Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона постійно проживала в двохквартирному житловому будинку за адресою: м. Стрий, вул.Заньковецької,5/2. Вказана квартира належала їй та її чоловікові [PERSON], який помер 31.03.2016 року, на праві власності. У серпні 2016 року відповідач [PERSON] повідомила її, що це її квартира, яку вона з чоловіком їй подарували, ображала її, погрожувала, та почала вимагати, щоб вона вибиралась з квартири. Про існування договору дарування квартири вона не знала, копії вказаного договору дарування не мала, а отримала таку від [PERSON] у присутності племінника та його жінки. Вона дійсно з чоловіком хотіли укласти договір довічного утримання з сімєю [PERSON], які проживають у сусідній квартирі, оскільки на час підписання оспорюваного договору їй було 81 рік, а чоловікові 84 роки, вони не мали своїх дітей і потребували стороннього догляду. Про дану обставину вони повідомили сімю [PERSON]. З метою оформлення документів для приватизації земельної ділянки, яка надана в користування для обслуговування їхнього житлового будинку, вона з чоловіком надали [PERSON] свої паспорти, документи на квартиру, будинкову книжку. З метою підписання документів на приватизацію земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] на власному автомобілі привезли її до нотаріуса [PERSON], де вона з чоловіком, будучи обманутими щодо реальної суті справи, підписали договір дарування. В силу її з чоловіком похилого віку та її безпорадного стану в звязку з пристарілим віком, поганим зором, вони не розуміли, який насправді документ підписали. Відповідач не є близькою особою для неї, що підтверджує той факт, що відповідач ввела її в оману щодо правової природи договору дарування. В квартирі вона з чоловіком продовжували проживати, і на сьогоднішній день вона там проживає. Намір укласти договір довічного утримання підтверджується проектом договору, власноручно написаного її чоловіком [PERSON] Оскільки вона не знала про існування договору дарування, то самостійно оплачувала комунальні послуги. При оплаті комунальних послуг отримувала пільги, як учасник війни, для чого щорічно особисто поновляла в комунальних службах довідки на пільги. Всі квитанції на комунальні послуги виписувались і далі виписуються на її імя. 17 червня 2014 року нею підписано з ПАТ «Укртелеком» договір №45189099 про надання телекомунікаційних послуг (радіо та телефон). Також вона самостійно оплачувала придбання ліків, продуктів харчування та інших необхідних для прожиття засобів. Також, договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та її безпомічного стану. Вона є ветераном війни, постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки, на проведення операції щодо відновлення зору та на її утримання. Договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. У неї відсутнє будь-яке інше житло. Так як їй про існування договору дарування стало відомо в серпні 2016 року, просить термін позовної давності для звернення до суду вважати не пропущеним та визнати недійсним договір дарування квартири за адресою м. Стрий, вул. Заньковецької,5/2, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу між [PERSON], нею та [PERSON] 24.11.2012р. за реєстраційним №5692 і скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на цю квартиру, проведену на підставі вищевказаного договору дарування. Відповідно до ст. 229 ЦК України просить визнати оспорюваний договір недійсним. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що в них з чоловіком дітей не було. З сусідами були в хороших стосунках, тому вирішили, що квартиру після смерті залишать їм. Сусіди забрали документи на квартиру і займалися питаннями приватизації земельної ділянки. Приблизно за місяць до підписання договору в квартиру приїжджала нотаріус і запевняла, що сусіди хороші люди і з ними можна вести справу. Чоловік був розумним і склав зразок договору, який вони хотіли укласти з відповідачем. Згодом сусід привіз їх з чоловіком до нотаріуса, однак перед цим їм сказав, що вони їдуть в міську раду підписати документи по землі. В нотаріуса вона вважала, що це кімната земельного відділу від міської ради і там з чоловіком вони підписали документи, але які саме ніхто не пояснював. Після підписання в листопаді 2012р. документів вона продовжувала сплачувати комунальні послуги. Іншого житла вона немає. Вважає, що відповідач обманом забрала її квартиру. Крім цього, позивач подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що вона дійсно з чоловіком мали намір укласти з сімєю [PERSON] договір довічного утримання, оскільки на час підписання договору їй було 81, а чоловікові 84, вони не мали своїх дітей і потребували стороннього догляду в звязку з поганим станом здоровя. [PERSON] погодилися на цю пропозицію. В нотаріуса вони підписали, як вважали на той момент, договір, відповідно до якого сімя [PERSON] буде піклуватися про них до їхньої смерті та проведуть їхні похорони. У серпні 2016р. [PERSON] повідомила, що квартира їй подарована та вимагала залишити житло. Вона хворіє протягом 10 років та потребує постійної сторонньої допомоги. Вважає, що договір дарування підписаний ними внаслідок помилки, а також збігу тяжких обставин. Представник позивача позовні вимоги підтримав суду пояснивши, що сторонами не дотримані загальні вимоги ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не було вільного волевиявлення позивача та не настали наслідки вчиненого правочину. [PERSON] після укладення правочину продовжувала проживати в квартирі, оплачувати комунальні послуги. Договір був підписаний внаслідок помилки через проблеми із здоровям, вік [PERSON] та тяжкі сімейні обставини. Зі змісту проекту договору вбачається, який зміст вкладався позивачем в правочин. Укладаючи договір позивач та її чоловік надіялись на те, що відповідач буде доглядати та допомагати їм, так як вони потребували сторонньої допомоги. Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Подала до суду заперечення, в обґрунтування якого покликаючись на те, що позивач чітко усвідомлювала, що укладає саме договір дарування, оскільки нотаріус надала позивачу та її чоловікові консультацію щодо видів договорів відчуження та необхідних для цього документів, вона отримала необхідні документи в МБТІ і оплатила їх вартість, разом з чоловіком звернулася до субєкта оціночної діяльності, отримали відповідні довідки в Стрийській ЦМЛ та прибули до нотаріуса для укладення договору дарування. На момент укладення спірного договору позивач не була хворою чи безпорадною. Після укладення договору дарування відбулася фактична передача квартири оскільки відповідач замінила замки на вхідних дверях, провела заміну вікон та здійснила ремонтні роботи, перекрила дах, впорядкувала присадибну ділянку. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив суду пояснивши, що договір дарування укладено відповідно до вимог законодавства. Вона з чоловіком свідомо йшла на підписання цього договору. Крім цього, у заяві на проведення оцінки майна метою зазначено укладення договору дарування. Просить суд застосувати позовну давність, оскільки така позивачем пропущена та відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив суду пояснивши, що документи з МБТІ підтверджують, що дії позивача булли свідомими. Просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив суду пояснивши, що проект договору, наданий стороною позивача не є доказом, оскільки не відомо, хто такий склав. Також, суду не надано доказів, які б підтверджували хворобливий стан позивача в момент укладення договору дарування. Відповідач вступила в право власності, оплатила податок з нерухомості у утримує майно. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] суду пояснила, що до неї приїжджали позивач з чоловіком, яких привозив [PERSON]. Вона надавала їм консультації щодо документів, які необхідні для укладення договору. Крім цього, вона розяснювала їм про умови договору дарування, договору довічного утримання, спадкового договору і заповіту. Вона посвідчує договір тільки за умови наявності всіх необхідних для цього документів. Договір дарування позивач з чоловіком читали і свідомо його уклали, волевиявлення було вільним. Такою була їхня мета. Більше спілкувалася з чоловіком позивача, який був досить грамотний. Договір вони хотіли укласти на сусідів, оскільки ті їм допомагали, а племінник ні. Влітку 2016р. до неї приїжджала позивач з племінником з претензіями по договору дарування і говорили, що подаватимуть позовну заяву. На даний час сплив строк позовної давності. Заперечує проти позовних вимог та просить в їх задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. З свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-СГ №366895 від 04.10.1986р., актовий запис №388, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 04.10.1986р. після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Павлій». Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру від 30.01.1996р. та [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності в рівних долях (по 1/2 частині) [PERSON] та [PERSON] [PERSON] є пенсіонером, дитиною війни, ветераном праці та перебуває на обліку в Стрийському обєднаному управління ПФУ у Львівській області, що підтверджується посвідченнями серії АІІІ №211830, №112553 та довідкою Стрийському обєднаному УПФУ у Львівській області від 31.10.2016р. №9725/03-14. [PERSON] був ветераном праці та учасником бойових дій, що підтверджується посвідченнями серії АБ №082638 та серії АІІІ №211829. Згідно з договором дарування від 24 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №5692, [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій квитанцій, [PERSON] в період часу з грудня 2012р. по квітень 2016р. здійснювала оплату комунальних послуг та телекомунікаційних послуг та отримувала відповідну субсидію на їх оплату. 31.03.2014р. в м. Стрий Львівської області помер чоловік [PERSON] [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ №352622 від 01.04.2014р. 17.06.2014р. [PERSON] уклала з ПАТ «Укртелеком» договір №45189099 про надання телекомунікаційних послуг. Згідно з довідки КП «Світанок» №1254 від 25.08.2016р. [PERSON] зареєстрована в [INFO]. 21.11.2012р. на замовлення [PERSON] проведено оцінку квартири [ADDRESS], яку відображено у звіті про оцінку майна. Із заяви [PERSON] від 19.11.2012р. вбачається, що метою цієї оцінки є визначення вартості обєкта оцінки при його даруванні для обчислення суми державного мита. З повідомлення №231 від 15.04.2013р. вбачається, що [PERSON] сплатила податок на доходи фізичних осіб в розмірі 6329,50 грн. (5% від суми договору дарування). Крім цього, [PERSON] сплатила за державну реєстрацію переходу права власності, заповнення штампу в будинковій книзі, виготовлення технічного паспорта, що підтверджується квитанціями №3ФІ/48247-3, №3ФІ/27107-7, №2ЛІ/30464-1. Також, [PERSON] проводила сплату визначеного їй податкового зобовязання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015р., що підтверджується квитанціями №№ 122, 123, 124, 125 від 12.08.2016р. Свідок [PERSON] суду пояснила, що про договір дарування їй стало відомо в кінці серпня 2016р. [PERSON] показала документи, серед яких був цей договір. В конторі нотаріуса [PERSON] Сказала, що нотаріус приходила до них додому. Ще в 2013р. їм були відомі наміри тітки укласти договір довічного утримання з [PERSON] [PERSON] погано бачить протягом останніх 8 років. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON], за життя чоловіка, говорила, що записала хату на [PERSON], а та буде ними опікуватися. Він допомагає [PERSON] по господарству і оплачує комунальні послуги. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона познайомилася з позивачем в 2012р. Ганна гарно говорила про своїх сусідів, розповідала про приватизацію земельної ділянки. Про договір дарування стало відомо влітку 2016р. зі слів позивача. Свідок [PERSON] суду пояснила, що чоловік позивача говорив, що має намір подарувати свою частину квартири [PERSON], бо вони хороші люди. [PERSON] про дарування не говорила. Вони всі були в хороших стосунках. [PERSON] допомагали Павлій по господарству. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в 2012р. їй дочка розповіла про бажання їхніх сусідів Павлій подарувати їм квартиру. І [PERSON] також говорив один раз про бажання подарувати квартиру, оскільки в них немає дітей, і розповідав про те, що готуються документи. Після дарування дочка залишилась проживати у свої квартирі, а позивач у своїй. Свідок [PERSON] суду пояснила, що сторони жили дружно. Позивач говорила їй, що вона радилась з чоловіком і можливо подарують квартиру відповідачу, бо вона їм допомагає. Потім сказала, що вони спокійні, бо подарували і зможуть спокійно доживати. Після смерті чоловіка відносини погіршилися. Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина 4 ст. 202 ЦК України передбачає, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно з ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст. 722 ЦК України). За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). За змістом ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом). Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.5 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного [PERSON] України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, суд враховує наступні правові висновки Верховного [PERSON] України. На засіданні Судової палати у цивільних справах 29 жовтня 2014 року при розгляді справи №6-152цс14 ВСУ зробив правовий висновок, згідно якого для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. На засіданні Судової палати у цивільних справах 16 листопада 2016 року при розгляді справи №6-2469цс16 ВСУ зробив правовий висновок, за змістом якого Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. На засіданні Судової палати у цивільних справах 16 березня 2016 року при розгляді справи №6-93цс16 ВСУ зробив правовий висновок, згідно з яким якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Як розяснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Як розяснив Пленум Верховного суду України в п. 26 постанови №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що квартири [ADDRESS] з 30.01.1996р. належала на праві спільної часткової власності в рівних долях позивачу [PERSON] та її чоловікові [PERSON] 24.11.2012р. приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчений договір дарування відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] подарували вказану квартиру [PERSON] Проаналізувавши доводи сторони відповідача щодо застосування до спору позовної давності та докази на їх підтвердження, суд приходить до висновку, що причини пропущення позивачем строку позовної давності є поважними з огляду на похилий вік позивача, яка веде малорухливий спосіб життя (на час вчинення спірного правочину дані обставини мали місце, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні), а також її помилкову переконаність у природі вчиненого правочину, тому, зважаючи на положення ст. 267 ЦК України, строк позовної давності підлягає поновленню. Суд не погоджується з позицією сторони позивача про вчинення позивачем правочину під впливом обману та тяжкої обставини, оскільки на підтвердження цих доводів суду не надано жодного належного та допустимого доказу і такі обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Покликання сторони позивача на вік [PERSON] як на тяжку обставину суд вважає необґрунтованим, оскільки вік особи за своїм змістом і характером не підпадає під ознаки, наведені в п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», які характеризують саме тяжкі обставини. Також, суд не бере до уваги договір, написаний від руки, який, зі слів позивача, складений її чоловіком, із якого вбачається саме той зміст, який вони вкладали в укладений з відповідачем правочин, оскільки з долученого до матеріалів справи оригіналу вказаного договору не вбачається, ким саме і коли такий складено. Разом з тим, суд вважає доводи сторони позивача щодо вчинення правочину під впливом помилки підставними і такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні виходячи з наступного. Укладаючи договір дарування, позивач помилялася щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, так як неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання передаючи належну їй частину квартиру відповідачу. Даний факт підтверджується поясненнями позивача та її представника, показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], з яких вбачається, що [PERSON] не висловлювала думки щодо дарування своєї частки квартири відповідачу, після укладення правочину позивач самостійно продовжувала оплачувати комунальні послуги, уклала договір щодо надання послуг телекомунікацій. Про наявність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання) також свідчить: вік позивача; наявність у неї спірного житла як єдиного і укладенням даного правочину позивач позабавляла себе права власності не це житло, залишаючись, фактично, на вулиці; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування від 24 листопада 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №5692, в частині дарування дарувальником [PERSON] обдарованій [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS], а також скасування реєстрації права власності [PERSON] на цю частину квартири такими, що підлягають до задоволення. В той же час, суду не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б, у своїй сукупності, ставили під сумнів вільність волевиявлення чоловіка позивача при укладенні ним вищевказаного договору дарування та вчинення ним даного правочину під впливом помилки. [PERSON] за життя не ставив питання про визнання оспорюваного договору недійсним, позивач не вправі ставити під сумнів його волевиявлення, тому в цій частині суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними і такі задоволенню не підлягають. Зважаючи на положення ст. 217 ЦК України, суд приходить до переконання, що визнання недійсності окремої частини правочину (договору дарування від 24 листопада 2012 року в частині дарування дарувальником [PERSON] обдарованій [PERSON] 1/2 частини квартири) не має наслідком недійсність іншої його частини, а саме дарування дарувальником [PERSON] обдарованій [PERSON] 1/2 частини квартири, тому відсутні підстави для визнання договору дарування від 24 листопада 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №5692, недійсним вцілому. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати, а саме витрати на вчинення дій, необхідних для розгляду справи (забезпечення позову) в розмірі 275,60 грн. підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, а несплачений судовий збір підлягає стягнення з відповідача в дохід держави відповідно до вимог ст.88 ЦПК України у розмірі ставки, встановленої ЗУ «Про судовий збір» на час звернення з даним позовом до суду.

Outcome: approved