Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

В обґрунтування позову представник позивача вказувала, що з відповідачем 14 червня 2010 року був укладений кредитний договір без номеру (далі за текстом Кредитний договір). За цим договором відповідачу [PERSON] був наданий кредит у виді встановленого кредитного ліміту 6000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак відповідачем [PERSON] зобов`язання за Кредитним договором порушувались, внаслідок чого станом на 31 січня 2019 року виникла заборгованість за договором в загальному розмірі 109944,21 грн. Саме тому позивач був змушений звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою суду від 29 березня 2019 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] копію ухвали про відкриття провадження в справі разом з копією позову отримала 02 квітня 2019 року. Але відзив відповідач подала суду лише 22 квітня 2019 року. Відповідно до ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою від 25 квітня 2019 року причини неподання відповідачем [PERSON] відзиву у визначений судом строк визнані поважними. Одночасно з цим, виходячи з того, що позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» копію відзиву було отримано 24 квітня 2019 року, судом була визначена дата розгляду справи по суті 29 травня 2019 року, для забезпечення позивачу права подати відповідь на відзив у строк, визначений в ухвалі про відкриття провадження. Відповідач [PERSON] у відзиві просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, посилаючись на наступне. 14 червня 2010 року вона підписана Анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг з метою отримання платіжної карти «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом 1000,00 грн. та отримала таку карту з № 5577212704496622 з терміном її дії до грудня 2014 року. Але Банк самостійно збільшив такий ліміт до 6000,00 грн. Однак, Анкета-заява не може вважатися договором в розумінні ст. 626 ЦК України, оскільки її зміст зводиться лише до висловленого бажання на отримання кредиту. Твердження позивача про те, що вона, [PERSON] , була ознайомлена з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами, не підтверджуються належними доказами, оскільки такі документи їй на ознайомлення та підпис не давали. Тому такий правочин не можна вважати вчиненим у письмовій формі, бо він не підписаний його стороною. Також відповідач посилалася на пропущення позивачем строків позовної давності. До такого висновку вона дійшла з того, що обов`язок з повернення кредитних коштів у неї виник в грудні 2014 року, коли закінчився строк дії отриманої від Банку кредитної картки. Перевипуску нової картки Банком не здійснено, а від так розпочався перебіг строку позовної давності для вимог кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом. Оскільки після закінчення строку дії кредитної картки вона, [PERSON] , 22 жовтня 2015 року та 25 листопада 2015 року здійснювала внески до Банку на погашення кредитної заборгованості, то початком строку позовної давності є 30 листопада 2015 року, коли вона не здійснила внесення чергового внеску на погашення заборгованості. Від так, строк позовної давності, на думку позивача, сплив ще в листопаді 2018 року, а тому вона просила застосувати позовну давність до вимог позивача, про що подала відповідну письмову заяву. Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», маючи нагоду подати відповідь на відзив Дорошенко [PERSON] , який ним отримано 24 квітня 2019 року (цю інформацію судом було отримано з офіційного сайту Укрпошти шляхом відстеження пересилання рекомендованої кореспонденції № 6107208179862, зазначеному к квитанції, доданій до відзиву), не скористався процесуальним правом на подання письмової заяви по суті у визначені для нього судом в ухвалі про відкриття провадження в справі від 29 березня 2019 року. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі матеріали, суд встановив наступне. Між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», і відповідачем [PERSON] 14 червня 2010 року був укладений Договір про надання банківських послуг, який складається з таких документів: Анкети-заяви, Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів Банку. З усіма документами, які складають Договір про надання банківських послуг, [PERSON] ознайомилась до його укладення, тобто до підписання Анкети-заяви від 14 червня 2016 року, про що прямо вказано в тексті цього документу, та відповідно підтверджується її власноручним підписом в Анкеті-заяві. За укладеним договором [PERSON] були надані кредитні кошти у розмірі 1000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за базовою ставкою 2,5% в місяць (відповідно 30,0% на рік) за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Уразі несвоєчасного погашення кредиту та/або процентів передбачено пеню в розмірі 0,24% від суми загальної заборгованості за кожен день прострочення + 50,00 грн. у випадку виникнення прострочення на суму від 100,00 грн., або + 100,00 грн., коли прострочення триває другий місяць поспіль і більше. Також договором передбачено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми позову. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, Договір про надання банківських послуг, укладений між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідачем [PERSON] 14 червня 2010 року, є дійсним та підлягає виконанню його сторонами в повному обсязі. Відповідно до ст.ст. 626, 627, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Первісно кредитний ліміт в сумі 1000,00 грн. був встановлений позивачем на кредитну карту «Універсальна», яку відповідачу [PERSON] видали в момент підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно з представленою відповідачем копією кредитної картки «Універсальна», строк її дії завершується в грудня 2014 року. Згідно з п. 2.1.1.2.3. Умов і правил надання банківських послуг Клієнт надає Банку право у будь-який момент змінювати (зменшувати, збільшувати або анулювати) кредитний ліміт. Отже, вчинення позивачем дій по збільшенню кредитного ліміту, раніше встановленого на кредитну карту відповідача за її зверненням, не порушує умов укладеного між сторонами договору. За умовами укладеного договору про надання банківських послуг (п.п. 2.1.1.5.4., 2.1.1.5.5., 2.1.1.12.6.1. Умов і правил надання банківських послуг) [PERSON] зобов`язувалася погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, оплачувати комісії на умовах, визначених даним договором, та в разі відсутності згоди зі змінами Правил та/або тарифів Банку, надати Банку письмову заяву про розірвання договору і сплатити заборгованість за кредитом; у разі виникнення прострочених зобов`язань сплатити на користь Банку пеню відповідно до встановлених тарифів. У відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлені строки відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема, сплата неустойки (штрафу), яка є грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що у разі якщо за договором позичальник зобов`язувався повернути позику частинами, то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. У відповідності до ст.ст. 625, 1048, 1054 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і за кредитним договором зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Прийняті на себе зобов`язання по кредитному договору [PERSON] належним чином не виконувала, про що свідчать відомості, викладені у розрахунку заборгованості станом на 31 січня 2019 року. З представленого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач [PERSON] користувалася кредитними коштами на протязі строку дії картки, востаннє 15-17 квітня 2014 року, та сплачувала на користь Банку щомісячні платежі по погашенню кредиту, відсотків за користування кредитом та встановлених комісії. Вперше [PERSON] допускала прострочення в погашенні кредиту наприкінці травня 2014 року, але майже одразу, 17 червня 2014 року, внесла грошові кошти в якості оплати, тим самим відновила стан кредитної заборгованості з простроченої на поточну. Вдруге, прострочення з боку [PERSON] виникло наприкінці липня 2014 року та тривало до 09 жовтня 2014 року. Однак, як вже встановлено під час судового розгляду, [PERSON] , отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку, взяла на себе обов`язок погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів. Зі спливом останнього дня місяця дії картки, якою користувалася [PERSON] , тобто 31 грудня 2014 року, припинився строк кредитування, оскільки нової кредитної картки позивач в порушення свого обов`язку, передбаченого п. 1.1.3.1.8. Умов і правил надання банківських послуг, відповідачу не видав. Отже, починаючи з 01 січня 2015 року відповідач мала обов`язок повернути всю заборгованість за договором. В постанові № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду висловила своє судження про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування Згідно з розрахунком позивача, станом на 31 грудня 2014 року з боку [PERSON] існувала заборгованість перед Банком по тілу кредиту в розмірі 4545,48 грн. (в т.ч. прострочена заборгованість по кредиту 109,64 грн.), заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 483,06 грн. (в т.ч. проценти, нараховані на прострочену заборгованість по кредиту 12,52 грн.). Саме в такому розмірі суд вважає обгрунованою заборгованість відповідача [PERSON] перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідач [PERSON] наполягала на застосуванні наслідків спливу позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. З приводу визначення початку перебігу позовної давності в кредитному договорі, в якому складовою частиною являються правила користування платіжною картою і в якому картка діє в межах визначеного нею строку, Верховним Судом України було висловлено чітку правову позицію, яка полягає в наступному. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не із закінченням строку дії договору (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14). В той же час, ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. В п. 1.1.7.31. Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що сторонами договору узгоджено строк позовної давності щодо вимог Банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, пені і штрафів тривалістю в 50 років. Виходячи з цього, позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з вимогою про стягнення заборгованості по кредиту, процентам за користування кредитом та пені. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 гл. 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Оскільки відповідач [PERSON] на момент звернення позивача до суду з даним позов не виконала свого обов`язку по поверненню усієї заборгованості по кредиту, позивач має право нараховувати на суму невиконаного зобов`язання пеню у визначеному договором розмірі. З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем пеня нарахована з від початку прострочки 31 грудня 2014 року і по 31 січня 2019 року. Але, для остаточного визначення розміру заборгованості відповідача [PERSON] перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід врахувати здійснені нею після 31 грудня 2014 року платежі по погашенню заборгованості. Такими є наступні платежі: 05 квітня 2015 року в сумі 31,79 грн.; 22 жовтня 2015 року в сумі 3400,00 грн.; 25 листопада 2015 року в сумі 398,00 грн. Суд бере до уваги зміст п. 1.1.5.21. Умов і правил надання банківських послуг, в якому наголошується, що у випадку непогашення кредиту, в тому числі процентів, в строк, визначений договором, то уся сума своєчасно непогашеного кредиту вважається простроченою та на неї нараховується пеня. У випадку непогашення простроченого зобов`язання протягом 30 календарних днів всі наступні платежі являються пенею. Оскільки іншої черговості зарахування платежів від клієнта на погашення кредитної заборгованості в Умовах і правилах надання банківських послуг та в інших матеріалах, поданих позивачем разом з позовом не визначено, суд вважає за можливе сплачені відповідачем після 31 грудня 2014 року грошові кошті на погашення кредиту зарахувати наступним чином: 1) на погашення пені; 2) на погашення процентів за користування кредитом; 3) на погашення тіла кредиту. Така черговість не порушуватиме прав та інтересів позивача та відповідає типовій черговості зарахування платежів від клієнтів, застосованій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в більшості кредитних договорів, які були предметом дослідження в Люботинському міському суді Харківської області. Станом на 05 квітня 2015 року, виходячи з встановлених судом обставин виниклої заборгованості, відповідач [PERSON] заборгувала Банку по тілу кредиту - 4545,48 грн., по процентам за користування кредитом - 483,06 грн., по пені 350,00 грн. Платіж відповідача в сумі 31,79 грн. слід спрямувати на погашення пені: 350,00 31,79 = 318,21 грн. Станом на 22 жовтня 2015 року відповідач [PERSON] заборгувала Банку по тілу кредиту - 4545,48 грн., по процентам за користування кредитом - 483,06 грн., по пені 918,21 грн. Платіж відповідача в сумі 3400,00 грн. слід спрямувати на погашення заборгованості наступним чином: пені: 918,21 3400,00 = - 2481,79 грн. (залишок платежу); процентів: 483,06 2481,79 = 1998,73 грн. (залишок платежу); тіла кредиту: 4545,48 1998,73 = 2546,75 грн. (залишок заборгованості по тілу кредиту). Станом на 25 листопада 2015 року відповідач [PERSON] заборгувала Банку по тілу кредиту - 2546,75 грн., по процентам за користування кредитом 0,00 грн., по пені 100,00 грн. Платіж відповідача в сумі 398,00 грн. слід спрямувати на погашення заборгованості наступним чином: пені: 100,00 398,00 = - 298 грн. (залишок платежу); тіла кредиту: 2546,75 298,00 = 2248,75 грн. (залишок заборгованості по тілу кредиту). Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту в сумі 2248,75 грн., яка нею до теперішнього часу не погашена. Та оскільки від дня внесення останнього платежу відповідач не погасила прострочену заборгованість по тілу кредиту, позивач має право на нарахування пені та її стягнення з відповідача в судовому порядку. Розмір такої пені за період з листопада 2015 року по січня 2019 року включно складає 3900,00 грн. (100,00 грн. х 39 міс. = 3900,00 грн.). Крім того, позивач стверджує в позові про те, що відповідач має сплатити на його користь штрафи у розмірі 500,00 грн. - фіксована частина, 5211,63 грн. - процентна складова. Однак, суд не може погодитися з тим, що штрафи нараховані позивачем на рівні з пенею, оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.\~ За таких обставин підстави для стягнення з відповідача на користь позивача штрафів в розмірі 500,00 грн. - фіксованої частини та 5211,63 грн. процентної складової відсутні. Отже, суд задовольняє позов частково і стягує з відповідача на користь позивача заборгованість по тілу кредиту в розмірі 2248,75 грн. та заборгованість за пенею в розмірі 3900,00 грн. Ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд стягує частково з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у зв`язку зі зверненням з позовом до суду, а саме судовий збір в сумі 107,43 грн.

Outcome: partial