Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-27 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулась з позовом, в якому просила зобов'язати відповідачів звільнити її земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] та зобов'язати їх відновити її стан, який існував до її самовільного захоплення ними шляхом знищення зернових культур та відновлення межових знаків. Рішенням Варвинського районного суду від 12 лютого 2016 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задоволено. Зобов'язано [PERSON] та [PERSON] звільнити земельну ділянку позивача, розташовану в [ADDRESS], та зобов'язати їх відновити стан земельної ділянки, який існував до її самовільного захоплення, шляхом знищення посіяних ними зернових культур та відновлення межових знаків. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду першої інстанції про захоплення відповідачами частини земельної ділянки [PERSON] не відповідають обставинам справи. Заявник вважає необґрунтованими посилання районного суду в своєму рішенні на акт Гнідинцівської сільської ради від 06 квітня 2015 року, як належний доказ у справі, в якому жодним чином не зазначено про існування межових знаків та не вказано, що саме становила собою межа між ділянками. Крім того, даний акт складений без участі відповідача, про дату та час проведення обстеження повідомлений він не був, ніяких пояснень щодо акту від нього не вимагалось. Відповідач також вказує, що в судовому засіданні не встановлено, а стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження фактів вчинення ним неправомірних дій, в зв'язку з якими його зобов'язано відновити стан земельної ділянки, що існував до її самовільного захоплення. В судовому рішенні відсутні посилання на докази вчинення [PERSON], який не являється землекористувачем, жодних дій відносно спірної землі, а отже покладення на нього обов'язку відновлення її стану є необґрунтованим і таким, що суперечить обставинам справи. Отже, належними доказами порушення права власності позивача не доведено. В письмових запереченнях [PERSON], вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим та не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність набуття нею права власності на земельні ділянки та, як наслідок, правильність встановлення межових знаків між її земельними ділянками та земельними ділянками відповідачів. В той же час, як зазначив суд, [PERSON] та [PERSON] не надано доказів, які б підтверджували їх право власності на свою земельну ділянку. Крім того, районний суд послався на наявність акту від 06 квітня 2015 року, яким встановлено порушення межі відповідачем [PERSON] та зафіксований факт перекопування ділянки позивача і посіву на ній зернових культур. Проте, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного. По справі встановлено, що 20 листопада 2006 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3680 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинцівської сільської ради по [ADDRESS], та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розташовану на території Гнідинцівської сільської ради по [ADDRESS] (а.с. 9, 10). На підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом [PERSON] є спадкоємицею цього майна [PERSON], зокрема, вищезазначених земельних ділянок (а.с. 11, 12). Рішенням Гнідинцівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області від 23 вересня 2002 року громадянину [PERSON] було надано дозвіл на використання земельної ділянки і набуття права власності площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства. Вказана обставина встановлена рішенням Варвинського районного суду від 13 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, отже, відповідно до приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню (а.с. 92-93). Вказані земельні ділянки сторін є суміжними. На виконання ухвали Варвинського районного суду від 30 квітня 2014 року комісією у складі директора ПП «Елітзем», сертифікованих інженерів землевпорядників [PERSON] та [PERSON] 23 травня 2014 року було проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] і належить [PERSON], та виносу її меж в натуру. В ході обстеження було встановлено, що межі земельної ділянки відповідають кадастровому плану, який міститься в технічній документації із землеустрою, довжини ліній та відстані співпадають з існуючими межами в натурі. Координати земельної ділянки, які знаходяться в технічній документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться в [ADDRESS] і належить [PERSON] ([PERSON]) не відповідають дійсності, проте, на думку членів комісії вказане не є суттєвим, оскільки в 2006 році (час виготовлення документації) не існувало загальнодоступних досконалих приладів визначення просторового положення земельної ділянки (а.с. 6-8). З наявного в матеріалах справи акту від 06 квітня 2015 року, складеного комісією у складі голови сільської ради [PERSON], землевпорядника [PERSON] та жительки с. Гнідинці [PERSON], вбачається, що [PERSON] проводить земельні роботи на своїй земельній ділянці та порушив межу на ділянці [PERSON], переоравши земельну ділянку по всій довжині 118 м та ширині 1 м. [PERSON] посіяв на земельній ділянці зернові культури, тобто використав її у власних потребах. Комісією було встановлено, що межа порушена, а ділянка перекопана (а.с. 13). Статтею 391 ЦК України визначено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Разом з тим, колегія суддів вважає, що викладені у вищевказаному акті дані не говорять про порушення прав позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували доводи позову. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладений на сторони, а отже кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 58 цього кодексу визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, звертаючись до суду з даним позовом та вказуючи на порушення меж належної їй земельної ділянки відповідачами, позивач послалась на наявність висновку ПП «Елітзем» № 23 від 23 травня 2014 року та акту Гнідинцівської сільської ради від 6 травня 2015 року, що свідчать про порушення її прав. Але колегія суддів, оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що ці надані [PERSON] докази достеменно свідчать на користь доводів її позову. Складений спеціалістами ПП «Елітзем» висновок щодо відповідності меж земельної ділянки [PERSON] в натурі даним технічної документації був виготовлений за рік до звернення позивача до суду з даним позовом і стосувався розгляду іншої справи між цими ж сторонами. При цьому, спеціалісти, які складали даний висновок, судом про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку не попереджались, а тому він не являється висновком експертизи в розумінні ст. 147 ЦПК України. Суд першої інстанції, поклавши його в основу судового рішення, не звернув увагу на те, що навіть цей висновок містить вказівку на те, що координати земельної ділянки, вказані в технічній документації із землеустрою, не відповідають дійсності. При цьому висновок спеціалістів щодо предмету даного спору, а зокрема про те, що площа земельної ділянки позивача зменшилась за рахунок збільшення землі відповідача внаслідок самовільного захоплення, відсутній. Оцінюючи наданий [PERSON] акт сільської ради, апеляційний суд вважає, що останній не може бути належним доказом на підтвердження заявлених позивачем вимог, оскільки в матеріалах справи міститься тільки його ксерокопія, що не завірена судом першої інстанції. Навіть з цієї ксерокопії вбачається, що печатка юридичної особи на акті відсутня. Апеляційний суд зважає також на те, що акт містить інформацію про те, що [PERSON] переорав земельну ділянку [PERSON] по всій довжині 118 м. Проте, за матеріалами справи жодна з земельних ділянок позивача не має такого розміру. Крім цього, в акті вказано, що [PERSON] не реагує на зауваження та ігнорує порушення, але підпис відповідача про його обізнаність із вказаним актом відсутній. Як пояснював відповідач апеляційному суду, при складанні акту його не запрошували і надати свої пояснення змоги не надали. В ході розгляду справи відповідачі категорично заперечували факт порушення меж земельної ділянки [PERSON], посилаючись на висновок Судової незалежної експертизи № ЕД-1-1-131/14. Таким чином, колегія суддів вважає, що для встановлення порушень прав [PERSON], як землекористувача, при наявності в матеріалах двох взаємовиключних висновків відносно межи земельних ділянок, жоден з яких не являється висновком експертизи, потрібні спеціальні знання. Позивач клопотання про призначення експертизи для з'ясування питання порушення меж її ділянки ході розгляду даної справи не заявляла. При цьому, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, не звернув увагу на наступне. [PERSON] просила зобов'язати відповідачів звільнити її земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] та зобов'язати їх відновити її стан, який існував до її самовільного захоплення ними шляхом знищення зернових культур та відновлення межових знаків. В ході розгляду справи заявлені вимоги позивач не уточнювала. По справі встановлено, що [PERSON] на праві власності належать дві земельні ділянки і, як вбачається з мотивувальної частини позову, вона вважала, що межа порушена відповідачами на них обох і не в цілому, а в певній частині, але жодних уточнень вимог з цього приводу протягом розгляду справи не подала. Крім цього, матеріали цивільної справи не містять доказів існування межових знаків станом на 6 квітня 2015 року, як про це зазначає [PERSON] у своєму позові. Суд першої інстанції, зобов'язавши відповідачів їх відновити, не встановив, що становили собою вказані знаки, як і де були розміщені та в який спосіб знищені. Поняття відновлення межи і відновлення межових знаків не є тотожними. Наявні в матеріалах справи фотографії, на яких зафіксовані межові знаки (а.с. 98-100), свідчать про те, що вказані знаки були виготовлені позивачем та встановлені 26 серпня 2015 року, тобто після пред'явлення даного позову до суду. Відповідачі стверджували про відсутність жодних межових знаків на спільній межі станом на квітень 2015 року. Вимоги про зобов'язання відновити стан земельної ділянки, який існував до захоплення, також не конкретизовані, оскільки на зазначено, в якому стані перебувала (перебували) ділянка (ділянки) позивача, кожна з яких має своє цільове призначення. Апеляційний суд вважає також, що матеріали справи не містять жодних даних про те, що відповідач [PERSON] порушив права позивача, як землевласника. Суміжним землевласником позивача являється [PERSON] Йому ж виділялась земельна ділянка у користування. Обґрунтовуючи задоволення вимог до [PERSON] суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що при вирішенні питання про порушення права власності суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких можна зробити висновок про наявність небезпеки про порушення права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Але посилання в судовому рішенні на наявність в матеріалах справи таких даних (письмових доказів, показів свідків, тощо) відсутні. В мотивах судового рішення суд першої інстанції вказав також на те, що наявні судові рішення між сторонами, з яких вбачається, що в минулому також мали місце випадки порушення відповідачами земельного законодавства та правил добросусідства. Колегія суддів вважає, що висновок про винні дії відповідачів в даній справі, виходячи з аналізу судових рішень, які не стосуються даного предмету спору і мали місце у минулому, є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. Виходячи з викладеного вище, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відсутні підстави достеменно стверджувати про вчинення відповідачами [PERSON] та [PERSON] неправомірних дій (бездіяльності) та про наявність порушеного права позивача, як землекористувача, через недоведеність заявлених вимог. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення висновки, зроблені районним судом, не в повній мірі відповідають обставинам, що мають значення для справи, допущені порушення у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову в задоволення позову [PERSON] Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанцій в розмірі 267,96 грн.

Outcome: approved