Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про відновлення межі земельної ділянки, в якому просила постановити рішення, яким відновити в натурі межу належної їй земельної ділянки по вул. Польова, 6-а в с. Олександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області у відповідності з Державним актом про право власності на цю земельну ділянку. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 31 березня 2000 року вона придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 800 кв.м., розміщену на території [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у с. Олександрівка по вул. Червоноселищна, 106, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства. 04 квітня 2000 року їй було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 19 від 19 березня 2014 року належній їй земельній ділянці присвоєно адресу: село Олександрівка, вулиця Польова, 6-а. Однак коли у 2014 року вона звернулася до державного кадастрового реєстратора Держземагентства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, виявилося, що [PERSON] розширив кордони своєї земельної ділянки за рахунок її земельної ділянки у розмірі два погонні метри. Площа її земельної ділянки з земельною ділянкою [PERSON] співпадає у перетині на 2,6345%. Це сталося тому, що при виготовленні технічної документації на свою земельну ділянку [PERSON] межі з нею не погоджував, а її підпис, який там є, їй не належить. 12 травня 2014 року вона звернулася до сільського голови [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району [PERSON] із заявою про встановлення меж земельної ділянки по вул. Польова, 6-а. Однак актом обстеження земельної ділянки констатовано неможливість встановлення меж земельних ділянок її, [PERSON] та [PERSON] Так, Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду від 22 червня 2015 року залишено без змін, було відмовлено у задоволенні її позовних вимог до [PERSON], [PERSON] сільської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на тій підставі, що наявна технічна помилка у висновках геодезиста, що можливо виправити тільки шляхом відновлення меж земельної ділянки у порядку, передбаченому Законом України «Про державний земельний кадастр», Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», та рекомендовано звернутися до інженера-геодезиста, щоб останній виконав роботу з відновлення межі її земельної ділянки. Однак, звернувшись до інженера-геодезиста [PERSON], отримала відповідь за підписом [PERSON] сільського голови про те, що під час приїзду інженера-геодезиста вона не запросила представників [PERSON] сільської ради. Оскільки розгляд її звернення до [PERSON] сільської ради з питання відновлення межі її земельної ділянки не приніс позитивного результату, вона звернулася за судовим захистом порушеного права. Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх, посилаючись на обставини зазначені в позові. Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без їх участі (а.с.44-45). Представник третьої особи Управління Держгеокадастру України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області у судове засідання не зявився. Вислухавши пояснення представників сторін, свідка [PERSON], повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 91, 96, 103 ЗК України, власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного. Згідно ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Згідно з ст. ст. 143, 146, 149 ЗК України вилучення (викуп) та припинення права користування або права власності на земельну ділянку чи її частину за відсутності на це згоди землекористувача або власника може здійснюватись виключно в судовому порядку. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 березня 2000 року [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку загальною площею 800 кв.м., яка розташована за адресою: с. Олександрівка по вул. Червоноселищна, 106 в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства (а.с.20). 04 квітня 2000 року [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Дн 042580, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 845 [PERSON] сільської ради народних депутатів (а.с.19). Земельна ділянка [PERSON] межує з земельною ділянкою по вул. Червоноселищна , 104 с. Олександрівка загальною площею 0,1290 га, яка перебуває у власності [PERSON] згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП Дн № 15855 від 09 липня 1997 року, кадастровий номер 1221481000:02:002:0067. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 19 від 19 березня 2014 року належній позивачці земельній ділянці площею 0,080 га присвоєно адресу: село Олександрівка, вулиця Польова, 6-а (а.с.17). В 2014 році [PERSON] звернулася до державного кадастрового реєстратора Держземагентства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області з питанням щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, і в процесі підготовки технічної документації виявилося, що земельна ділянка [PERSON] перетинається з земельною ділянкою [PERSON] Згідно рішення реєстратора № РВ-1200134212014 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 10 липня 2014 року, площа земельної ділянки [PERSON] з земельною ділянкою [PERSON] співпадає у перетині на 2,6345% (а.с.16). Земельна ділянка площею 0,129 га, що розташована за адресою с. Олександрівка, вул. Червоноселищна, 104 належить [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 21 травня 1997 року. На момент передачі відповідачу земельної ділянки у власність, суміжна земельна ділянка по вул. Червоноселищна, №106 в с. Олександрівка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 27 червня 1997 року. В порядку, передбаченому чинним законодавством, Інститутом Землеустрою Української академії аграрних наук було складено землевпорядну справу по наданню земельної ділянки у приватну власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території с. Олександрівка по вул. Червоноселищна, 104 [PERSON] сільської Ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Складовою частиною даної документації із землеустрою є [PERSON] встановлення меж земельної ділянки складений 20 червня 1997 року, який підписано суміжним землевласником, якому належало право на суміжну земельну ділянку, а саме на той час [PERSON]. Тобто на момент передачі земельної ділянки [PERSON], межі земельної ділянки були належним чином встановлені та погоджені землевласниками, що в свою чергу свідчить про дотримання вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Як свідчить ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних справ та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.\~\~Однак, позовні вимоги не можуть будуватись на доводах і міркуваннях. Зі змісту позовної заяви вбачається, що площа земельної ділянки [PERSON] із земельною ділянкою [PERSON] співпадає у перетині на 2,6345%, внаслідок того, що при виготовленні технічної документації на свою земельну ділянку [PERSON] її межі, як того вимагає законодавство з [PERSON] не погоджував, а підпис позивачки їй не належить. Однак, дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що порушення прав або інтересів позивачки відсутні, у звязку з тим, що попереднім власником земельної ділянки (яка наразі придбана та належить позивачці) та [PERSON] було належним чином погоджено межі земельних ділянок, що унеможливлює та спростовує усі пояснення сторони позивача та доводи зазначені у позовній заяві. За нормами ст. 10, 11 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Однак, в даному випадку, подана позовна заява побудована виключно на доводах, які не підтверджено будь-якими доказами. На момент придбання [PERSON] земельної ділянки, відповідно до [PERSON] по право приватної власності на землю, виданому на імя [PERSON] при описі меж було зазначено співвласника [PERSON] Також при отриманні позивачем державного акту на право приватної власності на землю, виданого 04 травня 2000 року на імя [PERSON] в розділі опису меж також зазначено, що власником суміжної земельної ділянки (від В до Г) є [PERSON] Встановлено, що межі земельної ділянки [PERSON] з моменту оформлення земельної документації та передачі земельної ділянки [PERSON] жодного разу не було змінено, а відтак, [PERSON] при укладенні договору та отриманні права власності на земельну ділянку була обізнана з її межами та з 2000 року визнавала дані межі. Спір між сторонами у даній справі виник внаслідок технічної помилки у роботі геодезиста, перетинання спірних земельних ділянок не є фактичним. Така технічна помилка виправляється шляхом відновлення меж земельної ділянки у порядку, передбаченому Законом України «Про державний земельний кадастр», Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Так, відповідно до Рішення №РВ-1200134212014 від 10.07.2014 року, виданого [PERSON]Ф державним кадастровим реєстратором прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, з підстав невідповідності поданих документів вимогам, установленим Законом України «Про Державний земельний кадастр» і Порядку ведення Державного земельного кадастру, а саме технічна документація має бути заповнена належним чином, а саме межі земельної ділянки повинні бути погоджені з суміжним землекористувачем. Означене рішення свідчить саме про те, що позивачкою при складенні технічної документації було допущено порушення законодавства про землеустрій при складенні відповідної технічної документації та не погодження межі земельної ділянки, внесені до Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, в частині погодження даних меж з суміжними землевласниками. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене, вбачається що відповідачі жодним чином не порушують права або законні інтереси позивачки, якою не надано будь-яких доказів, які б підтверджували викладені у позовній заяві факти, натомість докази, наявні у матеріалах справи спростовують посилання, подані [PERSON] та викладені у позовній заяві. Крім того, про визначення певної межі між суміжними земельними ділянками, [PERSON] обізнана більш ніж 10 років. Отже, в результаті дослідження у судовому засіданні документації, вислухавши сторони, суд прийшов до висновку, що [PERSON] вибрала невірний спосіб захисту своїх майнових прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду справи, позивачкою не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України, на підтвердження того, яким чином відповідачі порушують її права як власника суміжної земельної ділянки, а визнання встановлених меж земельних ділянок на протязі більш ніж 10 років свідчить про безпідставність позовних вимог є підставою для залишення позовної заяви без задоволення. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачкою судові витрати згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed