Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

В квітні 2016р. позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1, 2) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 73-77): стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3649,88 дол. США, а також понесені судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 4689,84 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач порушив умови договору № 5218574717614581 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 15 серпня 2005р. (далі по тексту - кредитний договір), не повернув отриманий кредит своєчасно, не сплачував кошти (відсотки) за користування ним. В зв`язку із порушенням умов договору, відповідач повинен сплатити: заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3649,88 дол. США. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2016р. відкрито провадження по справі. 26 березня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивач не врахував, що за рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 червня 2013р. № 2-861/12, були змінені строки виконання зобов`язання, а також відповідач вважає, що позивачем пропущені строки позовної давності. 12 червня 2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем нараховані відсотки вже після ухвалення рішення апеляційної інстанції, і кредитні правовідносини тривають між сторонами. 26 листопада 2018р. в судовому засіданні відповідачем було подано пояснення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначав, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач не враховує правові позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц, та після зміни строку виконання зобов`язання за кредитним договором, позивач мав право на застосування положень ст. 625 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, та заяві про уточнення позовних вимог, відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Відповідач проти позову заперечив, просив суд залишити позов без задоволення, з підстав наведених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 15 серпня 2005р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок і видав платіжну картку типу: ЕС/МС PLATINUM, вид: особиста міжнародна валюта картрахунку: долар, кредитний ліміт: 0,00 дол. США. 15 серпня 2005р. між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої було встановлено, що відповідачу було надано платіжну картку типу: ЕС/МС PLATINUM; вид - кредитна; термін дії - 1 рік; валюта картрахунка - дол. США; кредитний ліміт - у сумі 5000,0 дол. США. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3649,88 дол. США. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 червня 2013р. у справі № 2-861/12, провадження № 22-ц/780/2087/13, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2012р. змінено в частині стягнення розміру заборгованості за кредитом. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 5218574717614581 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 15 серпня 2005р. в сумі 54403,01 грн. та судовий збір - 544,03 грн. Зазначеним рішенням апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до договору №5218574717614581 та додаткової угоди №1 до договору №5218574717614581 від 15 серпня 2005р. про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти відповідачеві встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000,00 доларів США. Банком, умови кредитного договору були виконані належним чином, відповідачеві був наданий кредит в розмірі, визначеному умовами договору. Разом з тим, у договорі №5218574717614581 про відкриття картрахунку та додатковій угоді №1 від 15 серпня 2005 року не зазначено базову процентну ставку по кредитному ліміту. В судовому засіданні представник позивача, згідно наданого стороною розрахунку заборгованості (а.с. 82, 83) не міг пояснити суду, яким документом, було визначено розмір процентної ставки за кредитом, та яким чином доведено цей розмір відповідачу. Таким чином, суд приходить до висновку, що після звернення до суду з позовом в 2012р., банк скористався своїм правом на дострокове повернення заборгованості за кредитним договором та зміну строку кредитування. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, приписи ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Беручи до уваги, що строк кредитування сплив ще у 2012р. і банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, то вимога позивача про стягнення процентів за кредитним договором нарахованих після ухвалення рішення апеляційної інстанції до задоволення не підлягає, так як банк не мав права нараховувати проценти за даний період. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. ст. 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України; правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 28 березня 2018р. (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), постанові від 03 липня 2019р. по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed