Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

В листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.09.1993 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у подружжя народились [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між сторонами не склалось через різні погляди на сімейне життя, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Фактично шлюб між сторонами припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 11.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому та просила суд розірвати шлюб з відповідачем. Також вказала, що після розірвання шлюбу неповнолітня донька залишиться проживати разом із нею. Спір щодо утримання дітей та поділу майна між сторонами відсутній. Прізвище змінювати не бажала. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачем. Додатково вказав, що спір щодо утримання дитини та поділу майна немає. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.09.1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (на 9 а.с.). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з того, що збереження сім`ї і подальше спільне проживання подружжя є неможливим, сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, а продовження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення 768,40 грн на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved