Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

В лютому 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3) про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що у газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» № [NUMBER] за [INFO] та на веб-сайті газети«Чернігівщина: новини і оголошення» http://che.cn.ua за посиланням: [INFO] розміщено інформаційний матеріал (статтю) під назвою «[INFO]». У наведеній статті, автором якої є [PERSON] , зокрема, зазначена наступна інформація: «28-річний підприємець [PERSON] є переможцем у 27 закупівлях на суму 468 тисяч гривень. Усі 27 договорів вона підписала з Плисківською сільською радою. Воно й не дивно, адже пані [PERSON] є управляючою у готельно-ресторанно-магазинному комплексі, що належить місцевому пану [PERSON] , з іменем якого і пов`язують [PERSON] ». Позивач вважає, що поширена у статті «[INFO]» інформація є неправдивою та недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а відтак підлягає спростуванню. Крім того, позивач просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Ухвалою суду від 16 березня 2021 року відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 20.04.2021 року від представника відповідача-2 надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначав, що позивач не скористався правом на відповідь. За своїм змістом, висловлювання застосовані у публікації є вираженням суб`єктивної думки щодо зазначених в ній обставин, та не містять висловів які можуть негативно вплинути на репутацію позивача. Щодо висловлювання позивача про те, що «публікація виставляє його в очах суспільства та його ділових партнерів як особу, що бере участь у незаконній діяльності та проводить махінації з коштами місцевого бюджету», вважає необґрунтованим, оскільки стаття присвячена ефективному та раціональному використанню бюджетних коштів посадовими особами місцевого самоврядування Плиськівської сільради і в статті немає більшого жодного згадування про [PERSON] . Позивач в силу займаних ними посад у минулому є публічною особою, у зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоду, зазначив, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 17.05.2021 року на адресу суду надійшов відповідь на відзив, в якому позивачем зазначено, що право на відповідь вбачає надання особою свого пояснення щодо поширеної про неї інформації, яка завдає шкоди його інтересам, без права вимагати визнання цих відомостей неправдивими. Тому позивач вважає, що єдиним способом реалізації його суб`єктивних прав в цьому випадку, а саме визнання такої інформації недостовірною судовому порядку із застосуваннями такого способу захисту, як спростування інформації. Крім того, позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26 000,00 грн. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до статті 10 «Свобода вираження поглядів» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Зі змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11 травня 1994 року, Протоколом № 14 від 13 травня 2004 року), яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року (набрала чинності в Україні 11.09.1997 року) (далі по тексту - Конвенція), кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно із ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Судом встановлено, що у газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» № [NUMBER] за [INFO] та на веб-сайті газети«Чернігівщина: новини і оголошення» http://che.cn.ua за посиланням: [INFO] розміщено інформаційний матеріал (статтю) під назвою «[INFO]». У наведеній статті, автором якої є [PERSON] , зокрема, зазначена наступна інформація: «28-річний підприємець [PERSON] є переможцем у 27 закупівлях на суму 468 тисяч гривень. Усі 27 договорів вона підписала з Плисківською сільською радою. Воно й не дивно, адже пані [PERSON] є управляючою у готельно-ресторанно-магазинному комплексі, що належить місцевому пану [PERSON] , з іменем якого і пов`язують [PERSON] .». Цей самий інформаційний матеріал міститься на веб-сайті газети«Чернігівщина: новини і оголошення» http://che.cn.ua за посиланням: [INFO] . Позивач зазначав, що поширена інформація є негативною щодо нього, а також порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довчно. Згідно зі частиною 1 статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються законодавством є : здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація.Поняття «честь» і «гідність» є поняттями, які визначають прояви відносин індивіда до себе й оточуючих до окремої особистості. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Зміст оспорюваної цитати «Усі 27 договорів вона підписала з Плисківською сільською радою. Воно й не дивно, адже пані [PERSON] є управляючою у готельно-ресторанно-магазинному комплексі, що належить місцевому пану [PERSON] , з іменем якого і пов`язують [PERSON] » у статті із назвою «[INFO]» свідчить про опосередкований вплив [PERSON] на результат закупівель товарів за рахунок бюджетних коштів Плиськівської сільради, що негативно висвітлює позивача в очах суспільства, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем вимог законів України, а тому є негативною інформацією. Як встановлено судом, то спірна інформації по тексту частково є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань, зокрема того факту що позивачу належить готельно-ресторанно-магазинний комплекс в якому підприємець [PERSON] є управляючою у стороною відповідачів суду надано не було. Так відповідачем зазначено, що позивач володіє футбольним клубом « Єдність », проте не надає доказів, того що позивач володіє саме готелями та ресторанами футбольної бази «Єдність», про що було зазначено у статті. Крім того, зазначення особи на сторінці Facebook не може свідчити про дружбу та певні зв`язки, що були висвітлені у статті. Поряд із цим, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] є переможцем у 27 закупівлях на суму 468 тисяч гривень та того, що вона дійсно є управляючою у готельно-ресторанно-магазинному комплексі, що дійсно належить місцевому пану [PERSON] , з іменем якого і пов`язують [PERSON] . Доказів належності позивачу готельно-ресторанного комплексу, в якому [PERSON] є управляючою та його зв`язків із [PERSON] відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що згадування імені позивача у статті створює у необмеженої кількості читачів уявлення про можливе здійснення ним діяльності без дотримання норм законодавства, а також певного впливу на посадових осіб задля забезпечення третім особам перемоги в закупівлях, поширена про позивача інформація має негативне забарвлення, не ґрунтується на фактичних даних та є недостовірною. Європейський суд з прав людини та Верховний Суд неодноразово звертали увагу на те, що судові спори, пов`язані із захистом гідності, честі та ділової репутації, мають важливе суспільно-політичне значення й тому привертають до себе пильну увагу громадян і засобів масової інформації. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Водночас недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені)(постанова Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 201/10584/16-ц (провадження № 61-14715св18). Як визначено у ч. 6 та ч. 7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, відповідачами не було надано належних доказів правдивості такої інформації суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання поширеної щодо них інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації, в частині висловлювань відносно позивача: «28-річний підприємець [PERSON] є переможцем у 27 закупівлях на суму 468 тисяч гривень. Усі 27 договорів вона підписала з Плисківською сільською радою. Воно й не дивно, адже пані [PERSON] є управляючою у готельно-ресторанно-магазинному комплексі, що належить місцевому пану [PERSON] , з іменем якого і пов`язують [PERSON] ». Надані відповідачем-2 витяги з державного реєстру прав власності на земельні ділянки, що належать позивачу, не підтверджують того, що [PERSON] є власником готельно-ресторанного комплексу, в якому [PERSON] є управляючою та його зв`язків із [PERSON] , про що зазначено в публікації. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. та підлягають частковому задоволенню. З приводу вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Судом встановлено, що відповідачами була заподіяна позивачу моральна шкода в результаті поширення щодо нього неправдивої інформації. Однак, враховуючи усі встановлені судом по справі обставини, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. занадто завищеною, такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн. Представник позивача просить суд стягнути з відповідачів на позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 26000,00 грн. Відповідно до чч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом паяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до чч. 4,5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між [PERSON] та адвокатом Мельниковою І.Г. був укладений договір про надання правової допомоги від 01.02.2021 року. Відповідно до акту виконаних робіт, квитанції до платіжного доручення № @PL704474 від 13.05.2021 вбачається, що позивач за поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 26000 грн. Отже, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, а саме підготовка позовної заяви, підготовка відповіді на відзив, та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн., у відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, що є на переконання суду, справедливою компенсацією понесених позивачем витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 1882 грн.

Outcome: partial