Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05.06.2018 року вищезазначену справу передано на розгляд Вінницькому міському суду Вінницької області. Позовна заява мотивована тим, що 11.10.2017 року до [PERSON] звернулася [PERSON] з проханням позичити їй грошові кошти у сумі 1000,00 доларів США, які відповідач зобов'язалась повернути протягом трьох місяців від 11.10.2017 року, про що було складено відповідну розписку. Враховуючи, що позивач добре знав відповідача і на той час у нього була така сума грошей, він погодився позичити їй 1000,00 доларів США, що на день складання позовної заяви становить, за офіційним курсом НБУ 26178,45 грн., за умови повернення йому зазначеної вище суми коштів протягом трьох місяців від 11.10.2017 року (тобто до 11.01.2018 року) та процентів від суми позики у розмірі по 200 доларів США за кожен місяць користування грошовими коштами. Саме на цих умовах сторони і уклали договір позики. Однак відповідач свої зобов'язання не виконала, у добровільному порядку борг не повернула. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач кошти не повернув. У зв'язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив стягнути з [PERSON] на його користь основну суму заборгованості у розмірі 1000,00 доларів США, що становить 26178,45 грн. в розрахунку за офіційним курсом НБУ, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 1200,00 доларів США, що становить 31414,15 грн. в розрахунку за офіційним курсом НБУ, витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просив суд позовну заяву задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином поштовими повідомленнями. На підставі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. Відповідно до розписки відповідач [PERSON] 11.10.2017 року отримала кошти в сумі 1000,00 доларів США на термін три місяці від 11.10.2017 року. З даної розписки вбачається, що [PERSON] зобов'язується віддавати відсотки по 200,00 доларів США у той самий день 11.11.2017 року, а в кінці повну суму. На день звернення позивача з даним позовом відповідач кошти не повернув, в даний час добровільно повертати гроші не бажає. Встановленим фактам відповідають зобов'язальні правовідносини, що регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ч. 2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути продавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 207 ч. 1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. В установлений строк відповідач [PERSON] не виконала своє зобов'язання, тим самим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з даної розписки [PERSON] зобов'язується віддавати відсотки по 200,00 доларів США у той самий день 11.11.2017 року, а в кінці повну суму. Період користування [PERSON] коштами [PERSON] становить шість місяців - з жовтня 2017 (укладення сторонами договору позики) по квітень 2018 року (подача позовної заяви). Сума процентів за користування грошовими коштами становить 200,00 доларів США в місяць (200,00 доларів США * 6 місяція = 1200,00 доларів США). Аналогічна правова позиція міститься в справі Верховного суду України від 02.09.2015 року № 6-369цс15 згідно якої у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунок з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення суду. За викладених обставин, стягненню підлягає сума 2200,00 доларів США, що еквівалентна з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на день розгляду справи (1долар США / 2808,1440 грн.) що становить 61779,17 гривень. Таким чином, обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті заборгованості за договором позики, що становить 2200,00 доларів США, що еквівалентно 61779,17 грн., з яких: основна сума боргу - 1000,00 доларів США, що еквівалентно 28081,44 грн., проценти за договором - 1200,00 доларів США, що еквівалентно 33697,73 грн. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Адвокат [PERSON] який в свою чергу є представником [PERSON], в судовому засіданні просив стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу, понесені [PERSON] Відповідно до інформаційного акту розрахунку по витратам години/часу адвоката та розрахунок матеріальних витрат за відпрацьовані години від 23.04.2018 року, за виконану роботу замовник перераховав виконавцю 5000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги в матеріалах справи міститься квитанція № 2 від 23.04.2018 року, згідно якого [PERSON] здійснив сплату 5000,00 грн. на правову допомогу. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04). Суд, виходячи із суті спору та зважаючи на складність цієї справи, тривалий час розгляду, вважає, що заявником не обґрунтовано зазначений затрачений час на надання цих послуг і їх об'єм, а тому визначена представником позивача сума витрат на правову допомогу є дещо завищеною. Відтак, ураховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, суд приходить до висновку до часткового задоволення про стягнення судових витрат з [PERSON] на користь [PERSON] 3000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 704,80 грн. судового збору. На підставі зазначеного та

Outcome: approved