору факти та преюдиції виключає можливість виведення спору на новий рівень для сторін. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], які насамперед спрямовані не на захист його прав за відсутності їх фактичного порушення, а на безпідставне позбавлення права власності [PERSON] на 1/3 частку спірної квартири. Жодних дій, які б свідчили про відмову відповідача від власності, остання не вчиняла, а не здійснення нею реєстрації права власності на підставі судового рішення, на чому акцентував увагу позивач, є недоречним, оскільки право власності за [PERSON] є дійсним ще на підставі договору купівлі-продажу, в той час як рішенням суду від 22.12.2008 року лише внесено зміни із зменшенням її частки у власності, відсутність реєстрації яких в Реєстрі речових прав на нерухоме майно не позбавляє її жодним чином прав на це майно, а відтак не є однією з підстав для визнання права власності за [PERSON] відповідно до заявлених ним вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволенні позовних вимог, у звязку з чим понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed