Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Вінницька районна державна адміністрація Вінницької області звернулось в суд з позовом до управління Держземагенства України у Вінницькому районі Вінницької області, за участю третьої особи на стороні позивача Вінницької міської ради про стягнення заподіяної шкоди. Позов мотивовано тим, що розпорядженням голови Вінницької районної державної адміністрації від 06.09.2006 року №1407 «Про затвердження технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадянину [PERSON] для гаражного будівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту», [PERSON] було передано у власність земельну ділянку для індивідуального гаражного будівництва площею 0,0026га на території Якушинецької сільської ради за межами населеного пункту. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2012 року по справі №212/11176/2012 було позов ВМР задоволено, скасовано розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 06.09.2006 року №1407, яким було передано у власність [PERSON] земельну ділянку для індивідуального гаражного будівництва площею 0,0026га на території Якушинецької сільської ради за межами населеного пункту. 20.09.2013року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області стягнуто з Вінницької районної державної адміністрації на користь [PERSON] спричинену майнову шкоду в розмірі 70 232грн. моральну шкоду в розмірі 2 000грн. та суму судового збору в розмірі 722,32грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2013 року залишено без змін. Однак земельна ділянка, яка перебувала у безстроковому користуванні Управління капітального будівництва Вінницького міськвиконкому, була надана [PERSON] не з вини районної державної адміністрації. Відповідно до вимог земельного законодавства, чинного на момент передачі [PERSON] земельної ділянки, районна державна адміністрація була уповноважена розглядати проект відведення та приймати рішення про передачу земельної ділянки у власність. Проект відведення земельної ділянки повинен був погоджуватися з органом по земельних ресурсах. Розпорядженням голови районної адміністрації №1407 від 06.09.2006 року було затверджено технічну документацію по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] В якій наявний висновок Вінницького районного відділу земельних ресурсів №04-1910 від 14.08.2006 року, де зазначено, що відділ земельних ресурсів Вінницького району не виявив інформацію про наявні спеціальні обмеження на використання земельної ділянки. Однак, як виявилося пізніше, вказана земельна ділянка на той час перебувала в безстроковому користуванні Управління капітального будівництва Вінницького міськвиконкому відповідно до державного акту на право постійного користування землею виданого у 1985 році виконавчим комітетом Вінницької районної Ради народних депутатів, про що Вінницький районний відділ земельних ресурсів у своєму висновку не зазначив, чим безпосередньо порушив інтереси Департаменту капітального будівництва Вінницької міської ради, як правонаступника. Вважають, що шкоду [PERSON] фактично було завдано у зв'язку з наданням Вінницьким районним відділом земельних ресурсів помилкового висновку. Просять стягнути з управління Держземаганства України у Вінницькому районі Вінницької області на рахунок Вінницької районної державної адміністрації кошти в сумі 70232,32грн. матеріальної шкоди та 2000грн. моральної шкоди для задоволення вимог [PERSON] щодо відшкодування йому майнової та моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області №1407 від 06.09.2006 року Про затвердження технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадянину [PERSON] для гаражного будівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0026га для ведення гаражного будівництва з видачею державного акта на право власності на землю на території Якушинецької сільської ради за межами населеного пункту (а.с.6). Згідно висновку Вінницького районного відділу земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах від 14.08.2006року відділ земельних ресурсів Вінницького району не виявив інформацію про наявні спеціальні обмеження на користування [PERSON] земельної ділянки площею 0,0025га на території Якушинецької сільської ради (а.с.7). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2012 року визнано протиправним та скасовано розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області від 06.09.2006 року №1407 яким [PERSON] передано у власність земельну ділянку для індивідуального гаражного будівництва площею 0,0026га. Постановою суду від 12.12.2012 року встановлено, що Вінницькою районною державною адміністрацією не доведено правомірність своїх розпоряджень щодо передачі земельних ділянок у власність [PERSON], доказів надання згоди на вилучення земельних ділянок для передачі у власність іншим особам не надано, а тому суд дійшов висновку про протиправність їх передачі у власність громадянам Вінницькою районною державною адміністрацією, так як ними не було дотримано пункту 12 Перехідних положень ЗК України. Позивачем постанова не оскаржувалась, тобто позивач визнав свою винну. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. На підставі рішення Вінницького міського суду вінницької області від 20.09.2013року стягнуто з Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області за рахунок державного бюджету на користь [PERSON] спричинену майнову шкоду в розмірі 70232гривені та моральну шкоду в розмірі 2000гривень (а.с.9-11). Згідно з рішення апеляційного суду Вінницької області від 04.02.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2013 року в частині задоволення позовних вимог скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області про відшкодування майнової шкоди в розмірі 70232грн. відмовлено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2013 року в частині стягнення моральної шкоди змінено. Стягнуто з Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області за рахунок державного бюджету на користь [PERSON] 3000грн. моральної шкоди (а.с.12-18). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2014 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 04.02.2014року скасовано, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2013 року залишено в силі (а.с.19-23). Згідно ч. 1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується, факт заподіяння шкоди повинен довести позивач. Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як встановлено в судовому засіданні рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2013 року Вінницькою районною державною адміністрацією не виконано, не сплачено матеріальної та моральної шкоди [PERSON], тобто позивачем збитки понесені не були. Крім того, позивачем не було вказано норми матеріального права, якими обґрунтовуються позовні вимоги та з яких підстав відповідач має відшкодувати моральну та матеріальну шкоду позивачу. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо стягнення з відповідача коштів для відшкодування [PERSON] майнової та моральної шкоди, тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України, та враховуючи, що ухвалою суду від 23.03.2015 року відстрочено сплату судового збору на строк до ухвалення судового рішення, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 722,32гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved