Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди житла недійсним та стягнення заборгованості за договором оренди. Позовні вимоги мотивує тим, що 26 жовтня 2018 року на сайті ОЛХ вона розмістила об`яву про здачу в оренду однокімнатної квартири [ADDRESS] , що належить їй на праві власності. В цей же день, з нею в телефонному режимі зв`язався відповідач [PERSON] та погодився на всі істотні умови договору оренди та вони домовилися про підписання договору оренди. 27 жовтня 2018 року відповідач надав фотокопію свого паспорту, а позивач, в свою чергу, підготувала договір оренди житла та відіслала його за вказаною відповідачем електронною адресою. Підписаний договір відповідач так і не повернув, але на підтвердження укладання договору відповідач перерахував на рахунок позивача 01 листопада 2018 року суму в розмірі 7 000,00 грн. в рахунок оплати першого місяця оренди, відповідно до умов, зазначених в п. 1.4 договору. Відповідно, відповідачу були передані ключі від квартири і відповідач зі своєю дівчиною заїхав в орендоване житло. Відповідач проживав в орендованому житлі в період з 01 листопада 2019 року по 10 січня 2019 року та сплатив 11 500,00 грн., однак, має непогашену заборгованість, з врахуванням щомісячної вартості комунальних послуг в розмірі 9 873,00 грн. 08 січня 2019 року позивачем було виставлено претензію про оплату фактичної суми заборгованості та звільнення орендованого приміщення. 10 січня 2019 року відповідач звільнив орендоване приміщення, віддавши ключі сусідам, повідомивши, що заборгованість оплачувати не планує. Крім фактичної заборгованості за оренду житла, позивачу була завдана і моральна шкода, що виразилася в душевних стражданнях, завданих протиправною поведінкою відповідача, розмір якої вона оцінює в 10 000,00 грн. Протокольною ухвалою суду від 20 травня 2019 року в задоволенні клопотання відповідача про прийняття до розгляду зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансового платежу відмовлено. В процесі розгляду справи позивач надала заяву про уточнення позовних вимог, просила визнати договір оренди житла за адресою: [ADDRESS] від 01 листопада 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] дійсним, стягнути з [PERSON] заборгованість за користування житловим приміщенням в сумі 8 507,86 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 811 ЦК України, договір найму житла укладається в письмовій формі. Дослідженими матеріалами справи встановлено, що 01 листопада 2018 року ФОП [PERSON] (орендодавець) підписала договір оренди житла, за яким регулюються правовідносини, пов`язані із переданням орендодавцем орендареві ( [PERSON] ) житла, а саме квартири [ADDRESS] для проживання у ньому, на визначений цим договором строк та за встановлену договором плату. Згідно п. 1.4 договору оренди житла, за згодою сторін щомісячна орендна плата за орендне користування квартирою, що орендується (плата за користування житлом), за цим договором становить 7 000,00 грн. та додатково орендар компенсує орендодавцю щомісячні вартість комунальних послуг, або сплачує їх самостійно. Крім того, 01 листопада 2018 року [PERSON] складено та підписано акт приймання-передачі житлового приміщення у орендне користування, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв житлове приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати договір оренди жила, а саме квартири [ADDRESS] від 01 листопада 2018 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] дійсним. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнано судом дійсним. Дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме заключною випискою з поточного рахунку [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» за період з 01 листопада 2018 року по 10 січня 2019 року встановлено, що 01 листопада 2018 року відповідач [PERSON] перерахував на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 7 000,00 грн., 10 грудня 2018 року - 3 000,00 грн. та 20 грудня 2018 року - 1 500,00 грн. Вказана обставина не спростовується і самим відповідачем, який підтвердив вказані перерахування у зазначених сумах на ім`я [PERSON] в своїх письмових поясненнях. Аналізуючи договір оренди житла від 01 листопада 2018 року, судом встановлено, що позивач [PERSON] вчинила дію, спрямовану на набуття цивільних прав, які виразилася в складанні та підписанні зазначеного договору, а інша сторона - [PERSON] підтвердив вчиненні вказаної дії, фактично погодив з позивачем всі істотні умови договору оренди, частково перерахував грошові кошти на рахунок позивача, тобто виконав умови договору оренди. Тому, за встановлених обставин суд вважає, що відповідач прийняв виконання умов договору оренди житла, а тому позовні вимоги про визнання договору оренди житла від 01 листопада 2018 року дійсним підлягають до задоволення в повному обсязі. Що стосується позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди, суд приходить до висновку, що вказані вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Так, відповідно до умов договору оренди житла від 01 листопада 2018 року, відповідач мав здійснювати щомісячну плату за користування житлом в розмірі 7 000,00 грн., тобто, за період проживання відповідача в орендованому житло орендна плата становила 16 333,00 грн. (з 01 листопада 2018 року по 10 січня 2019 року). Оскільки відповідачем був внесений авансовий платіж в сумі 11 500,00 грн., то з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти за користування житлом в сумі 4 833,00 грн. Крім того, умовами договору оренди чітко визначено, що орендар додатково компенсує орендодавцю щомісячні вартість комунальних послуг, або сплачує їх самостійно. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що [PERSON] (орендодавець) самостійно сплачувала вартість комунальних послуг, що підтверджується квитанціями, долученими позивачем до матеріалів справи, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди за оплату вартості комунальних послуг в розмірі 3 674,86 грн. також підлягають до задоволення. Крім того, звертаючись до суду, позивач пред`явила позовні вимоги про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою. Вказані позивачем причини завдання їй моральної шкоди, спричинені невиконанням умов договору оренди житла та протиправною поведінкою відповідача, об`єктивно не підтверджені жодним належним та допустимим доказом і не є підставою для відшкодування моральної шкоди за ст.ст. 23, 1167 ЦК України, тому суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , а тому суд визнає дійсним договір оренди житла від 01 листопада 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 8 507,86 грн. матеріальної шкоди. В порядку ст. 141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial