Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

В квітні 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись з урахуванням уточнених позовних вимог на те, що рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 25 січня 2013 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19 вересня 2010 року; рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11 квітня 2013 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано. Але в процесі розгляду справи їм стало відомо, що підставою для отримання документів на зазначену квартиру [PERSON], а саме дубліката на право власності на квартиру стала заява від 24 лютого 2010 року на ім'я начальника управління комунальних ресурсів про видачу дубліката зазначеного свідоцтва, написане від імені [PERSON] за довіреністю нібито виданою від імені [PERSON] При цьому в даній заяві зазначено, що [PERSON] діяла від імені [PERSON] за довіреністю ВКМ №609902 від 24 червня 2008 року. Проте, ні [PERSON], ні [PERSON] ніяких документів на квартиру не видавали. Крім того, у судовому засіданні при розгляді тієї цивільної справи була проведена почеркознавча експертиза, відповідно до висновків якої рукописні записи від імені [PERSON] в заяві на ім'я начальника управління комунальних ресурсів від 24 лютого 2010 року виконані не [PERSON], а іншою особою, тому вважають, що дублікат свідоцтва про право власності на квартиру отриманий шахрайським шляхом. Вважають також, що приватизація квартири здійснена з порушенням діючого законодавства - Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки вироком Будьоннівського районного суду м. Донецька від 18 квітня 2008 року було встановлено, що в період приблизно з листопада 2003 року по березень 2004 року злочинна група в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] шляхом обману і зловживанням довірою понудили [PERSON] видати довіреність на ім'я [PERSON] на право приватизації спірної квартири, після чого квартира зазначеними особами була приватизована у сумісну власність по ? частині на ім'я [PERSON] і [PERSON] Проте добровільної згоди на приватизацію квартири вони не давали. Після приватизації квартири зазначені особи понудили [PERSON] подарувати належну йому ? частку квартири незнайомій йому особі. Виходячи з викладеного вважають, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] №579 від 24 лютого 2004 року, видане представництвом фонду державного майна України в м. Донецьку, є незаконним і всі угоди, здійснені з його використанням, також є незаконними. Просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло №579 від 24 лютого 2004 року, видане представництвом фонду державного майна України в м. Донецьку на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] на право спільної часткової власності на користь [PERSON] - ? частина і [PERSON] -1/2 частина; визнати недійсним заяву на ім'я начальника управління комунальних ресурсів від імені [PERSON] від 24 лютого 2010 року про видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло №579 від 24 лютого 2004 року; визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на житло №579 від 24 лютого 2004 року, видане представництвом фонду державного майна України в м. Донецьку 24 лютого 2010 року на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2010 року, укладений між [PERSON] з одного боку і [PERSON] і [PERSON] з іншого. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 13 грудня 20013 року у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], представництва фонду державного майна України в м. Донецьку про визнання незаконними приватизації квартири та видачі свідоцтва про право власності, заяви про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, договору купівлі-продажу квартири відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] та [PERSON], просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивачів. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; судом не прийнято до уваги, що вироком Будьоннівського районного суду м. Донецька від 18 квітня 2008 року встановлено, що приватизація квартири здійснена не [PERSON], а іншими особами, які намагались у них злочинним шляхом відібрати квартиру, позивачі добровільно квартиру не приватизували, ким була здійснена приватизація їм не відомо, ніхто з них добровільної письмової згоди на приватизацію не давав і ці обставини відповідно до положень ст. 61 ЦПК України доказуванню по цій справі не підлягають; апелянт вважає, що поясненнями [PERSON], [PERSON], [PERSON], висновком експерта встановлено отримання дубліката свідоцтва про право власності на квартиру шахрайським шляхом, але зазначені обставини не прийняті судом до уваги; апелянт також вважає, що зібраними по справі доказами встановлена недійсність договору купівлі-продажу спірної квартири. У судовому засіданні апеляційного суду позивачі та їх представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Відповідачка та її представник заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення законним і обґрунтованим. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не мали наміру визнавати приватизацію квартири недійсною після розгляду кримінальної справи у 2008 році, навпаки, збирались продати її, отримавши гроші у 2005 році; належність квартири на праві власності їх влаштовувала та відповідала їхнім інтересам, що вони не заперечували та про що свідчить те, що у 2010 році вони уклали договір купівлі-продажу квартири; оскільки оригінал свідоцтва був втрачений, то позивачі були згодні на отримання дублікату, щоб продати квартиру, у зв'язку з чим дали довіреність на ім'я [PERSON] та [PERSON] Проте з такими висновками погодитись неможливо, виходячи з наступного. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільній вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 8 зазначеного Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку). Згідно ст. 18 Закону громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Проте, як вбачається з матеріалів справи вироком Будьоннівського районного суду м. Донецька від 18 квітня 2008 року встановлено, що приблизно в кінці листопада-початку грудня 2003 року [PERSON] і [PERSON] дізналися, що за адресою: [ADDRESS] у двокімнатній квартирі проживає неблагополучна сім'я [PERSON] з сином [PERSON] і у злочинній групі виник злочинний умисел на заволодіння із корисних мотивів зазначеною квартирою шляхом шахрайства, для чого умовили [PERSON] і [PERSON] видати на ім'я [PERSON] довіреності на виконання усіх дій по приватизації квартири і отримання свідоцтва про право власності на їх квартиру. У подальшому на підставі довіреностей [PERSON] оформила на ім'я [PERSON] розпорядження №579 від 3 лютого 2004 року і свідоцтво про право №579 від 3 лютого 2004 року про право власності на квартиру, згідно яких квартира [ADDRESS] стала належати по ? частці [PERSON] та [PERSON] У подальшому [PERSON] і [PERSON] з відома інших учасників злочинної групи обманним шляхом умовили [PERSON] подарувати свою частку квартири [PERSON] Зрозумівши злочинний умисел, [PERSON] відмовилась від відчуження своєї частки квартири. Зазначеним вироком [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були визнані винними в намаганні заволодіти майном [PERSON] шляхом обману і зловживанням довірою в особливо крупних розмірах, для чого вводили їх в оману про те, що їх можуть виселити за несплату боргів за квартиру; при цьому [PERSON] запевняли в тому, що вони будуть забезпечені житлом. Згідно вироку квартира [ADDRESS] повернута [PERSON]. Таким чином, зазначеним вироком доведено відсутність вільного вибору [PERSON] та [PERSON] способу задоволення потреб у житлі шляхом приватизації. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин апеляційний суд вважає, що оформлення приватизації квартири [ADDRESS] з порушенням Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» доведено належними доказами, тому видане на підставі розпорядження представництва фонду державного майна України в м. Донецьку №579 від 3 лютого 2004 року свідоцтво про право власності на квартиру №579 від 3 лютого 2004 року, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - ? частки та члену її сім'ї [PERSON] - ? частка, є недійсним. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про недійсність зазначеного свідоцтва про право власності, то і його дублікат також є недійсним. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] і [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] та [PERSON] просили визнати зазначений договір купівлі-продажу квартири недійсним на підставах його невідповідності вимогам закону, оскільки було відсутнє їх волевиявлення на приватизацію квартири, а відтак вони не є її власниками. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Оскільки незаконність набуття права власності шляхом приватизації квартири встановлена судом, що випливає з вироку суду від 18 квітня 2008 року, вважається, що на момент укладення 19 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] договору купівлі-продажу квартири останні не були її законними власниками, а відповідно і не мали права на відчуження квартири. За таких обставин поновлення прав позивачів шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відповідає вимогам закону. Судом також встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до заяви від 24 лютого 2010 року, написаної від імені [PERSON], яка діяла за дорученням ВКМ №609902 від 24 червня 2008 року, виданої від імені [PERSON] [PERSON] звернулась на ім'я начальника управління комунальних ресурсів з проханням видати дублікат свідоцтва на право власності на квартиру [ADDRESS] у зв'язку з тим, що оригінал був загублений. Такий дублікат їй був виданий 10 березня 2010 року. Відповідно до висновків експерта судової почеркознавчої експертизи від 19 листопада 2012 року рукописні записи від імені [PERSON], які є в заяві на ім'я начальника управління комунальних ресурсів від 24 лютого 2010 року виконані не [PERSON], а іншою особою Підпис від імені [PERSON] в зазначеній заяві виконаний не [PERSON], а іншою особою. Судом також встановлено, що згідно довіреності від 1 червня 2009 року, посвідченої нотаріусом [PERSON] [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником у всіх підприємствах, організаціях та установах з питань приватизації на його ім'я ? частки квартири [ADDRESS] та з питання реєстрації на його ім'я права власності на приватизовану частку квартири, а також бути його представником з питань укладення на його ім'я будь-яких договорів щодо обслуговування вказаної квартири. На підставі розпорядження управління комунальних ресурсів №29 від 10 березня 2010 року [PERSON] був виданий дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру. 20 травня 2010 року від [PERSON] надійшло замовлення №37 827 про виготовлення витягу з реєстру прав власності для відчуження. Згідно повідомлення КП БТІ інформація щодо особи, яка отримувала технічний паспорт не зберіглась. Проте зазначені обставини не мають правового значення по даній справі з огляду на підстави позову, якими позивачі обґрунтовували свої позовні вимоги. Разом з тим позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсною заяви про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру задоволенню не підлягають, оскільки звернення до суду з таким позовом не є належним способом захисту порушеного права в розумінні ст. 16 ЦК України, бо зазначена заява є одним із документів, що передували укладенню договору купівлі-продажу, який визнано недійсним і не може бути самостійним предметом позову.

Outcome: partial