Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання договору дарування грошових коштів дійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначав про те, що на початку осені 2012 року, його мати, відповідач [PERSON], за своїм добровільним бажанням подарувала йому грошові кошти у розмірі 17 500 доларів США на придбання автомобілю. Задля юридичного закріплення дарування такої суми грошей, позивач запропонував укласти договір дарування валютних цінностей. Між ними було узгоджено всі істотні умови , які були закріплені у договорі дарування та 15.10.2012 року вказаний договір було укладено. В цей же день відповідачка передала позивачу грошові кошти в розмірі 17500 дол. США, про що було складено розписку. Проте, відповідач відмовилась від нотаріального посвідчення вказаного договору, посилаючись на те, що між нею та позивачем не може бути ніяких недовірливих відносин. Оскільки договір дарування грошових коштів в такому розмірі підлягає нотаріальному освідченню, а відповідачка відмовляється звертатись до нотаріуса, позивач звернувся з вказаним позовом до суду. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовін вимоги визнала в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа позовні вимоги не підтримала, проти позову заперечувала. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.10.2012 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування валютних цінностей, згідно з п.1 якого, відповідач безоплатно дарує позивачу грошові кошти в розмірі 17500,0 дол.США. Між сторонами було узгоджено істотні умови даного договору, які були закріплені в даному договорі та в цей же день відповідач передав, а позивач, в свою чергу, прийняв грошові кошти у сумі 17500,00 доларів США, про що булу складено розписку. Відповідно ч.5 ст.719 Цивільного кодексу України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до вимог чинного законодавства, договір дарування валютних цінностей не підлягає державній реєстрації. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. У ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права не можуть бути обмежені. Судом встановлено, що відповідачка ухилилась від нотаріального посвідчення договору, посилаючись на довірливі стосунки між нею та позивачем, який є її сином, та відсутності підстав завіряти такий договір нотаріально. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, виходячи із засад та принципів справедливості, розумності та поміркованості, суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Outcome: approved