Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що його батькові [PERSON] належала на праві власності ? частина квартири [ADDRESS]. Друга половина вказаної квартири належала його дружині, відповідачці по справі, [PERSON] на підставі свідоцтва про приватизацію. [INFO] [PERSON], 1925 року народження, помер. В травні 2011 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого батька. Тоді ж стало відомо про те, що 26 грудня 2004 року складено договір дарування від імені [PERSON] на користь відповідачки, згідно якого [PERSON] отримала в дар від [PERSON] належну йому половину вищевказаної квартири. Вважає договір дарування незаконним, так як на протязі всього життя [PERSON] хворів на сердечно-судинні захворювання. На початку квітня 2003 року він переніс складний інсульт, після чого стан його здоров»я погіршився, бо [PERSON] був паралізований. В результаті вказаного захворювання [PERSON] втратив відчуття реальності, не орієнтувався у часі, різко погіршилась його пам'ять, не міг належним чином обслуговувати себе. З часом це захворювання все більш негативно проявилося, позбавляючи [PERSON] можливості керувати та усвідомлювати свої дії. Скориставшись безпорадним станом [PERSON], відповідачка зробила, ніби-то, від його імені договір дарування на свою користь. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали у повному обсязі, вважають їх безпідставними, просять застосувати строки позовної давності до заявлених вимог. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що в 2003 році [PERSON] переніс інсульт, після чого у нього значно погіршився стан здоров»я, в зв»язку з чим рідко бачили його, так як переважно знаходився дома. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що знають [PERSON] вже тривалий час, паралізованим він не лежав та фактично до дня смерті 2011 року повністю усвідомлював свої дії. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що в 2004 році здійснювала нотаріальне посвідчення договору дарування, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS]. Під час посвідчення договору, сумнівів, що [PERSON] не розуміє значення своїх дій не виникало. [PERSON] виявив свою волю добровільно без всякого примусу. У разі виникнення сумнівів, такий би договір не посвідчила б. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працювала дільничим терапевтом, за характером своєї робити двічі в 2003 році приходила за викликом до [PERSON] Про те, що [PERSON] був паралізованим їй не відомо, під час спілкування сумнівів, що останній не усвідомлює своїх дій не виникало. В судовому засіданні встановлено, що 15 грудня 2004 року було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.18). [INFO] [PERSON] - помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24 січня 2012 року (а.с.6). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України однієї із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. 05 серпня 2013 року поданій справі призначено посмертну психіатричну експертизу. 03 січня 2014 року справу було повернуто в зв»язку з несплатою сторонами вартості експертизи. Згідно ч. ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, з урахування вищевикладеного, стороною позивача не надано жодних доказів щоб підтверджували, що [PERSON] на час укладання договору дарування ? частини спірної квартири не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Outcome: dismissed