Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

В квітні 2017 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. Вказувала, що з 25.08.2012 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який 15.04.2014 року за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було розірвано. Від шлюбу мають спільну дочку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею. Зазначала, що рішенням суду їй вже надавався дозвіл на вивіз дитини за кордон, однак визначений строк вже закінчився. Посилаючись на наявність наміру вивозити свою дитину за кордон з метою розвитку, оздоровлення та відпочинку, позивач просила суд: 1) визнати відмову [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO] безпідставною; дозволити [PERSON] виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон на [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON]; 3) надати дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON], [INFO] до досягнення нею шістнадцятирічного віку у супроводі матері [PERSON] або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду із заявою, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі та щодо винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у ній доказів та провести заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи проводити без участі представника. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 25.08.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15.04.2014 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області розірвано. Від спільного проживання сторони мають спільну дочку [PERSON], [INFO]. В матеріалах справи міститься копія письмової вимоги, що надсилалась позивачем на адресу відповідача щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їхньої доньки. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.11.2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та надано дозвіл на виїзд за межі України малолітньої [PERSON] на час відпочинку та оздоровлення на один рік з дня набрання законної сили рішенням суду до країн: Турція, Греція, Росія без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON]. Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що відповідач під час розгляду справи в судове засідання не з'явився, а позов задоволено в межах заявлених вимог повністю. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в України громадян України» (в редакції від 01.10.2016 року) документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Частиною другою-третьою статті 22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документ, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Відповідно до пп. 2 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 152 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. З аналізу вищезазначених норм вбачається, що документом який дає право громадянину України на виїзд за кордон, незалежно від віку, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який видається відповідно до встановленого законом порядку. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю її прав установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Приписами ч. 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватись в супереч інтересів дитини. Зі змісту зазначених норм вбачається, що здійснення прав та обов'язків батьків щодо дитини не може суперечити її інтересам, а питання щодо виховання дитини вирішуються батьками спільно. Частиною першою статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Приписами ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в України громадян України» встановлено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зі змісту аб. 3 пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 вбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків або його нотаріально засвідченої копії. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. При прийнятті рішення суд враховує, що відповідач від надання дозволу позивачу на тимчасовий виїзд за кордон спільної дитини ухиляється. Під час розгляду даної справи, так і під час розгляду справи про надання дозволу на виїзд дитини за кордон в 2015 році, відповідач в судові засідання не з'являвся, що також може свідчити про відсутність у останнього бажання на здійснення ним дій саме щодо оформлення відповідного дозволу. З огляду на встановлені обставини справи, інтереси дитини, а також ту обставину, що батьки спільно зобов'язані брати участь у вихованні дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в частинні надання відповідного дозволу на виїзд за межі території України [PERSON], [INFO] до досягнення нею шістнадцятирічного віку у супроводі матері [PERSON], без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON]. Разом з цим, у наданні дозволу позивачу на оформлення проїзного документу дитині слід відмовити, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 року, який набрав чинності 01.10.2016 року, оформлення такого документу не передбачено.

Outcome: partial