Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

В квітні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила Договір дарування від 31 січня 1995 року на 141/400 частини домоволодіння [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що рішенням суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська від 03 липня 1978 року був розділ домоволодіння [ADDRESS]. У вищевказаному домоволодінні розташовані два житлових будинки А-1 та Б-1. За рішенням суду від 03 липня 1978 року будинок Б-1 було виділено родині Заривняк нині [PERSON], а будинок А-1 було виділено [PERSON] та [PERSON]. Суд зобов'язав [PERSON] у будинку А-1 закрити чотири дверні отвори , а [PERSON] суд зобов'язав сплатити гроші в сумі 574 рубля за майно [PERSON], для розділу будинку А-1 на дві квартири. Рішення суду від 03 липня 1978 року набрало законну силу. Позивачка звернулась до [PERSON] про виконання суду, коли був судовий виконавець, [PERSON] відповіла «коли зберу гроші». Позивачка добровільно виконала рішення суду від 03 липня 1978 року, у будинку А-1 закрила чотири дверні отвори і будинок А-1 став мати дві квартири: номери один та один - А, що підтверджується технічним паспортом від 07 грудня 1978 року. [PERSON] померла у серпні 2005 року. Рішення суду від 03 липня 1978 року [PERSON] не виконана, тобто не купила майно на суму 574 рубля і у [PERSON] не наступило правової підстави у володінні своєю часткою у будинку А-1. В жовтні 2007 року позивачка звернулась до Красногвардійського суду з позовом про звільнення її майна у будинку А-1. Вимоги поставила [PERSON], дочці [PERSON] На її позов [PERSON] подала заперечення від 01 березня 2010 року, у яких не вказано і не додано документ про виконання рішення суду від 03.07.1978 року. У запереченні також вказано та додано договір дарування № 3-123 від 31 січня 1995 року, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] 141/400 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконкомом Красногвардійської райради від 17.12.1987 року. Це свідоцтво є оманним тому, що [PERSON] не надала виконкому документ про купівлю майна у будинку А-1. До суду [PERSON] не зверталась. У запереченні від 01.03.2010 року не вказано и не додано рішення суду про визнання за [PERSON] права у будинку А-1 домоволодіння № 16 по вул. Меренкова в м. Дніпропетровськ. Позивачка в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, посилалася на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки та просила відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказувала на рішення суду, якими були врегульовані відносини між власниками спірного домоволодіння та вказала, що позивачці було відомо про спірний договір, але до теперішнього часу вона його не оскаржувала до суду, тому вона пропустила строк звернення до суду з даним позовом. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] отримала частину домоволодіння 1-А у розмірі 141/400 частини по [ADDRESS] від [PERSON] згідно Договору дарування від 31 січня 1995 року. Крім цього, на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2005 року позивачці [PERSON] належить 18/100 домоволодіння [ADDRESS], [PERSON] належить 70/100 домоволодіння [ADDRESS], відповідачці [PERSON] належить 12/100 домоволодіння [ADDRESS]. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 599,0 кв.м. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2002 року між трьома співвласниками: [PERSON], [PERSON] і [PERSON] визначений порядок користування земельною ділянкою і визначені земельна ділянка спільного користування. Рішення набрало законної сили. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2006 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні домоволодіння, де позивачка просила зобов'язати відповідачку зменшити розмір ганку до 1,27 кв.м та усунути межові огорожі, у задоволенні позову відмовлено. Рішення набрало чинності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, вищевказані обставини встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили. Тому, доказуванню вищевказані обставини не підлягають. Крім того, стороною спірного Договору дарування від 31.01.1995 року є [PERSON]. Сторони в судовому засіданні повідомили суд, що [PERSON] померла в 2005 році. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, сторони в судовому засіданні не заперечували факту смерті [PERSON] в 2005 році. Тому, доказуванню вищевказані обставини не підлягають. Позивачка вважає, що вищевказаний Договір дарування від 31.01.1995 року не відповідає вимогам ч. 4 ст. 722 ЦК України, у зв'язку з чим його необхідно визнати недійсним. Відповідачка в судовому засіданні просила відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог, оскільки нею пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами. Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачка в судовому засіданні повідомила, що їй було відомо про спірний договір з 2010 року, коли Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська розглядалася справа за позовом [PERSON] до [PERSON], Виконавчого комітету Красногвардійської у місті Дніпропетровську ради, треті особи: [PERSON], ВАТ «Дніпрогаз» про усунення перешкод у користуванні приватною власністю. Таким чином, позивачка з 2010 року знала про існування спірного Договору дарування від 31.01.1995 року, проте, до суду вона звернулася лише в квітні 2014 року. Тобто, через чотири роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Судом не було встановлено поважних причин пропущення позовної давності позивачкою для оспорювання спірного Договору дарування від 31.01.1995 року, у зв'язку з чим судом не вбачається обставин для задоволення даного позову. Крім того, відповідно до п. п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК (в редакції 2003 року), цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення зазначеного кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. При цьому, позивачка як на підставу своїх позовних вимог посилається на ч. 4 ст. 722 ЦК України, хоча спірний договір був укладений 31.01.1995 року, під час дії ЦК Української ССР (чинного на той час). Крім того, в своїх поясненнях позивачка посилалася на те, що нотаріуса, який посвідчив спірний договір, ввели в оману. При цьому, позивачка не зазначила статті ЦК України, якими регулюються дані правовідносини, оскільки суд згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України - розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Але позивачкою не було надано суду належних доказів того, що нотаріуса, який посвідчив спірний договір, ввели в оману. Крім того, позивачка, оспорює договір дарування, по якому не є стороною. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed