Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 27.08.1998 року між нею та відповідачем [PERSON] буо уладено шлюб. В липні 2017 року відповідач зібрав свої речі та пішов із сім`ї, покинувши вагітну дружину, яка перебувала на 13 тижні вагітності, разом з неповнолітнім сином без коштів на проживання. Через постійні стреси, які були завдані відповідачем, у позивачки відбулися завчасні пологи та [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] . З часу залишення сім`ї, відповідач припинив надавати будь-яку матеріальну допомогу на утримання позивачки під час вагітності та на утримання неповнолітнього сина, хоча мав таку можливість. До пологового будинку з метою забрати дитину з пологового будинку [PERSON] навіть не з`явився, як і до органу державної реєстрації актів цивільного стану з метою зареєструвати народження дитини. Відповідач постійно приховував від позивачки свої доходи та 13.09.2017 року подав заяву на закриття СПД [PERSON] , яким займався з 2004 року, завдяки чому позивачка отримала статус малозабезпеченої сім`ї. Від народження дитини до моменту звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, відповідач не визнавав себе батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , на утримання якої, окрім мінімальних аліментів, стягнутих рішенням суду, не надавав та від інших батьківських обов`язків самоусунувся. До моменту звернення до суду із цим позовом, а саме 23.11.2018 року позивачка вже зверталася до Ленінського районного суду із позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] . Але, [PERSON] запевнив позивачку та орган опіки й піклування, що змінить своє ставлення до дітей та певною мірою займатиметься їхнім вихованням, після чого позивачка залишила вказану позовну заяву без розгляду. Після залишення позивачкою вказаної позовної заяви без розгляду, відповідач не змінив своє ставлення лише до сина, а до малолітньої [PERSON] , [INFO] , не змінив. 05.12.2018 року відповідач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом про виключення відомостей про позивача як батька дитини з актового запису про народження дитини. В результаті проведеноїсудової молекулярно-генетичної експертизи встановлено, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Після поновлення провадження у справі, позивач залишив свою позовну заяву без розгляду. У зв`язку із тим, що відповідач не виконував покладені на нього батьківські обов`язки по відношення до малолітньої [PERSON] , [INFO] , та навпаки ними зловживав, позивачка знову звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] . У судовому засідання були присутні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Дьякова Т.В., які просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву позивача, але був присутній у судовому засідання та не визнав позовні вимоги позивача, просив відмовити у їх задоволенні та надати йому можливість змінити своє ставлення відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, надали до суду висновок про доцільність позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.274 ч.4 п.1 ЦПК України, справа розглянута в порядку загального позовного провадження. Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 27.08.1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації м. Запоріжжя від 27.08.1998 року. (а.с.11) Від шлюбу сторони мають трьох дітей: повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 25.09.2008 року, актовий запис № 912; малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Дніпровським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 13.02.2018 року, актовий запис № 152. (а.с. 12-13) Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що в липні 2017 року відповідач зібрав свої речі та пішов із сім`ї, покинувши вагітну дружину, яка перебувала на 13 тижні вагітності, разом з неповнолітнім сином без коштів на проживання. Під час вагітності позивачки та після народження молодшої доньки [PERSON] , [INFO] , відповідач матеріальної допомоги не надавав, хоча мав таку можливість, оскільки він є фізично здоровою, працездатною особою та мав постійний дохід від своєї підприємницької діяльності. Відповідач не заперечує той факт, що дійсно від народження дитини до моменту розгляду справи по суті, він не займався вихованням малолітньої [PERSON] , [INFO] , та навіть не визнавав її своєю дитиною, в результаті чого звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом про виключення відомостей як батька дитини з актового запису про народження дитини. Ухвалою про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2020 року по справі 334/9071/18, було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу на вирішення якої було поставлено питання: чи є [PERSON] біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , яка була проведена в листопаді 2020 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2021 року по справі 334/9071/18, після отримання висновку експерта про те, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , та поновлення провадження у справі, позивач залишив свою позовну заяву без розгляду. За час розгляду даної справи жодних дій з боку відповідача, направлених на виховання та спілкування із донькою [PERSON] , 2018 р.н., не здійснено. В матеріалах справи міститься висновок орану опіки та піклування, який вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Але, незважаючи на визнання відповідачем всіх обставин справи, які встановлені судом, відповідач просив не позбавляти його батьківських прав, щиро розкаявся та бажає змінити своє ставлення до своєї дитини й повною мірою займатися її вихованням, спілкуватися із нею. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Частинами 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Статтею 3 СК України передбачено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. За приписами ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При цьому, при вирішенні судом питання про позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дітей, бажання спілкуватись і брати участь в їх вихованні. В той же час, у відповідності до роз`яснень, які містяться п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Суд, оцінюючи позицію відповідача, який категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати доведеним, що відповідач дійсно втратив інтерес до доньки та його поведінку неможливо змінити в кращу сторону. Враховуючи наведене і розглядаючи справу на засадах змагальності та диспозитивності, суд вважає недоведеним наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Аналізуючи у сукупності надані докази, щире каяття відповідача, його бажання змінити свої ставлення до дитини, спілкуватися із нею та займатися її вихованням, суд приходить до висновку, що відповідача необхідно попередити про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання його доньки, а на орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району покласти контроль за виконанням відповідачем його батьківських обов`язків відносно дитини.

Outcome: dismissed