Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 02 серпня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 12 серпня 2019 року. 14 вересня 2018 року [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення особи батьківських прав. Свої позовні вимоги мотивує тим, що із [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі. Під час проживання із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що поведінка відповідачки є неприпустимою у вихованні дітей, оскільки вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Більше того поведінка [PERSON] є неприпустимою, вона веде аморальний спосіб життя. Також зазначає, що у житловому будинку де вони проживають за його відсутності відповідачка влаштовує вечірки із вживанням алкоголю в компанії чужих чоловіків. Така непристойна поведінка матері проходить на очах малолітніх дітей. У випадку коли діти роблять зауваження матері вона вдається до їх побиття. Таким чином, вважає, що [PERSON] веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Окрім наведеного зазначає, що у СВ Рахівського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області знаходяться два кримінальні провадження, порушені за фактом спричинення відповідачем умисних тілесних ушкоджень сину [PERSON] та дочці [PERSON] , передбачені ст. 125 КК України. Зазначені факти вчинення відповідачкою побиття та знущання, засвідчуються показаннями свідків. Зокрема ним та його батьками неодноразово було здійснено виклики на «гарячу лінію» 102 Національної поліції і повідомлено про неприпустиму та аморальну поведінку відповідачки [PERSON] по відношенню до дітей. На підставі наведеного просив задовольнити його позовні вимоги. Ухвалою суду від 27.09.2018 відкрито провадження у даній справі. Ухвалою суду від 23.10.2018 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів, а саме матеріалів кримінального провадження № 12018070140000531 від 02.07.2018. 17 жовтня 2018 року позивачем [PERSON] в особі представника [PERSON] подано до суду позовну заяву про збільшення позовних вимог, а саме, крім первісної вимоги про позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] просить визначити місце проживання дітей за ним. 25 жовтня 2018 року відповідачкою за первісним позовом [PERSON] подано зустрічну позовну заяву в якій просила позбавити позивача за первісним позовом [PERSON] батьківських прав. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у них з відповідачем (позивачем за первісним позовом) спільне життя не складається, оскільки вони мають різні погляди на сімейне життя. Від початку шлюбного життя, [PERSON] неодноразово вчиняв відносно неї протиправні насильницькі дії, які виражаються у погрозах. Він часто наносив їй тілесні ушкодження, навіть при дітях. При появі у сім`ї постійно пред`являв необґрунтовані претензії, принижував її у колі родичів та знайомих. Також зазначає, що [PERSON] покинув сім`ю і виїхав до Російської федерації не думаючи про те, що залишив сім`ю вдома. При цьому, [PERSON] усунувся від виконання обов`язків одягати дітей, годувати та забезпечувати для них тепло та інший необхідний комплексний комфорт життя. Діти від народження проживають з нею та перебувають на її утриманні. Через те, що подальше прожиття з відповідачем стало нестерпним, вона 12.06.2018 звернулася до суду про розірвання невдалого шлюбу. Як тільки [PERSON] довідався про її наміри розлучитися, тоді почав забирати дітей із шкільних занять, відвозити їх в любий час доби до його батьків, порушив дітям режим відпочинку, налаштовує дітей проти рідної матері та робить недоречні намовлення щоб діти не поважали і не любили свою матір, її батьків та родичів. У зв`язку з наведеним просила задовольнити її позовну заяву та позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав. 25 жовтня 2018 року ухвалою суду прийнято до провадження, приєднано до матеріалів справи заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог і зустрічну позовну заяву [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав та об`єднано їх в одне провадження. У зв`язку з наведеним підготовче засідання було відкладено для надання часу для подання відзиву на зустрічний позов. 20 грудня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Крім цього, задоволено клопотання позивача за первісним позовом [PERSON] та його представника [PERSON] про допит в якості свідків дітей [PERSON] , [PERSON] та спеціаліста [PERSON] . Одночасно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] про залучення до участі у даній справі в якості третьої особи Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури. Ухвалою суду від 19.02.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] про залишення частини позовних вимог без розгляду та визнання доказів недопустимими. Ухвалою суду від 26.02.2019 провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід судді. Ухвалою суду від 25.03.2019 провадження у справі поновлено у зв`язку з відмовою у задоволенні заяви про відвід судді. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали збільшені позовні вимоги та заперечили проти задоволення зустрічної позовної заяви. Під час судових засідань позивач [PERSON] зазначав, що ним неодноразово вживались заходи щодо вирішення питання мирним шляхом, але відповідачка за первісним позовом відмовляється від вирішення даного питання. На зустрічах, постійно провокує сварки за участі сторонніх осіб, вчиняє скандали, свідками яких стають їх малолітні діти. Зазначає, що діти постійно були у стресі, не досипали, боялися всього. У зв`язку з наведеним, щоб не псувати їх психіку забрав їх проживати до своїх батьків і діти вже тривалий час проживають разом з ним та його батьками, за цей час він вжив усіх заходів для того, що б вони не відчували будь-якого негативу. Діти постійно займаються підготовкою до школи. Він має постійний дохід, тоді як відповідачка ніколи не працювала та перебувала виключно на його утриманні, займалась лише вирішенням своїх питань. У зв`язку із чим просить його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, у позові [PERSON] відмовити. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені ними зустрічні позовні вимоги. У задоволенні збільшених позовних вимог позивача за первісним позовом просили відмовити. [PERSON] та її представник [PERSON] пояснили, що надані до суду докази, на їх переконання, свідчать про те, що нею, як матір`ю дітей у повній мірі здійснюються батьківські обов`язки щодо належного утримання, виховання їх малолітніх дітей. Вона має реальну можливість їх належним чином утримувати, що і робила упродовж тривалого часу поки відповідач [PERSON] не забрав дітей проживати до своїх батьків. Вважає, що він неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, а тому його необхідно позбавити батьківських прав стосовно малолітніх дітей. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Кокіш О.П. пояснила суду, що з 20.08.2018 дана сім`я перебуває на обліку за повідомленням поліції у зв`язку з застосуванням насильства у сім`ї до дітей. Службою неодноразово велися співбесіди як з батьками, так і дітьми. Також ними за наслідками вивчення усіх зібраних документів складено висновки про недоцільність позбавлення батьківських прав обох батьків. Щодо визначення місця проживання дітей, 11.02.2019, ними, за наслідками вивчення усіх зібраних документів та з урахуванням думки дітей, складено висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком. Заслухавши думку сторін та їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, судом зазначається наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 20.10.2007 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 6). За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (т. 1 а.с. 7, 8). Частинами 1, 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Окрім наведеного, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З характеристики виданої класним керівником учня 4Б класу [PERSON] - [PERSON] учень навчається в даному класі з першого класу. Дитина комунікабельна, із задоволенням відвідує школу, легко вступає в контакт, правильно сприймає ситуацію, швидко адаптувався в учнівський колектив. Навчається непогано, але не в повну міру своїх можливостей, оскільки на дитину відбивається те, що вона виховується в проблемній родині. На уроках активний, відповідальний, але домашні завдання виконує не завжди. Велику роль і авторитет має на дитину тато. Він активно цікавиться і займається вихованням сина, стежить за побутовими умовами, харчуванням, одягом. Батько регулярно відвідує батьківські збори, приймає активну участь в житті класу і школи (том 1, а.с. 58). Аналогічну за змістом характеристику вчителем [PERSON] видано і на ученицю 2А класу [PERSON] (том 1, а.с. 59). Разом з тим з характеристик, виданих 16.07.2018, вчителькою [PERSON] на ім`я учня 3-Б класу [PERSON] та учениці 1-А класу [PERSON] , випливає, що вони є аналогічними за своєю суттю із попередніми (том 1 а.с. 47, 48). З довідок, 26.09.2018 виданих дирекцією Середньоводянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів вбачається, що батько учнів [PERSON] та [PERSON] регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами та досягненнями дітей. (т. 1 а.с. 60, 61). З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір як щодо визначення місця проживання дітей, так і щодо позбавлення батьківських прав. При цьому як [PERSON] , так і [PERSON] неодноразово зверталися до поліції із відповідними заявами щодо неправомірної поведінки одне одного. Згідно висновків органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації від 11.02.2019 за № 01.3-18/107, № 01.3-18/109 та № 01.3-18/110, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, у присутності [PERSON] , [PERSON] , їх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення про надання висновку до суду щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх - [PERSON] та [PERSON] , разом із батьком, а також про недоцільність позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав. (т. 1 а.с. 138-142). Судом встановлено і не заперечувалося самими сторонами, що діти під час розгляду справи у суді, перебувають на утриманні їх батька [PERSON] . Під час судового засідання, судом задоволено клопотання сторін щодо допиту свідків. Згідно висновків комплексної психолого-педагогічної оцінки розвитку дитини від 23.10.2018 № 147 та № 148, складених відповідно на [PERSON] та [PERSON] які є ідентичними за своїм змістом та суттю вбачається, що діти легко і швидко встановлюють контакт, проявляють в ньому зацікавленість. Працездатність зберігається до кінця завдання. Спілкування активне, емоційний фон під час обстеження порушений. Не стримують емоції. Проявляють агресивність до мами. Психологічна обстановка у сім`ї негативно впливає на емоційний розвиток дітей. Діти потребують корекційно-розвиткових занять з практичним психологом. Рекомендовано: корекцію розвитку емоційної сфери дітей. (т. 1 а.с. 63-67). Під час судового засідання, за участі представника органу опіки та піклування Кокіш О.П., малолітніми [PERSON] та [PERSON] були надані пояснення, які пояснили, що вони мешкають разом із батьком, якого дуже люблять та бажають проживати виключно з ним. Пояснили, що вони раніше проживали з мамою, яка майже ніколи не гралась з ними, а лише займалась своїми справами. Бували випадки коли мама залишала їх самих вдома, а сама йшла по своїх справах. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначаться за згодою батьків, яка досягла 10 років за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначаться нею самою. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Таким чином, Верховний Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (наприклад, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». Суд, з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Згідно з принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Дитина повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір`ю. Відтак, принцип ст. 6 Декларації, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити безальтернативно й категорично таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі статті 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених Конвенцією. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Для гармонійного морального та психічного розвитку дітей необхідні стабільні умови проживання, відчуття захищеності, підтримка найближчих для них людей, якими вони вважають обох батьків. Таким чином, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши подані до суду документи, щодо особистостей батьків, умов їх проживання та отриманих доходів, суд зазначає, що кожен з них є люблячим батьком та матір`ю, батько має позитивні характеристики, належні умови проживання та доходи, але у той же час, суд враховує в першу чергу інтереси дитини, її психоемоційний стан та прив`язаності. Враховуючи надані до суду документи, щодо психоемоційного стану дітей, вбачається, що вони дуже болісно переживали, та переживають сімейні негаразди, але у той же час, більшу прив`язаність проявляють до батька, про що свідчать висновки спеціалістів, які ґрунтуються на поясненнях самих дітей. Під час судових засідань судом досліджено матеріали кримінального провадження № 12018070140000531 від 02.07.2018, розпочатого за зверненням [PERSON] за фактом заподіяння його дружиною [PERSON] тілесних ушкоджень дітям. За наслідками досудового розслідування слідчим прийнято рішення про закриття даного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю у діях [PERSON] ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Одночасно з цим, слідчий скерував постанову про закриття кримінального провадження до Рахівського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області для вирішення питання про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з чим стосовно останньої було складено протокол про адміністративне правопорушення та скеровано його до суду для розгляду по суті. Постановою судді Рахівського районного суду від 23.11.2018 провадження за даним фактом закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Однак, не погодившись з таким рішенням суду, законний представник малолітнього потерпілого оскаржив його до Закарпатського апеляційного суду. За наслідками розгляду апеляційної скарги 10.07.2019 апеляційним судом прийнято рішення про часткове задоволення апеляційної скарги. Вказану постанову Закарпатського апеляційного суду за клопотанням представника відповідачки за первісним позовом [PERSON] долучено до матеріалів справи. Разом з тим, проаналізувавши зміст вказаної постанови, суд прийшов до висновку, що відповідачка за первісним позовом [PERSON] під час розгляду справи у Закарпатському апеляційному суді фактично сама визнала, що застосовувала до сина фізичне насильство. Зокрема у постанові суду зазначено наступне: « [PERSON] , у судовому засідання пояснила, що влітку 2018 року її чоловік [PERSON] , був у тривалому від`їзді на заробітках, а вона знаходилась вдома і займалась вихованням дітей, до яких зберігає материнські почуття незважаючи на те, що вони по волі їх батька, тепер проживають із ним. Через надмірне, на її думку, захоплення сина [PERSON] іграми з використанням мобільного телефону, вона обмежувала ці його ігри в часі, чим він був незадоволений. Щоб примусити його бути слухняним, вона, у виняткових випадках, зрідка застосовувала до нього і фізичне насильство, але цілком помірковане, у всякому разі не удари по обличчю і не через якісь неприязні почуття до нього. Допускає, що таке могло статись і 11.07.2018, але стверджує, що мала на меті такий засіб виховного характеру, а не насильство над власним сином. Вважає, що діти налаштовані проти неї батьком через те, що їх взаємовідносини з часом погіршились.» (том 2 а.с. 25). Дослідженні в судовому засіданні докази, у своїй сукупності свідчать про те, що [PERSON] є дбайливим батьком, усвідомлює повну відповідальність за життя, здоров`я і безпеку своєї доньки, її благополуччя є найвищим його пріоритетом у житті. У той же час, питання щодо участі матері у вихованні та можливості спілкування з дітьми між батьками не вирішено, даних вимог, під час судового розгляду, заявлено не було, що позбавляє суд можливості вийти за межи заявлених вимог, у той же час, не позбавляє сторони права вирішити це питання шляхом, найбільш наближеним для максимального захисту прав та інтересів їх дітей, а не власних бажань. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. На думку суду, матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дітей, оскільки перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Встановивши наявність однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання дитини, враховуючи висновок органу опіки та піклування Рахівської РДА, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком [PERSON] . Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд розуміє, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні даного спору надає першочергове значення саме найкращими інтересами дітей. Суд вважає, що визначення місяця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком [PERSON] , який має місце проживання та реєстрації, стабільний дохід, найбільше відповідатиме інтересам дітей, де з урахуванням взаємовідносин сторін створено всі необхідні умови для їх належного розвитку, забезпечення всіх їх потреб та з огляду на саме бажання дітей проживати разом з батьком. Разом з тим, суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні було встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.10.2007. Від вказаного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . На теперішній час неповнолітні діти проживають разом з батьком. Згідно висновків органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації від 11.02.2019 за № 01.3-18/109 та № 01.3-18/110, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, у присутності [PERSON] , [PERSON] , їх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення про надання висновку до суду щодо недоцільності позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав. (т. 1 а.с. 140-143). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Аналіз пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Та як передбачено ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , як батьки малолітніх дітей жодним чином не ухиляються від виконання ними своїх батьківських обов`язків, при цьому вони по мірі можливостей приймають участь у їх вихованні. Разом з тим, суд вважає, що спірні ситуації, які виникають між сторонами між [PERSON] та [PERSON] не є підставою до позбавлення когось із них батьківських прав. Враховуючі вищенаведені обставини, судом не встановлено та не надано позивачем за первісним позовом [PERSON] доказів винної поведінки [PERSON] та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. При цьому позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] також не надано будь-яких переконливих доказів винної поведінки [PERSON] та його свідомого ухилення від виконання ним батьківських обов`язків. Не містять такого обґрунтування конкретними обставинами та відповідних доказів ні первісна позовна заява, ні зустрічна позовна заява, ні матеріали справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а інші заходи впливу відносно батьків не здійснювались, а тому, на думку суду, підстави для позбавлення батьківських прав як [PERSON] так і [PERSON] на підставі ст. 164 СК України відсутні. Таким чином, суд вважає необхідним частково задовольнити збільшені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] в частині визначення місця проживання з батьком, а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] слід відмовити.

Outcome: partial