Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

В листопаді 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 12 серпня 2004 року позивачка [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] та 10 лютого 2014 року зареєструвала своє право власності на квартиру у встановленому законом порядку. Станом на день звернення до суду, як вказує позивачка, у квартирі окрім неї зареєстровані її син [PERSON] , мати [PERSON] та брат [PERSON] . Зазначає, що починаючи з 2005 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] в квартирі не проживають, добровільно виїхали з неї та жодного разу до квартири не приїздили. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у квартирі носить формальний характер, а позивачка вимушена нести додаткові витрати на утримання майна, оскільки комунальні послуги нараховуються з урахуванням зареєстрованих осіб, позивачка звернулася до суду з даним позовом, у якому просила суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом. 19 січня 2018 року ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б. було відкрите провадження у даній справі, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 24 жовтня 2018 року Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва №970 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу було розподілено судді Войтенко Т.В. Ухвалою від 25.10.2018 справу було прийнято до провадження судді Войтенко Т.В. та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав, просив позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися відповідно до ч.7 ст. 128 ЦПК України за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Заяв про розгляд справи за їх відсутності, про причини неявки, відзив на позовну заяву від відповідачів не надходили. Зважаючи на відсутність заперечень представника позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідачів з можливістю постановлення заочного рішення по справі (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову у зв`язку з наступним. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування квартири від 12 серпня 2004 року позивачка [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.4). Право приватної власності [PERSON] на вищевказане майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку 10 лютого 2014 року, що підтверджено відповідним Витягом № 17805659 (а.с. 5). Як вбачається з Довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої КК «Центр комунального сервісу» від 01.11.2017, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка, її син [PERSON] , мати [PERSON] , брат [PERSON] (а.с. 6). Як вбачається з копії договору дарування квартири від 12.08.2004, відповідачі по справі є колишніми власниками квартири [ADDRESS] . Актом від 31.10.2017 на підставі свідчень сусідів зафіксований факт непроживання у квартирі відповідачів по справі з 2005 року (а.с.7). Реєстрація відповідачів у квартирі позивачки порушує її право власності, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК та ЖК України. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право користуватися чужим майном регламентується ст.ст. 401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України передбачає право користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Отримавши у дар квартиру на підставі договору дарування від 12.08.2004 від [PERSON] та [PERSON] , позивачка [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . З цього моменту право на користування даною квартирою у попередніх власників [PERSON] та [PERSON] трансформувалося у право на користування чужим майном - сервітут. Право відповідачів на користування чужим майном (спірним житловим приміщенням) може бути припинене на вимогу власника цього майна відповідно до положень статті 406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Відповідно до ч. 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У конкретному випадку відповідачі є членами сім`ї позивачки - матір`ю та братом, а відтак їх право на користування спірною квартирою може бути припинене судом за позовом власника житлового приміщення лише за наявності обставин, які мають істотне значення. В даному випадку - це фактичне тривале непроживання осіб у квартирі та наявність іншого місяця проживання. Зважаючи на те, що матеріалами справи доведений факт тривалого непроживання відповідачів у спірній квартирі, який не був спростований відповідачами [PERSON] та [PERSON] , суд вбачає підстави для задоволення позову та визнання [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) такими, що втратили право користування житлом - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судовий збір в розмірі по 320,00 грн. На підставі ст. 405, 406 ЦК України, ст.156 ЖК України,

Outcome: approved