Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

В обґрунтування зазначених позовних вимог [PERSON] послався на те, що з 02.07.1974 року він почав працювати у відповідача помічником машиніста екскаватора та з 01.09.1998 року машиністом екскаватора на Глеюватському карєрі. Вказує, що за час його роботи на підприємстві неодноразово проходила реорганізація в 1999 році ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» було перейменовано в ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ЦГЗК»). 02 червня 2009 року він звільнився з ПАТ «ЦГЗК» за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. Зазначає, що в травні цього року він дізнався, що відповідно до Галузевої угоди при звільненні з підприємства відповідач зобовязаний був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати, у звязку з тим, що він пропрацював на одному і тому ж робочому місці 35 років з 1974 року і по день звільнення 02.06.2009 року, тому просить суд стягнути з ПАТ «ЦГЗК» на свою користь вихідну допомогу в розмірі 7521грн. 12 коп., моральну шкоду в розмірі 10000грн., 357390 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 7734грн. 75коп. компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строку виплати. В подальшому, після надання відповідачем відомостей про заробітну плату позивача перед звільненням, останній уточнив позовні вимоги та, посилаючись на ст. ст. 116, 117 КЗпП України та на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строку їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ, просить суд стягнути з відповідача на свою користь вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в розмірі 6854 грн. 22 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2009 року по 02.06.2010 року в розмірі 27416 грн., компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням строку її виплати в розмірі 7383грн. 26коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., спричинену несвоєчасною виплатою вихідної допомоги, при цьому вказав, що пропрацював на одному робочому місці за одним трудовим договором 35 років, працював сумлінно, добросовісно виконував трудові обовязки, не допускав порушень трудової дисципліни, дотримувалася трудового законодавства, а відповідач порушував законодавство про оплату праці порушення обовязків встановлених Галузевою угодою. Вказує, що невиплачені кошти міг би направити на своє лікування, на відпочинок, на посилене харчування, оскільки робота у відповідача була важка та шкідлива, а вказана сума компенсує перенесені ним страждання та переживання. У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення уточненого позову заперечував, пояснив, що дійсно позивачу при звільненні з підприємства не виплачувалася вихідна допомога, оскільки Колективним договором на 2007-2008 роки, який діяв і в 2009 році, було передбачено виплачувати вихідну допомогу при звільненні з підприємства за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію при досягненні жінками 55років, чоловіками 60 років, а позивачу на момент звільнення не виповнилося 60 років. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Так, трудовою книжкою підтверджується, що останній з 02.07.1974 року працював у відповідача слюсарем гірничого обладнання, надалі помічником машиніста екскаватора та машиністом екскаватора, 02.06.2009 року звільнився з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с.6-13). Із паспортних даних позивача встановлено, що останній народився 29.09.1949 року (а.с.4). Отже, розглядаючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, суд зазначає наступне. Пунктом 7.5 Колективного договору ВАТ «Центрального гірничо-збагачувального комбінату» на 2007-2008 роки, який діяв і в 2009 році, встановлено виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: - від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати, починаючи з 2 кварталу 2007 року та здійснювати таку виплату за умови якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ним пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років).(а.с.19). Із 1 січня 2007 року набрала чинності Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі по тексту [PERSON]). Зі сторони власників підписав [PERSON] представник ТОВ «МЕТІНВЕСТ ХОЛДІНГ», до складу якого відноситься і відповідач (а.с.30, 34-42). Пунктом 1.13 цієї [PERSON] встановлено, що така набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї [PERSON]. Станом на день звільнення позивача [PERSON] діяла, оскільки інша не приймалася. Пунктом 6.1 розділу 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» [PERSON] встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: - від 20-ти і більше років тримісячної заробітну плати. Отже, в [PERSON] та вищезазначеному Колективному договорі на 2007-2008 роки, які були чинними на момент звільнення позивача, обовязки власників підприємства в частині соціальних гарантій різняться: [PERSON] передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу (така ж норма передбачена і в Колективному договорі), однак в Колективному договорі встановлені додаткові умови, за яких може бути виплачена вихідна допомога лише при досягненні 60-ти річного віку для чоловіків та звільнення на протязі одного місяця після досягнення вказаного віку. Тому суд уважає, що умови Колективного договору погіршують становище позивача в порівнянні з умовами [PERSON]. Відповідно до розділу 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» та п. 6.1 [PERSON] власник зобовязаний за рахунок коштів підприємства виплатити працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві. Таким чином, суд уважає, що в даному випадку необхідно застосувати умови [PERSON], виконання яких є обов'язком для відповідача, оскільки ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 року №3356-XII, передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Тому в даному випадку слід керуватися Галузевою [PERSON] гірничо-металургійного комплексу України, а не Колективним договором. Такої правової позиції придержується і Верховний Суд України, який при розгляді тотожної цивільної справи зазначив, що застосування умов галузевої угоди є обовязковим для сторін, які підписали цю угоду. Відповідно до довідки № 1103 від 14.07.2015 року, наданої відповідачем, середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року перед його звільненням 02.06.2009 року, становила 2284 грн. 74 коп.(а.с.14, 15). Отже, відповідно до п.6.1 [PERSON] позивачу належить виплатити при його стажі роботи у відповідача, який склав 35років, тримісячну середню заробітну плату, що становить 6854 грн. 22 коп., а відтак ця частина уточнених вимог підлягає задоволенню. Підлягають задоволенню і уточнені позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ст. 47 КЗпП України встановлений обовязок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а ст. 117 КЗпП України встановлено,що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція передбачена і в пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Верховний Суд України при винесенні Постанови по цивільній справі від 01.04.2015 року №6-41цс15 зазначив, що згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємства, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган який виносить рішення по суті справи. Як уже зазначалось вище, середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована відповідачем перед його звільненням 02.06.2009 року, становила 2284 грн. 74 коп. При середньомісячній заробітній платі у 2284 грн. 74 коп. та періоду непроведення розрахунку при звільненні з 02.06.2009 року по 02.06.2010 року середній заробіток за час затримки розрахунку становить 27416 грн. 88 коп., із розрахунку: 2284 грн. 74 коп. х 12 місяців =27416 грн. 88 коп., однак, оскільки позивач просить стягнути 27416 грн. середнього заробітку, суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягує з відповідача на користь позивача 27416 грн. Що ж до вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 10000 грн. моральної шкоди, то суд уважає, що такі вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Із трудової книжки позивача вбачається, що останній пропрацював у відповідача з 02.07.1974 року по 02.06.2009 року, що становить майже 35 років, умови праці були шкідливими. Відповідач, будучи зобовязаним відповідно до умов [PERSON] виплатити позивачу при виході на пенсію вихідну допомогу, свого обовязку не виконав, чим порушив право позивача, який, безперечно, у звязку з цим переніс моральні страждання. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний відшкодувати моральну шкоду. Отже, суд уважає доведеним спричинення відповідачем позивачеві моральної шкоди невиплатою вихідної допомоги, але вважає, що сума за спричинену моральну шкоду занадто завищена, тому визначає розмір моральної шкоди у 2000 грн., що, на думку суду, буде відповідати обсягу перенесених позивачем моральних страждань. На підставі положень ст. 88 ЦПК України, в редакції, що діяла на час звернення позивача із зазначеним позовом, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню 487 грн. 20 коп. у рахунок сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial