Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

В листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») через свого представника [PERSON] звернулося з позовом до Миронівського районного суду Київської області про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 33042 гривень 61 копійки. В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилався на те, що на підставі договору приєднання від 25 лютого 2011 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 26 червня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну карту «Універсальна Gold», відповідно до тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 16000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 27,60 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку із порушенням зобовязань за кредитним договором, відповідач станом на 31 липня 2015 року має заборгованість в розмірі 33042 гривень 61 копійки, яка складається із 19094 гривень 49 копійок заборгованості за кредитом, 11448 гривень 47 копійок заборгованості по процентам за користування кредитом, 450 гривень 00 копійок заборгованості за пенею та комісією, 500 гривень 00 копійок штрафу (фіксована частина) та 1549 гривень 65 копійок штрафу (процентної складової). Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а.с. 41). Відповідач в судове засідання не зявилась, через канцелярію надала до суду заяву, у якій просила суд розглядати справу за її відсутності, повідомила, що позовні вимоги визнає, крім штрафів, комісій та пені, щодо яких просила застосувати строки позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач визнала позовні вимоги про стягнення з неї на користь позивача заборгованості по тілу кредиту, яка становить 19 094 гривень 49 копійок, та заборгованості по процентам за користування кредитом, яка становить 11 448 гривень 47 копійок, визнання позову в цій частині не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову в цій частині, як наслідок позовна вимога про стягнення з відповідача 30 542 гривень 96 копійок підлягає задоволенню. Заперечуючи проти задоволення позовних вимоги про стягнення заборгованості по пені, комісії та штрафам позивач просила суд застосувати до них строки позовної давності. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідач 25 лютого 2011 року підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, погодилась, що її заява разом з Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають договір про надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже за юридичною природою укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] (попереднє прізвище [PERSON]) договір є договором приєднання, тобто договором, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до преамбули Умов і правил надання банківських послуг, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» публічно запропонував невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого опублікував Умови та правила надання банківських послуг на своєму веб сайті в мережі Інтернет. За змістом Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що послугою банку є надання кредиту особі яка приймає ці умови і правила. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином суд вважає доведеним факт укладення 25 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем кредитного договору. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі від 18.12.2009 № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу, суд повинен звертати особливу увагу на наявність у позовній заяві обставин, передбачених пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд відхиляє доводи представника позивача про наявність у відповідача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 450 гривень, оскільки ні в позовній заяві, ні в наявних у матеріалах справи не зазначено з чого саме складається вказана сума (який розмір пені а який розмір комісії, за який період та за які дії чи бездіяльність вони нараховані). Таким чином суд позбавлений можливості зрозуміти за що відповідачу нараховано 450 гривень заборгованості та яка її правова природа. Наявний в матеріалах справи Розрахунок заборгованості відповідача, а саме колонка «сума комісії та пені» містить відомості про неодноразове нарахування відповідачу чи то комісії чи то пені. Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, в той час як комісія відповідно до підпункту б) абзацу другого пункту 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 № 255, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11 липня 2003 року за № 583/7904, це плата за послуги банку. Тобто комісія та пеня мають різну правову природу, виникають внаслідок різних юридичних фактів, наявність кожного з яких повинно бути окремо доведено в суді. Крім того, суд відхиляє доводи представника позивача про наявність у відповідача заборгованості по штрафу в розмірі 2049 гривень 65 копійок (500+1549.65=2049.65), оскільки ні в позовній заяві, ні в наявних у матеріалах справи не зазначено за що саме він нарахований (за які порушення та коли вони сталися). Позовна заява зводиться лише до цитування пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг та констатації факту наявності такої заборгованості. Наявний у матеріалах справи Розрахунок заборгованості не містить інформації за який період та за які дії чи бездіяльність на відповідача накладено вказану суму штрафу. У Розрахунку заборгованості зазначено, що 2049 гривень 65 копійок є «заборгованістю по судовому штрафу» (а.с. 8 зворотня сторінка), але у матеріалах справи відсутні докази накладення на відповідача судом будь-яких штрафів. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача 2049 гривень 65 копійок штрафу є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № PROM4BULR6 від 24 жовтня 2015 року. Вказані понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на його користь. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 526, 527, 530, 549, 610 - 612, 629, 634, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial