Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 20 квітня 2013 року [PERSON] отримала від неї в борг грошові кошти у розмірі 12 0000 гривень зобовязалась повернути їх в строк до 20 липня 2013 року. На підтвердження отримання грошових коштів позивач надала власноруч написану розписку [PERSON] від 20 квітня 2013 року. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 12000,00 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 17859,00 грн., що у загальному розмірі становить 29859,11 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд задовольнити його у повному обсязі. Відповідач, відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З дослідженої судом розписки вбачається, що 20 квітня 2013 року [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 000 гривень, а [PERSON] зобовязалась повернути грошові кошти до 20 липня 2013 року. У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що у строк, визначений розпискою, [PERSON] грошові кошти не повернула. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 20 квітня 2013 року було укладено договір позики. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконала свої зобовязання за договором позики та повернула грошові кошти. Тому, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути борг за договором позики у розмірі 12000 гривень. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з письмових розрахунків, зазначених позивачем в позовній заяві, інфляційні втрати за період з 20 липня 2013 року по 14 липня 2016 року відповідно до розписки від 20 квітня 2013 року становлять 17859,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати від простроченої суми у загальному розмірі 17\~859,00 гривень. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Тому з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved