Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

В листопаді 2005 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до суду та просила: -Визнати недійсним договір дарування від [PERSON] на [PERSON] В обгрунтування цих позовних вимог позивач посилалася на те, що [INFO] помер її батько [PERSON], за заповітом якого все належне йому майно він заповів позивачу. В квітні 2003 року позивач звернулась до нотаріальної контори для отримання спадщини. В той же час відповідач [PERSON] повідомила позивача, що в квітні 2002 року [PERSON] подарував 1/3 частину квартири сину [PERSON] - [PERSON] Однак, коли [PERSON] показала технічний паспорт на квартиру, позивач помітила, що в технічному паспорті зазначено, що договір дарування зареєстровано 19.12.2000 року. Зазначає, що [PERSON] не міг подарувати частку квартири [PERSON], оскільки 02 червня 2000 року [PERSON] зібрав її та її сестру з її чоловіком у себе, та повідомив, що все майно яке йому належить буде належить тому, хто його буде доглядати. 04 червня 2000 року [PERSON] зламав ключицю, і вона /позивач/ доглядала його до дня смерті, а відповідач [PERSON] жодного разу не приїхала до нього, навіть не знімала слухавку, коли він їй дзвонив. Під час підготовчого судового засідання позивачем надані доповнення до позовної заяви, відповідно до яких позивач просила визнати недійсною також довіреність, на підставі якої було укладено договір дарування. В обгрунтування доповнень до позову позивачем зазначено, що ніяких розпоряджень, а тим паче довіреностей на розпорядження своїм майном [PERSON] на ім'я [PERSON] надати не міг, оскільки відносився до нього негативно та не поважно. В жовтні 2006 року позивач доповнила свій позов, та просила стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 38500 грн. За Ухвалою суду від 20 квітня 2006 року по справі була проведена судово-почеркознавча експертиза. Відповідно до висновку експерта №62/04-220 від 08.08.2006 року, підпис від імені [PERSON], в графі «Підпис» Довіреності серії АВК №908080 від 02.06.2000 року виконана не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням оригінального підпису [PERSON]. Ухвалою суду від 08 грудня 2006 року за заявою позивача [PERSON] накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою суду від 20 січня 2009 року провадження у вказаній справі було зупинено до вирішення порушеної кримінальної справи по факту неправомірних дій за заявою [PERSON] 11 квітня 2016 року за заявою позивача [PERSON] відновлено провадження у справі. Відповідно до ухвали суду від 18 січня 2018 року ухвалено про розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Новікова Ніна Афанасіївна про визнання договору дарування недійсним в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Копія ухвали від 18.01.2018 року про розгляд справи в порядку спрощеного провадження направлена на адресу сторін. 19.02.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника [PERSON] - адвоката [PERSON] Відповідно до відзиву представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Разом з відзивом представником відповідача подано клопотання про призначення повторної експертизи. Ухвалою суду від 20 лютого 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної експертизи відмовлено. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] своїм правом на надання відзиву на позов у встановлений строк не скористались, хоча ухвалу від 18.01.2018 року отримали відповідно до рекомендованого повідомлення 24.02.2018 року. Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Новікова Н.А. відзив на позовну заяву надавала в квітні 2006 року, відповідно до якого зазначила, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки доручення на дарування [PERSON] частини квартири [ADDRESS] було посвідчено 02.06.2000 року за реєстром №687 на підставі волевиявлення [PERSON]. 04.04.2018 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до яких на своїх позовних вимогах наполягає. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, слід зазначити наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 19 грудня 2000 року [PERSON], який діє від імені [PERSON], на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А., 02.06.2000 року за реєстром №687, подарував [PERSON] 1/3 частину квартири під номером [ADDRESS] Відповідно до Доручення, бланк серії АВК №908080, [PERSON] 02 червня 2000 року уповноважив [PERSON] подарувати належну йому частину квартири [ADDRESS] [PERSON]. Відповідно до висновку експерта №62/04-220 від 08.08.2006 року, підпис від імені [PERSON], в графі «Підпис» Довіреності серії АВК №908080 від 02.06.2000 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням оригінального підпису [PERSON]. Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Разом з тим, відповідно до висновку експерта №62/04-220 від 08.08.2006 року підпис від імені [PERSON], в графі «Підпис» Довіреності серії АВК №908080 від 02.06.2000 року виконаний не [PERSON]. Окрім того, і з викладеного в позові вбачається, та не заперечується відповідачами, внутрішня воля [PERSON] була передати у спадок своє майно тому, хто його буде доглядати. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Аналізуючи зібрані по справі докази, приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги в частині визнання Доручення та договору дарування частини квартири недійсними підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 15 ЦК України визначено те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 23 та ч. 1 ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. завдана шкода відшкодовується особою, яка її задала, за наявності її вини. Згідно ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (далі - Постанова), «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків». Згідно ч.5 Постанови, «відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Виходячи з цього, судом встановлено, що позивач зазнала моральних страждань внаслідок незаконних дій з боку відповідачів, які надали для посвідчення нотаріусу договору дарування частини квартири [ADDRESS], завідомо знаючи, що це доручення [PERSON] не підписувалось та не відповідало його волі. Таким чином вина відповідачів у цьому знайшла своє незаперечне підтвердження. Виходячи з цього, сума 38500 грн., яку просить відшкодувати позивач, є завишеною, враховуючи ті душевні страждання, яких вона зазнала внаслідок неправомірних, винних дій з боку відповідачів, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача на відшкодовування моральної шкоди по 5000 грн. з кожного. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений судовий збір слід покласти на відповідачів. Враховуючи викладене,

Outcome: partial