Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в шлюбі, який було розірвано 22.09.2003 року. 23.11.2004 року відповідач подарував позивачу квартиру [ADDRESS], проте належну позивачу на праві власності квартиру відповідач не звільняє, а в подальшому незаконно зареєстрував в ній свою малолітню дитину від іншого шлюбу. Посилаючись на викладене, позивач просила суд із посиланням на ст. ст. 316, 319, 392, 402, 406 ЦК України та на ст. 64 ЖК України зобов'язати відповідача разом із своїм сином від другого шлюбу [PERSON] виселитись з квартири [ADDRESS] та знятись з реєстраційного обліку. В процесі розгляду справи судом було залучено Службу у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет пору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначав, що наразі відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Окрім того зазначав, що між сторонами було укладено усний договір найму житлового приміщення, який відповідач виконує належним чином. Окрім того, відповідач, як колишній член сім'ї позивача має право на проживання у вказані квартирі. В судовому засіданні представник третьої особи позов підтримала з урахуванням інтересів дитини позивача та зазначала, що у відповідача наявне інше благоустроєне житлове приміщення для його проживання разом із дитиною. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що 23.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договорі дарування квартири [ADDRESS], аз умовами якого відповідач подарував позивачу вказану квартиру (а.с. 7). Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 30.11.2004 року, про що свідчить реєстраційний напис на копії договору, який міститься в матеріалах справи. Із матеріалів справи вбачається та не заперечувалось в судовому засіданні, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 22.09.2003 року та [PERSON] є колишнім членом сім'ї позивача. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Так, відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу УРСР, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За змістом статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. З огляду на зазначене, відповідач, як колишній член сім'ї позивача не позбавлений права користування житловим приміщенням, проте питання про його виселення вирішується на підставі статті 116 ЖК УРСР у випадку доведення позивачем обставин на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує або псує житло, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила спільного проживання і робить неможливим для інших проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних обставин. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Слід зазначити, що матеріали справи, поряд із цим, не містять доказів на підтвердження того, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Із позовною заявою про вселення до вказаної квартири позивач не зверталась. Принагідно також зауважити, що позивач, звертаючись до суду із позовом, не просила суд усунути перешкоди у здійснення нею права власності шляхом виселення відповідача, а просила суд зобов'язати відповідача разом із своїм сином від другого шлюбу [PERSON] виселитись з квартири [ADDRESS] та знятись з реєстраційного обліку, що не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України, оскільки останньою передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача разом із своїм сином від другого шлюбу [PERSON] виселитись з квартири [ADDRESS], то і в задоволенні позову про зобов'язання знятись з реєстраційного обліку також слід відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed