Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.12.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 3300 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладенні договору сторони керувалися ч.1\~ст. 634 ЦК України,\~відповідно до\~якої договором\~приєднання є\~договір,\~умови якого\~встановлені однією\~із сторін\~у формулярах\~або інших\~стандартних формах,\~який може\~бути укладений\~лише шляхом\~приєднання другої\~сторони до\~запропонованого договору\~в цілому.\~Друга сторона\~не може\~запропонувати свої\~умови договору.\~А тому\~підписання позивачем\~договору є\~прямою і\~безумовною згодою\~позичальника щодо\~прийняття будь-якого\~розміру кредитного\~ліміту,\~встановленого банком,\~відповідно до\~п.\~2.1.1.2.3\~та п.\~2.1.1.2.4\~Умов та\~Правил надання\~банківських послуг,\~де зазначено,\~що клієнт\~дає свою\~згоду,\~що кредитний\~ліміт встановлюється\~за рішенням\~банку і\~клієнт дає\~право банку\~в будь-який\~момент змінити\~(зменшити\~або збільшити)\~кредитний ліміт.\~Позивач свої\~зобовязання за\~договором виконав,\~та надав\~відповідачу кредит\~в розмірі,\~встановленому договором.\~Однак,\~відповідач не\~надавав своєчасно\~банку грошові\~кошти для\~погашення заборгованості\~за кредитом,\~відсотками,\~а також\~іншими витратами\~відповідно до\~умов договору\~і станом\~на 31.05.2017\~року заборгованість\~[PERSON]\~становить 23535,17\~грн.,\~яка складається\~з:\~2252,52\~грн.\~заборгованість\~за тілом\~кредиту,\~16685,74\~грн.\~заборгованість\~по процентам\~за користування\~кредитом,\~3000\~грн.\~заборгованість\~за пенею,\~а також\~500\~грн.\~штраф\~(фіксована\~частина),\~1096,91\~грн.\~-\~штраф (процентна\~складова),\~що і\~стало причиною\~звернення позивача\~до суду\~з даним\~позовом. Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.09.2017 позовні вимоги задоволено частково. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.12.2017 заочне рішення від 22.09.2017 скасовано, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою від 01.03.2018 року розгляд справи відкладено у зв»язку з неявкою сторін, задоволене клопотання представника відповідача про витребування у ПАТ «ПриватБанк»\~ оригіналу кредитної угоди, заборгованість по якій\~ є предметом спору в даній цивільній справі. 13.04.2018 до суду надійшло клопотання представника відповідачки [PERSON] про долучення судової практики та застосування строків позовної давності. Ухвалою суду від 13.04.2018 постановлено витребувати у ПАТ «ПриватБанк»\~ анкети заяви від лютого 2012 року та умови банку на час укладення договору, заборгованість по якому є предметом спору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених письмово в позові та поясненнях, засвідчила своїм підписом документи, належність яких ставив під сумнів представник відповідача. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що банком неправомірно нараховувались невиправдано високі відсотки за кредитом, проте свого розрахунку заборгованості не представив. Крім цього, представник відповідача зазначає, що слід застосувати строки позовної давності з моменту закінчення дії кредитної картки, на яку було встановлено кредитний ліміт. При цьому перевипуск такої карти ніяким чином не продовжує строків дії договору. Ставив під сумнів належність та допустимість доказів, наданих представником позивача на виконання ухвали про витребування доказів, оскільки такі не завірені ані печаткою, ані підписом позивача. Просив суд відкласти розгляд справи для надання можливості ознайомитись з доданими позивачем документами та письмовими поясненнями. У задоволення такого клопотання було відмовлено враховуючи розумність строку розгляду справи, та те, що такі письмові докази судом було отримано ще 31.05.2018 і представник відповідача мав достатньо часу для ознайомлення з ними. Крім цього суд зазначає, що розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням представника відповідача. Згідно з вимогами\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Зясувавши обставини справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом беззаперечно встановлено, та сторонами не оспорюється, що 11.12.2012 року між позивачем [PERSON] акціонерним товариством «Приватбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, шляхом приєднання в порядку\~ст. 634 ЦК України\~до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачем заяви, в якій міститься його підпис про ознайомлення з цими умовами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Відповідно до укладеного з відповідачем договору банк надав [PERSON] а остання отримала кредит\~у розмірі 3300,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом,\~що стверджується підписаною [PERSON] анкети заяви від 11.12.2012, копія якої приєднана до матеріалів справи. Відповідно до статті 1054\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статями 526, 530, 610\~ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст. 634\~ЦК України, згідно\~з якою\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах\~або\~інших стандартних\~формах, який може бути укладений лише\~шляхом приєднання\~другої\~сторони\~до запропонованого\~договору\~в цілому. Друга сторона не\~може запропонувати свої умови\~договору. У вказаній заяві зазначено, що [PERSON] \~ознайомлена і згідна з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами Банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privarbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 «Умов та Правил надання банківських послуг». Позивач ПАТ КБ «Приват Банк», у відповідності до встановлених вимог вищевказаного кредитного договору свої зобов'язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу, кредит у розмірі 3300 грн. на встановлених вищевказаних кредитним договором умовах повернення грошових коштів зі сплатою відсотків за користування ними. Відповідно до\~ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що в порушення умов вказаних кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, допустила прострочення повернення кредиту із його складовими частинами, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість, яка станом на 31.05.2017\~року заборгованість\~[PERSON]\~становить 23535,17\~грн.,\~яка складається\~з:\~2252,52\~грн.\~заборгованість\~за тілом\~кредиту,\~16685,74\~грн.\~заборгованість\~по процентам\~за користування\~кредитом,\~3000\~грн.\~заборгованість\~за пенею,\~а також\~500\~грн.\~штраф\~(фіксована\~частина),\~1096,91\~грн.\~-\~штраф (процентна\~складова),\~що і\~стало причиною\~звернення позивача\~до суду\~з даним\~позовом. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Факт несплати відповідачем [PERSON] грошових коштів за користування кредитом та погашення кредиту підтверджується доданим до матеріалів справи розрахунком суми заборгованості. Представник відповідача, посилаючись на те, що розрахунок, наданий позивачем є неправильним та неналежним, іншого розрахунку на спростування поданого банком не надав. З цього приводу Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі № 61-4548св18 чітко визначив, що при відсутності спростування боржником поданого банком розрахунку боргу (наданні іншого розрахунку, яки би підтверджував відсутність заборгованості боржника перед банком без витребування документів первинної бухгалтерської документації. А тому\~суд приходить\~до висновку\~про те,\~що наданий\~позивачем розрахунок\~боргу відповідача\~за кредитним\~договором є\~належним та\~допустимим доказом\~розміру існуючої\~заборгованості відповідача. Що стосується нарахування штрафів в розмірі 500 грн\~штраф (фіксована частина), 1096,91 грн. - штраф (процентна складова), то суд не погоджується з нарахуванням позивачем штрафів на суму заборгованості, враховуючи наступне. Пунктом п. 2.1.1.7.6 кредитного договору передбачено нарахування штрафу у разі порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань передбачених кредитним договором. Позивачем нараховано даний штраф, в тому числі, й на пеню, що є неприпустимим, оскільки за змістом статті 549 ЦК України, штраф та пеня є різновидом неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Суд звертає увагу на те, що за порушення позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором позивачем одночасно нараховано пеню та штрафи. Отже, позивач просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (порушення позичальником грошового зобов'язання за кредитним договором), що суперечить вимогам ч. 1ст.\~61\~Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В той же час, згідно правової позиції Верховного суду України від 21.10.2015 року у справі за № 6-2003цс15 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61\~Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів, а саме: 500 грн штраф (фіксована частина), 1096,91\~\~\~\~грн. - штраф (процентна складова) за порушення грошових зобов'язань. На підставі наведеного, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості за кредитним договором в розмірі 20038,26 гривень, яка складається з: заборгованості в розмірі в розмірі 2252,52 гривень за кредитним договором, 16685,74 гривень заборгованості за відсотками, 1100 гривень заборгованості за\~ пенею та комісією. Щодо доводів представника відповідача про необхідність застосувати строки позовної давності з моменту припинення дії картки, то слід зазначити таке. Згідно із\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності повязується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі №6-31 цс15, які згідно зі\~ст. 360 ЦПК України\~є обовязковою для усіх судів України. У Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року № 6-116цс13 вказано, що у випадку, коли умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості станом на 31.05.2017 вбачається, що останній платіж позичальником здійснено 10.10.2014, а позивач звернувся із позовом до суду 03.07.2017 року . Відповідно трьохрічного строку позовної давності позивачем дотримано. Крім цього, відповідно до поданої суду позивачем довідки, строк дії платіжної картки закінчився в грудні 2016року Враховуючи вище наведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог\~представника відповідача про застосування строку позовної давності щодо основної суми боргу. Щодо вимоги про стягнення пені за період з 01.03.2014 по 31.05.2017, то слід зазначити таке. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати\~ кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто\~пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення\~ обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.\~\~ Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Отже, виходячи з вказаного вище, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача пеню в сумі 1100 гривень за останні 12 місяців від дати звернення до суду. Також на підставі ст.\~141\~ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, що були ним понесені. На підставі ч. 6 ст. 259\~ЦПК України, враховуючи складність даної справи, складання\~повного\~рішення суду відкладено на строк до десяти днів, повне судове рішення складено 22.06.2018 року (п.6 ч.7 ст. 265\~ЦПК України). На підставі викладеного і

Outcome: partial