Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

в липні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , згідно з яким просив у користування виділити житлові кімнати за адресою: 64/100 приміщення у квартирі спільного заселення [ADDRESS] : - [PERSON] - житлову кімнату площею 24,80 кв.м.; - [PERSON] та [PERSON] - житлові кімнати площею 11,6 кв.м. та 9,8 кв.м.; - в спільному користуванні залишити кухню площею 9,9 кв.м., ванну кімнату - 4,2 кв.м., вбиральню - 0,9 кв.м., коридор - 5,6 кв.м., 7,6 кв.м., 1,2 кв.м., вбудовану шафу - 3,5 кв.м., балкон 5,6 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно зі Свідоцтвом про право власності від 11.05.1995 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківського виконкому, 64/100 квартири [ADDRESS] , вказане нерухоме майно належить у рівних частках [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, позивач зазначає, що після розірвання шлюбу між ним та [PERSON] , остання разом із [PERSON] не проживають в одній спільній квартирі з 1997 року, але станом на день звернення до суду з позовом зареєстровані у цій квартирі, що підтверджується довідкою з Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.02.2019 року за № 109.109/щпп/Б-419. При цьому, оскільки здійснити поділ особових рахунків у доборовільному порядку неможливо через відсутність згоди відповідачів, як співвласників, на такий поділ, після розлучення позивач одноособово несе витрати та сплачує вартість всіх комунальних послуг за всю житлову площу квартири. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 355, 356, 358, 360, 361, 379, 383 Цивільного Кодексу України, ст. 179 Житлового кодексу УРСР, позивач зазначає, що встановлення порядку користування спільною квартирою необхідне для можливості у подальшому звернутися до компетентних органів зі зверненням щодо розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру спільного заселення [ADDRESS] . Ухвалою від 16.09.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 11.11.2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому вона, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою від 17.02.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 10.07.2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому вона, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову. Усудовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно зі Свідоцтвом про право власності від 11.05.1995 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківського виконкому, 64/100 квартири [ADDRESS] , вказане нерухоме майно належить у рівних частках [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому, відповідно до довідки з Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.02.2019 року за № 109.109/щпп/Б-419 у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Отже, виходячи з аналізу вищенаведених положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому, такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідачів. Однак, як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та не заперечувалося позивачем у його позовній заяві, після розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] , остання разом із [PERSON] не проживають в одній спільній квартирі з 1997 року. Крім того, жодних доказів стосовно того, що на даний час відповідачі порушують, не визнають або оспорюють право позивача вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належною йому та відповідачам квартирою, як в цілому, так і конкретною кімнатою, на яку він претендує, матеріали справи не містять. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для задоволення позову, посилався на те, що встановлення порядку користування спільною квартирою необхідне йому для можливості у подальшому звернутися до компетентних органів зі зверненням щодо розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру, адже здійснити поділ особових рахунків у доборовільному порядку неможливо через відсутність згоди відповідачів, як співвласників, на такий поділ. Так, чинним законодавством обов`язок по оплаті комунальних платежів покладений на кожного з співвласників відповідно до його частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна. У свою чергу, у разі ухилення співвласника від виконання своїх зобов`язань по оплаті комунальних послуги, інші співвласники, які оплачують ці послуги, мають право на стягнення коштів, сплачених ними, зі співвласника, який таку оплату не проводить. У разі відмови співвласника у добровільному порядку сплатити кошти співвласнику чи співвласникам, особа має право за захистом своїх інтересів звернутись до суду з відповідним позовом. Тобто, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідачів про стягнення коштів, якщо такі ним сплачено самостійно за комунальні послуги. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку слід зазначити, посилання Європейським судом з прав людини на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, а також зважаючи на відсутність будь-яких фактичних даних стосовно того, що відповідачами порушується, не визнається або оспорюється право позивача на користування належною йому частиною квартири, а також за умови відсутності належних обґрунтувань щодо необхідності надання на користь позивача кімнату площею 24.8 кв.м., яка становить більше Ѕ частини всієї житлової площі, а також з врахуванням того, що квартира має три кімнати, із них лише одну ізольовану, одну прохідну та одну без окремого входу, - суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, як необґрунтованих на вимогах закону та не доведених належними і допустимим доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed