Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

В липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів органу опіки та піклування Чортківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В позовній заяві позивач вказав, що є власником квартири [ADDRESS]. У квартирі, окрім нього, зареєстровані колишня дружина [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] Рішенням Чортківського районного суду від 22.06.2016 року розірвано шлюб між сторонами, дітей вирішено залишити проживати з матір'ю. Таким чином, з 22 червня 2016 року відповідачка разом з дітьми у квартирі [PERSON] не проживають, однак з реєстрації у квартирі не знялися, що обмежує його права щодо розпорядження власністю. Зняття з реєстрації не буде порушувати права малолітніх дітей, оскільки вони фактично проживають за іншою адресою. Тому позивач просить визнати [PERSON] та неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримують, просять задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, відзиву не подала, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Чортківської міської ради Дацюк В. С. не має заперечень щодо позовних вимог позивача, посилаючись на те, що внаслідок задоволення позовних вимог права малолітніх дітей сторін порушені не будуть, оскільки діти понад два роки проживають в с. Іванків Борщівського району і там відвідують школу. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 6 лютого 2015 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 33247682 від 6 лютого 2015 року. Заочним рішенням Чортківського районного суду від 22.06.2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], залишено проживати з матір'ю. Актом про встановлення факту непроживання від 3 липня 2018 року встановлено, що [PERSON] , [PERSON], [PERSON] по місцю прописки не проживають, комунальними послугами не користуються, особистих речей та іншого майна в квартирі не утримують. На даний час проживають в с. Іванків Борщівського району. Згідно довідки № 2088 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої відділом з питань державної реєстрації Чортківської міської ради 06.07.2018 року, за адресою [ADDRESS] до складу сім'ї/зареєстрованих входять: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Отже, вищезазначеними доказами підтверджується, що позивач є власником квартири по [ADDRESS] і в даній квартирі значаться зареєстрованими колишня його дружина [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], які фактично не проживають у квартирі і нею не користуються. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Таким чином, закон надає дитині право обирати самостійно місце свого проживання після досягнення 14 років, до досягнення цього віку дитина не має права вільного вибору свого місця проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виходячи з наведеного, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] без поважних причин не користуються житлом з 2016 року, тобто понад один рік. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 768,40 гривень судового збору.

Outcome: approved