Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу № 004065 від 27.05.2016, розірвання договору та стягнення з відповідача на його користь грошової суми, що була сплачена за договором в розмірі 70000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до п.12.1 якого відповідач передбачив не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім, однак у випадку розірвання договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних зобов'язань. Всупереч ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» лізингодавець не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору. Також з умов договору вбачається, що складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. В судове засідання позивач не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 27.05.2016 між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 004065, відповідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 та додатку № 3 до договору сплачуються лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 5873,02 доларів США, авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу 2936,51 доларів США, щомісячний авансовий платіж 244,71 доларів США, адміністративний платіж (10%) 587,30 доларів США, комісія за передачу (3%) 176,19 доларів США. 27.05.2016 позивач сплатив 70000 грн. на користь відповідача із зазначенням призначення платежу «Платіж ЗГ ДОГОВОРУ ФІНАНСОВОГО ЛІЗИНГУ № 004065 від 27.05.2016 р.», що підтверджується квитанцією № 64 від 27.05.2016. Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що відносини виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Частиною 1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Положеннями ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Згідно з ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Пунктом п.3.2.6 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу, або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу. Тобто положення договору передбачають можливість на випадок, якщо відповідач не зможе виконати свої зобов'язання та придбати предмет лізингу не повертати позивачу сплачений ним адміністративний платіж у розмірі 70000 грн. Згідно з п.8.2 договору сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 5873,02 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення його договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 148000 грн. з ПДВ. Пунктом 8.3 договору визначено, що сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Тобто, вартість предмета лізингу, зазначена у п.п.8.2 та 8.3 договору не є остаточною і може коригуватися в залежності від транспортного засобу, який буде поставлено та зміни обмінного курсу. При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу. Пунктом 12.1 договору визначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати договір за власним бажанням. В такому випадку поверненю підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець у тримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, якщо відповідач не поставить позивачу предмет лізингу і позивач вирішить розірвати договір у зв'язку з неможливістю його виконання відповідачем, останній має право утримати в себе 40% лізингових платежів та адміністративний платіж у розмірі 70000 грн. Пунктом 12.14 договору визначено, що у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, який був придбаний лізингодавцем для передачі у користування. Також лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця по реєстрації та страхуванню предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Отже, позивач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний з зарахуванням на рахунок відповідача перших платежів до штрафу та з накладанням на позивача додаткових фінансових санкцій (п. 12.1, 12.14). Відповідно до п.10.1 договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; частина від обсягу фінансування; комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. Вказаний графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається. Разом з тим, колегія суддів вважає, що ціна, марка автомобіля, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець), - все це в сукупності індивідуалізує предмет лізингу. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Крім того, суд звертає увагу на те, що в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема, повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною. А тому вказані обставини є істотними порушеннями, умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є підставою для визнання спірного договору недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-330цс16 від 08.06.2016 року, яка згідно з положеннями ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Разом з цим, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та висунутими позовними вимогами [PERSON] суд приходить до висновку про визнання п.12.1 договору фінансового лізингу недійсним та розірвання спірного договору, при цьому також стягненню з відповідача на користь позивача підлягають грошові кошти в сумі 70000 грн. сплачені на виконання такого договору. На підставі викладеного та

Outcome: approved