Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позову позивачка зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого у реєстрі за № 1093, вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. В даному будинку, окрім неї зареєстровані ще дві особи: мати позивача - [PERSON] та [PERSON], який на підставі договору № 1 від 22.05.2012 року винаймав у неї житлове приміщення. Позивач, посилаючись на те, що з 2013 року і по сьогоднішній день місцезнаходження та проживання відповідача йому не відоме, в будинку з того часу він не проживає, речей належних йому в будинку не має, а факт його проживання завдає їй додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням на рішенням суду. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримує, просить суд задовольнити їх в повному обсязі та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення ( а.с.23). Відповідач в судове засідання також не з'явився, про день та час розгляду справи судом повідомлений належним чином (а.с.22), про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи до суду не направив. За таких обставин суд вважає за можливе вирішити справу заочно на підставі наявних в ній доказів, враховуючи, що позивач проти цього не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення вимог позову з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого у реєстрі за № 1093, є власником житлового будинку [ADDRESS]. ( а.с.7-11). 22.05.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір найму житлового приміщення № 1, за умовами якого позивач строком на два роки здав відповідачу в найм житлову кімнату площею 10,7 кв.м. в будинку, що належить їй на праві власності ( а.с.13). Довідкою Великобугаївської сільської ради № 87 від 07.04.2014 року підтверджено, що в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач, мати позивача - [PERSON] та [PERSON] ( а.с.14). Актами обстеження житлово-побутових умов від 20.03.2013 року та 29.09.2013 року за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON], прописаний за даною адресою в даний час дійсно не проживає, його індивідуальних речей та предметів для повсякденного вжитку в оселі не має ( а.с. 16-17). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу положень ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з положень ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім»ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Оцінюючи зібрані по справі докази, які узгоджуються між собою та враховуючи, що відповідач не проживає за спірною адресою починаючи з 2013 року, суд приходить до переконання, що відповідача слід визнати такими, що втратив право на користування цим жилим приміщенням.. На підставі наведеного,

Outcome: approved