Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати іпотечний договір № 5718 від 18.08.2015 року, укладений між [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) в забезпечення виконання умов договору позики грошових коштів № 5717 від 18.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною - недійсним та застосувати наслідки його недійсності; скасувати заборону на відчуження квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], накладену при посвідченні договору іпотеки № 5718 від 18.08.2015 року; виключити з Єдиного державного реєстру обтяжень запис за № 10847623, що був внесений на підставі іпотечного договору № 5718 від 18.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною; виключити з Державного реєстру іпотек запис № 10847324 про іпотеку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що був зареєстрований 18.08.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною на підставі договору іпотеки № 5718 від 18.08.2015 року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 18 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір іпотеки за № 5718, посвідчений приватним нотаріусом Рябих Веронікою Михайлівною (номер запису про іпотеку 10847324 в державному реєстрі іпотек). Предметом іпотеки була квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 53713571 від 22.02.2016 року. Проте, для передачі майна в іпотеку, а саме вказаної квартири слід бути власником цього майна. Але, в даному випадку, [PERSON], яка за договором іпотеки № 5718 від 18.08.2015 року є іпокодавцем квартири, станом на 18 серпня 2015 року не була та не є її законним власником, що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року по цивільній справі № 204/6310/15-ц. Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, іпотекодавець [PERSON] не була законним власником об'єкту нерухомого майна, яке передавали в іпотеку. Зокрема, зазначеним рішенням суду, серед іншого, було скасовано державну реєстрацію права власності на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] вказану квартиру і передано її у володіння [PERSON]. Відтак, Іпотечний договір № 5718 від 18.08.2015 року суперечать вимогам чинного законодавства, та відповідно він є нікчемним. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, а в судових дебатах визнав позовні вимоги позивача. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надала суду заяву, в якій просила відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі та розглянути справу без її участі. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні було встановлено, що 18 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 5718. Згідно вказаного договору, [PERSON] передала [PERSON] в забезпечення виконання умов договору позики грошових коштів № 5717 від 18.08.2015 року, квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.85-86). На підставі вищевказаного договору, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було накладено заборону на відчуження квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 53713571 від 22.02.2016 року (а.с.9). Також, судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS], була передана [PERSON] в іпотеку, як власником, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 255. В свою чергу, договір купівлі-продажу квартири від 16.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 255, був укладений між [PERSON] та [PERSON] який був власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2015 року, укладеного між ним та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою Ольгою Михайлівною. Разом з тим, заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року по цивільній справі № 204/6310/15-ц, яке залишено без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року, серед іншого було: визнано договір купівлі-продажу від 23 травня 2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою Ольгою Михайлівною, зареєстрованого за № 1427, рішення про державну реєстрацію індексний номер № 21526768 від 23.05.2015 року - недійсним; скасувано державну реєстрацію права власності на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS], рішення про державну реєстрацію індексний номер № 22914056 від 16.07.2015 року; та витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передано зазначене нерухоме майно у володіння [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки вони встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року по цивільній справі № 204/6310/15-ц, яке залишено без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року. З урахуванням вищевказаного, судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки іпотекодавець [PERSON] не була законним власником об'єкту нерухомого майна, яке передала в іпотеку. Тому, позивач просив визнати іпотечний договір № 5718 від 18.08.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання умов договору позики грошових коштів № 5717 від 18.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною - недійсним та застосувати наслідки його недійсності. Як роз'яснив п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тому, суд вважає правомірним звернення позивача до суду з даним позовом. Так, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Приписами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON] законних прав та підстав для укладення спірного іпотечного договору, оскільки остання не була власником вказаного майна, не мала необхідного обсягу прав та обов'язків щодо розпорядження квартирою [ADDRESS], а тому іпотечний договір № 5718 від 18.08.2015 року, укладений між [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) в забезпечення виконання умов договору позики грошових коштів № 5717 від 18.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною, підлягає визнанню недійсним При розгляді даної справи в частині вимог про визнання угоди недійсною суд виходить з того, що дія п. 1 ч. 1 ст. 203 ЦК України, (відповідно до якої - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам), цієї норми поширюється на угоди, укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушуючою основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону державної або приватної власності з корисливою метою. Оскільки суд вважає, що зазначена угода підлягає визнанню недійсною, необхідно також зазначити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети. Так, укладення цієї угоди було спрямоване на використання всупереч закону приватної власності [PERSON], з корисливою метою, тобто вказана угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, яка порушує основні принципи існуючого суспільного ладу, його моральні засади. Як роз'яснив п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним визнати іпотечний договір № 5718 від 18.08.2015 року, укладений між [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) в забезпечення виконання умов договору позики грошових коштів № 5717 від 18.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною - недійсним та застосувати наслідки його недійсності; скасувати заборону на відчуження квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], накладену при посвідченні договору іпотеки № 5718 від 18.08.2015 року; виключити з Єдиного державного реєстру обтяжень запис за № 10847623, що був внесений на підставі іпотечного договору № 5718 від 18.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною; виключити з Державного реєстру іпотек запис № 10847324 про іпотеку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що був зареєстрований 18.08.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих Веронікою Михайлівною на підставі договору іпотеки № 5718 від 18.08.2015 року. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає необхідним стягнути в рівних частинах з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., тобто по 275 грн. 60 коп. з кожної з них відповідно (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного та

Outcome: approved