Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

В квітні 2018 року позивачка звернулася до суду із позовом ппро стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів за період з 05 травня 2017 року по 29 грудня 2017 року у розмірі 8672,92 грн з відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач повинен сплачувати на її користь аліменти на утримання двох дітей [PERSON] та [PERSON] , проте за вказаний період жодного разу аліменти не сплачувалися, в зв'язку з чим на 29 грудня 2017 року утворилася заборгованості у сумі 25 177 грн. 07 коп. У судовому засіданні позивачка вимоги позову підтримала та просила задвольнити позов з викладених підстав. Відповідачдо суду не зявився, направив свого представника, яка вимоги позову не визнала та просила у позові вдімовити з викладених у відзиві на позов підстав. Вислухавши пояснення усчасників процесу , вивчивши матеріали справи , судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2017 року з [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1\\3 частини від усіх видів доходів відповідача, але неменше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 05 травня 2017 року і до їх повноліття. З рішення суду вбачається , що відповідач не зявлявся до суду та надав заяву про визнання позову. На підставі даного рішення суду було видано 07 листопада 2017 року виконавчий лист № 490/382/17 , на підставі якого Центральним ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження 10 листопада 2017 року. Згідно розрахунку Центрального ВДВС від 29.12.2017 року заборгованість відповідача по аліментам за вказаним виконавчим листом одразу нарахована за період з травня по листопада 2017 року та складає 25177,07 грн. З грудня 2017 року заборгованість відсутня , поточні аліменти згідно наданих відповідачем Довідок за місцем роботи - а саме начальника травматологічного відділення ВЧ А2478 останній почав сплачувати в повному обсязі ( 33% з грошщового забезпечення утримується на дітей та 16,7 відсотків - на дружину). З березня 2018 року відповідачеві встановлена третя група інвалідності за травмою, повязаною із захистом Батьківщини ( мінно-вибухова травма під час безпосередньої участі в АТО влітку 2014 року). Як вбачається із пояснень представника відповідача та матеріалів справи , відповідач дійсно не сплачував аліменти, стягнуті за рішенням суду з часу звернення до суду позивачки з позовом про їх стягненя і до часу відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення , проте одразу після надходження виконавчого листа за місцем його служби з цього місяця (грудено 2017 року) аліменти стягувалися своєчасно та в повному обсязі. Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. У У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України, роз'яснено, що передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Надаючи належну правову оцінку тому, що заборгованість за аліментами нарахована з часу звернення позивачки до суду з позовом про стягнення аліментів і до того часу, як після відкриття виконавчого провадження виконавчий лист направлено за місцем військової служби відповідача, після чого аліменти відраховуються з грошового забезпечення [PERSON]С, в повному обсязі - підстави для стягнення з нього пені за період травня- листопада 2017 року відсутні. При цьому суд критично ставиться до тверджень позивачки про те, що він зобов'язаний був сплачувати аліменти, як тільки дізнався про наявність такого позову , оскільки матеріали справи № 490/382/17 не містять даних про дату отримання відповідачем копії позову , судового повідомлення чи рішення суду, як і не надано позивачкою доказів того, що вона повідомляла відповідачеві номер свого рахунку, тощо, на якій він міг би сплачувати аліменти до відкриття виконавчого провадження. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справим відповідно до Конституції України, законів України , міднародних договорів, згода на обовязковістиь яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобож 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейского суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов'язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна). З огляду на наведені обставини справи, суд дійшов висновку, що у зв'язку з відсутністю вини відповідаач у несвоєчасному виконанні обов'язків щодо сплати аліментів на утримання дітей , відсутні і підстави для нарахування та стягнення з відповідача пені. Згідно ч.1 ст. 140 ЦПК України, , судові витрати слід віднести на рахунок держави .

Outcome: dismissed