Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом та в подальшому уточнивши позовні вимоги просила усунути перешкоди з боку відповідачів у здійсненні нею права власності на будинок [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] з її будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що вона є власницею 1/10 частини спірного будинку та співвласницею 2/5 частин будинку разом із [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідачка [PERSON], була дружиною сина позивачки - [PERSON], який [INFO] помер. Відповідачка [PERSON] спочатку виїхала, а потім стала проживати в частині будинку зі своїм співмешканцем [PERSON] На протязі останнього року відповідачі постійно порушують правила проживання, псують майно, на зауваження позивачки не реагують, зухвало ображають її та погрожують розправою, влаштовують сварки. Так як договору найму з відповідачами вона не укладала і дозволу на поселення не давала, на її думку вони є тимчасовими мешканцями та в силу ст.818 ЦК України просила виселити відповідачів, як тимчасових мешканців. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 вересня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачі є тимчасовими мешканцями в будинку позивачки [PERSON], договору найму вона з ними не укладала і дозволу на поселення не давала, відповідачі зареєстровані за іншим місцем проживання, тому права на користування спірним будинком вони не мають та за ними без згоди власників не може бути визнано право користування її будинком. Апелянт вважає, що суд не визначив правову природу проживання відповідачів у будинку, вказує на те, що відповідачі є тимчасовими мешканцями, які право на користування житловим приміщенням не набули, так як вони вселилися у приміщення без дозволу інших співвласників, а крім цього вони у будинку не зареєстровані і зберігають за собою право користування іншим жилим приміщенням у якому вони зареєстровані. Крім того апелянт звертає увагу суду на той факт, що відповідачі проживали в спірному житловому будинку та не сплачували за комунальні послуги, за користування житлом. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та третьої особи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не є тимчасовими мешканцями в розумінні ст. 818 ЦК України, так як вселились та проживають у будинку з дозволу його співвласника, а не орендаря, не укладали при цьому ніяких договорів найму житла, тому підстави для задоволення позову про їх виселення в розумінні ст. 818 ЦК України відсутні. Колегія суддів вважає, що такі висновки суперечать нормам матеріального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом першої інстанції було встановлено, що [PERSON] є власницею 1/10 частини будинку розташованого по вул.Ніжинозерська, 53 в м.Ніжині на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською державною нотаріальною конторою від 14.05.1963 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON] є власниками 2/5 частин вказаного будинку на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською держнотконторою 11.08.1948 року, [PERSON] власник 1/2 частини на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською міською держнотконторою 26.12.2001 року, що підтверджується довідкою КП «Ніжинське МБТІ» від 08 серпня 2014 року (а.с 63). Вбачається також, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.8). З спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що спадщину прийняв [PERSON], який є спадкоємцем за правом представлення (а.с 38 зворотній бік), але не оформив своє право у встановленому порядку. Також встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] в 1979 році було розірвано (а.с 45). Дійсно, жодний з досліджених в судовому засіданні відмовних матеріалів Ніжинського МВ УМВС від 22.01.2014 року, 17.03.2014 року, 25.03.2014 року, не містить заходів реагування застосованих до відповідачів, проте колегія суддів не погоджується з висновками суду про те, що звернення до міліції [PERSON] не доводить неправомірної поведінки відповідачів по відношенню до позивачки. [PERSON] зверталась до відповідачів з попередженням про виселення (а.с.107). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суду не надано доказів на існування згоди співвласників на проживання відповідачів і, враховуючи, що відповідачі вселилися до цього будинку без згоди співвласників та проживають в ньому не будучи членами сім'ї позивачки, вони підлягають виселенню. Приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і вимогам закону, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги [PERSON] та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Крім того, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, підлягають стягненню з відповідачів на користь держави судові витрати за розгляд апеляційної скарги по 60 грн. 90 коп. з кожного.

Outcome: approved