Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому зазначав, що його дружиною була [PERSON], [INFO]. Шлюб між ними було укладено 27 вересня 1991 року. За життя [PERSON] мала на праві приватної власності таке майно: 1) житловий будинок № 430 по вул. Кірова в с. Дніпровка, яким вона володіла на підставі свідоцтва № 616 про право власності на житловий будинок від 21.11.2001 року; 2) земельну ділянку площею 0,44 га, розташованої по вул. Кірова, 430 в с. Дніпровка на підставі державного акту серії ЗП від 25.12.1994 року; 3) земельну ділянку (пай) площею 3,48 га. 02 березня 2005 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла своєму чоловікові [PERSON] 08 травня 2010 року [PERSON] померла. У спадкодавиці ще був спадкоємець її син від першого шлюбу [PERSON] Вона його позбавила спадкування тим, що все своє майно вона заповіла своєму чоловікові, але син є інвалідом другої групи і має право на обовязкову частку в спадщині, яка складається з половини частки, яка б припадала йому при спадкуванні за законом. Так як взагалі у [PERSON] було лише два спадкоємці за законом: це позивач (як її чоловік) та [PERSON] (її син), вони обидва належать до спадкоємців за законом першої черги спадкування. Позивач вказує, що 15 жовтня 2010 року він звернувся із заявою про прийняття спадщини вчасно, було відкрито спадкову справу. Але [PERSON] заперечував проти того, що будинок належав тільки його матері, подав позовну заяву до суду, де зазначав, що будинок був придбаний на підставі договору його батьком [PERSON] Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду 24 червня 2016 року залишено без задоволення позов [PERSON] Після закінчення судових процесів [PERSON] знову звернувся до державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті своєї дружини [PERSON] 16 лютого 2018 року державним нотаріусом винесено постанову № 101/01-32 про відмову у вчиненні нотаріальної дії на підставі того, що в заповіті не вказано час його посвідчення (години та хвилини), заповіт складений російською мовою, що не відповідало загальним вимогам до форми заповіту, передбачених ст. 1247 ЦК України. Тому, просив суд визнати за ним право власності на 3/4 (три четвертих частки) майна: 1) житлового будинку та земельної ділянки площею 0,3902 га № 430 по вул. Кірова в с. Дніпровка; 2) земельної ділянки (паю) площею 3,4801 га, розташованої на землях Дніпровської сільської ради. Ухвалою суду від 26.04.2018 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 10.05.2018 р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON], в якому зазначив, що його батьками були [PERSON] та [PERSON], у шлюбі вони не перебували. У власності батька перебував будинок № 420 по вул.. Кірова в с. Дніпровка, який придбано ним згідно договору купівлі-продажу від 20.04.1977 р. Не зважаючи на наявність договору купівлі-продажу Дніпровської сільської ради № 22 від 11.09.1979 р. мати будинок та земельну ділянку оформила на себе. Він є спадкоємцем, оскільки є інвалідом другої групи. Вважає відмову нотаріуса [PERSON], яка винесла постанову № 101/01-32 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, обґрунтованою, а заповіт - недійсним. Просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Ухвалою суду від 17.05.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, суду підтвердили свої доводи, зазначені в позові. Відповідач та його представник позов не визнав, вважають заповіт недійсний, висловили думку, щоб позивач передав йому як частку його спадщини земельний пай, а собі залишив будинок і ділянку біля нього. Представник третьої особи до суду не зявився, надіслав суду листа з проханням справу розглядати без її участі. Заперечень проти позовних вимог ним не надано. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до висновку про необхідність позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що спір про недійсність заповіту, який дає право [PERSON] на спадкування за заповітом, вже вирішувався в судах всіх інстанцій, що підтверджується матеріалами справи: рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 червня 2016 року, яким залишено без задоволення позов [PERSON] до [PERSON], Дніпровської сільської ради про визнання заповіту недійсним, визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними, визнання свідоцтв про право власності недійсними, визнання права власності, за участі третіх осіб: Василівської держнотконтори, відділу Держземагенства у м. Енергодар, реєстраційної служби Камянсько-Дніпровської РДА Запорізької області (а.с. 26-27). Зазначене рішення залишилося в силі після його перегляду в суді апеляційної інстанції, апеляцію [PERSON] було задоволено частково рішення змінено лише в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. На підтвердження цієї обставини позивачем додано копію рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20.12.2016 року (Є.Ун. № 318/2370/15, провадження № 22-ц/778/3679/16), а.с. 28-33. У відкритті касаційного провадження по цій справі було відмовлено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2017 року (а.с. 34-35). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно до ч. 5 цієї статті обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. \~ \~ \~ \~[PERSON] та його представник в судовому засіданні не спростували обставини, що встановлені судовими рішеннями. Вони вважають, що вказані рішення є законними, тому вже вирішено питання щодо спадкового майна. Але відмова нотаріальної контори не дає можливості [PERSON] оформити свої права на спадкове майно, тому вимушені були звернутись до суду. \~ \~ \~ \~Невизнання відповідачем дійсним заповіту, щодо якого вже було винесено судові рішення в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, які набрали чинності, суд розцінює як його особисті переконання та непогодження з судовими рішеннями. Ці питання судами вже розглянуті та прийняті відповідні рішення, що набрали законної сили. Згідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення,\~що набрали\~законної сили,\~обовязкові для\~всіх органів\~державної влади\~і органів\~місцевого самоврядування,\~підприємств,\~установ,\~організацій,\~посадових чи\~службових осіб\~та громадян\~і підлягають\~виконанню на\~всій території\~України,\~а у\~випадках,\~встановлених міжнародними\~договорами,\~згода на\~обовязковість яких\~надана Верховною\~Радою України,\~-\~і за\~її межами. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи видно, що [PERSON] при житті володіла таким майном: 1) житловим будинком № 430 по вул. Кірова в с. Дніпровка, яким вона володіла на підставі свідоцтва № 616 про право власності на житловий будинок від 21.11.2001 року (а.с. 7); 2) земельною ділянкою площею 0,44 га, розташованої по вул. Кірова, 430 в с. Дніпровка на підставі державного акту серії ЗП від 25.12.1994 року; 3) земельною ділянкою (паєм) площею 3,48 га, яким вона володіла на підставі державного акту серії ІІІ-ЗП № 042931 від 25.10.2004 року (а.с. 10). 02 березня 2005 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла мені, її чоловікові [PERSON], який посвідчений секретарем Дніпровської сільської ради за р. 42 (а.с. 25). 08 травня 2010 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖС № 178944, виданого повторно 10.08.2010 року (а.с. 24). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1235 ЦК України зазначає, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність. Діти (внуки) цієї особи мають право на спадкування на загальних підставах. Стаття 1236 ЦК України встановлюється право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. В силу ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Таким чином, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, тому підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved