Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

В липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва» про зміну дати останнього робочого дня працівника та зобов`язання внести зміни до трудової книжки. В обґрунтування позову зазначено, що 29.06.2016 року Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради було видано наказ № 649/к від 29.06.2016 року про звільнення 30.06.2016 року позивача з посади директора Київського центру спортивної медицини за підставою п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією шляхом злиття Київського центру спортивної медицини, Центру «Здоров`я» Шевченківського району м. Києва, Центру «Здоров`я» Печерського району м. Києва, КП «Центр Здоров`я» Голосіївського району м. Києва та створенням на їх базі Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва». Позивач вважає, що його дата звільнення, зазначена відповідачем, не відповідає даті фактичного припинення його трудових відносин з огляду на відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до яких позивач є керівником Київського центру спортивної медицини включно до дати внесення запису про припинення державної реєстрації центру, як юридичної особи - 12.09.2017 р. Оскільки відповідач, як засновник Київського центру спортивної медицини, у зв`язку із виданням ним наказу від 29.06.2016 року № 649/к, не вніс зміни до реєстру, на думку позивача, є правові підстави вважати, що позивач виконував функції керівника до моменту припинення державної реєстрації центру, як юридичної особи - 12.09.2017 р., а тому останнім днем його роботи на посаді директора є 12.09.2017 р., а не 30.06.2016 р., як це зазначено відповідачем. Позивач вважає, що дії відповідача з неправильного визначення моменту припинення трудових відносин порушують його права на правильне обрахування періоду трудової діяльності в Київському центрі спортивної медицини для зарахування такого періоду до загального трудового стажу роботи позивача, а тому, останній, звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати останнім днем його роботи на посаді директора Київського центру спортивної медицини - 12.09.2017 року, а також зобов`язати відповідача внести зміни до його трудової книжки, зазначивши дату звільнення - 12.09.2017 р. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Представник відповідача до суду надіслав відзив, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, оскільки, відповідачем не було допущено порушень при звільнення відповідача, та дата звільнення є вірною. Третя особа відзив на позов та пояснення до суду не подавала. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги, а тому у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Судом встановлено, що 29.06.2016 року Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради було видано наказ № 649/к від 29.06.2016 року про звільнення 30.06.2016 року позивача з посади директора Київського центру спортивної медицини за підставою п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією шляхом злиття Київського центру спортивної медицини, Центру «Здоров`я» Шевченківського району м. Києва, Центру «Здоров`я» Печерського району м. Києва, КП «Центр Здоров`я» Голосіївського району м. Києва та створенням на їх базі Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва». Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.05.2019 року у справі № 752/11768/16-ц, в задоволенні позову [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва», Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 29.08.2019 року, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року було залишено без змін. З мотивувальної частини зазначеного рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що у відповідача мала місце реорганізація підприємства, позивач у відповідності до вимог закону був належним чином повідомлений про наступне звільнення, йому була запропонована інша робота, від якої він відмовився, а тому власник мав всі підстави для розірвання з ним трудового договору за п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю, що і було зроблено. В обґрунтування вимог стороною позивача зазначається про те, що останнім днем його роботи є день припинення державної реєстрації Київського центру спортивної медицини, як юридичної особи, тобто 12.09.2017 року, а тому відповідачем було неправильно визначено момент припинення трудових відносин, в зв`язку з чим він звернувся до суду та просить визнати останнім днем роботи саме зазначену дату. Однак, ці твердження позивача не ґрунтуються на вимогах закону та є хибними, оскільки, зокрема, судом апеляційної інстанції у справі № 752/11768/16-ц було констатовано, що звільнення позивача [PERSON] із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, та будь-яких порушень встановлено не було. Окремо слід зазначити про те, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач звернувся з даним позовом лише в липні 2019 року, хоча знав про своє звільнення ще в липні 2016 року, та дані про припинення юридичної особи Київського центру спортивної медицини були внесені 12.09.2017 року, а тому, на думку суду, позивачем без поважних причин було пропущено тримісячний строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України. З будь-якими клопотаннями про поновлення строку для звернення з даним позовом до суду, в зв`язку з його пропуском з поважних причин, - стороною позивача в ході розгляду справи заявлено не було. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови N 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів на підтвердження порушення відповідачем законодавства про працю, зокрема, в частині зазначення відповідачем в наказі про звільнення позивача невірної дати, наказ не визнано таким, що не відповідає вимогам закону, та те, що позивачем без поважних причин пропущено строк для звернення з даним позовом за захистом своїх прав, суд вважає, що позовна вимога про зміну дати останнього робочого дня є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Зважаючи на те, що позовна вимога про зобов`язання відповідача внести зміни до трудової книжки є похідною від первісної вимоги про зміну дати звільнення, яка задоволенню не підлягає, суд вважає, що і в задоволенні даної вимоги слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed