Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

В липні 2016 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Михайлюка О.В. звернувся до суду із позовом до відповідачів Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва», Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого просив суд визнати його звільнення з посади директора Київського центру спортивної медицини на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці - реорганізації підприємства, установи, організації - незаконним, внаслідок порушення роботодавцем порядку звільнення, встановленого чинним законом; зобов»язати Департамент охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва» поновити його на посаді директора Київського центру спортивної медицини, а при її відсутності - на іншій рівноцінній посаді в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр спортивної медицини міста Києва» або іншому комунальному закладі охорони здоров»я, який відносить до сфери управління Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради; стягнути із Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2016 р. по 31.08.2016 р. в розмірі 21288,44 грн., та витрати, пов»язані із отриманням правової допомоги в сумі 2128,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.06.2016 року Департаментом охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради було видано наказ № 649/к від 29.06.2016 року про звільнення 30.06.2016 року позивача з посади директора Київського центру спортивної медицини за підставою п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв»язку з реорганізацією шляхом злиття Київського центру спортивної медицини, Центру «Здоров»я» Шевченківського району м. Києва, Центру «Здоров»я» Печерського району м. Києва, КП «Центр Здоров»я» Голосіївського району м. Києва та створенням на їх базі Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва». Позивач вказує, що відповідачами при його звільненні з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України були порушені його трудові права, передбачені ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42-1, 49-2 КЗпП України, оскільки, йому не було запропоновано переведення за його згодою на іншу роботу до новоствореного підприємства, не враховано його переважне право на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією, нехтування переважного права позивача на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Рішенням Київської міської ради № 333/9390 від 22.05.2013 року «Про комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва», Київський центр спортивної медицини не було ліквідовано, а лише реорганізовано і скорочення чисельності або штату працівників не відбулось, а тому посада керівника не скорочувалась та була наявна. Однак, на момент призначення керівником КНП «Центр спортивної медицини міста Києва» [PERSON] , відповідачі не попереджали позивача про звільнення та не пропонували зазначену посаду позивачу в порядку переведення, в зв»язку з прийняттям власником рішення про здійснення реорганізації центру. З огляду на викладене, позивач вважає його звільнення незаконним, в зв»язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом. В грудні 2016 року за клопотанням позивача первісного відповідача Комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва» було замінено на належного відповідача - Київський центр спортивної медицини. В липні 2017 року позивачем було збільшено позовні вимоги, відповідно до яких позивач просив суд визнати його звільнення з посади директора Київського центру спортивної медицини на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці - реорганізації підприємства, установи, організації - незаконним; зобов»язати Департамент охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київський центр спортивної медицини поновити його на посаді директора Київського центру спортивної медицини, а при її відсутності - на іншій рівноцінній посаді в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр спортивної медицини міста Києва» або іншому комунальному закладі охорони здоров»я, який відносить до сфери управління Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради; стягнути із Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київського центру спортивної медицини на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2016 р. по 11.07.2017 р. в розмірі 127235,56 грн., та витрати, пов»язані із отриманням правової допомоги в сумі 2128,00 грн. В грудні 2017 року за клопотанням позивача відповідача Київський центр спортивної медицини було замінено на належного відповідача - Комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва». Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.08.2016 року, у справі відкрито провадження (а.с.20). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.02.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.143). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва» в судовому засіданні позовні вимог не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмових запереченнях на позов. Одночасно вказав, що звільнення позивача відбулось із дотриманням його гарантій, пільг і компенсацій, передбачених законом. Позивача було звільнено з посади директора на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв»язку із реорганізацією шляхом злиття. Позивача було персонально попереджено про наступне звільнення з посади директора та 29.04.2016 року йому була зроблена пропозиція подальшого працевлаштування з 01.07.2016 року, однак, позивач від ознайомлення та отримання примірники пропозиції відмовився, про що було складено відповідний акт. Оскільки, позивач відмовився від пропозиції, відповідач мав всі законні підстави для розірвання трудового договору в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України. Представник відповідача Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судове засідання не з»явився. Подав суду письмові заперечення, відповідно до яких просив в позові відмовити, оскільки, при звільненні позивача були дотримані вимоги чинного закону. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 р., розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що наказом Головного управління охорони здоров»я Київської міської адміністрації № 76/к від 12.03.1997 року, [PERSON] було призначено директором Київського міського лікувально-фізкультурного диспансеру по переводу з 18.03.1997 року, 14.03.2002 року позивача було переведено директором Київського центру спортивної медицини, у зв»язку із реорганізацією Київського міського лікарсько-фізкультурного диспансеру (а.с. 12, 11). Рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 року № 333/9390 «Про комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва», було реорганізованою шляхом злиття Центр «Здоров»я» Шевченківського району м. Києва, Центру «Здоров»я» Печерського району м. Києва, КП «Центр Здоров»я» Голосіївського району м. Києва, Київського центру спортивної медицини, та створено на їх майновій базі Комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва», який віднесено до сфери управління Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (а.с.13). В матеріалах справи наявна копія попередження позивача [PERSON] про наступне звільнення у зв»язку з реорганізацією Київського центру спортивної медицини, з яким, останній, ознайомлений особисто під підпис 29.04.2016 року (а.с.34). Крім того, 29.04.2016 року позивачу, в зв»язку із реорганізацією, було запропоновано посаду лікаря-методиста організаційно-методичного кабінету (а.с.77), однак, [PERSON] , отримавши примірник пропозиції працевлаштування, відмовився ставити підпис про його отримання (а.с.78). 29.06.2016 року Департамент охорони здоров»я звернувся до Заступника голови Київської міської державної адміністрації із листом про погодження звільнення [PERSON] з посади директора Київського центру спортивної медицини, у зв»язку із реорганізацією та відповідне погодження було отримане (а.с.37, 38). Наказом Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 29.06.2016 року № 649/к, [PERSON] було звільнено з посади директора Київського центру спортивної медицини 30.06.2016 року (пункт 1 стаття 40 КЗпАП України). З тексту зазначеного наказу вбачається, що його підставами були попередження [PERSON] про наступне звільнення у зв»язку із реорганізацією, та відповідне погодження (а.с.14). Відповідно до акту від 30.06.2016 року, було встановлено, що позивачу було вручено копію зазначеного наказу, однак, на оригіналі наказу [PERSON] відмовився проставити відмітку про його отримання (а.с.36). Крім того, в матеріалах справи міститься довідка Київського центру спортивної медицини від 13.07.2017 року, відповідно до якої [PERSON] за період з травня 2016 р. по червень 2016 р., включно, були здійснені відповідні нарахування (а.с.94). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту зазначеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Як убачається із матеріалів справи на підставі рішення Київської міської ради від 22.05.2013 року № 333/9390 «Про комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва», відбулась реорганізація шляхом злиття Центру «Здоров»я» Шевченківського району м. Києва, Центру «Здоров»я» Печерського району м. Києва, КП «Центр Здоров»я» Голосіївського району м. Києва, Київського центру спортивної медицини, та створено на їх майновій базі Комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва», який віднесено до сфери управління Департаменту охорони здоров»я виконавчого органі Київської міської ради (Київськовї міської державної адміністрації) Позивач обґрунтовуючи заявлені вимоги посилається, зокрема на те, що звільнення його з підстав реорганізації в порядку п. 1 ст. 40 КзпП України є незаконним, оскільки, йому не було запропоновано переведення за його згодою на іншу роботу до новоствореного підприємства, не враховано його переважне право на залишення на роботі, тощо. Однак, наведені твердження повністю спростовуються наявними у справі доказами, оскільки позивача завчасно (за два місяці) було попереджено про вивільнення та запропоновано посаду, однак, від отримання, зокрема, останнього, документу позивач відмовився, що підтверджується відповідним актом. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15). Судом встановлено, що позивач був повідомлений про наступне вивільнення в зв»язку із реорганізацією підприємства шляхом злиття, останньому, було запропоновано посаду, однак, від отримання примірника останнього документу позивач відмовився та останнім не вчинялись жодні дії щодо свого працевлаштування на запропоновану вакантну посаду. Суд приходить до висновку, що відповідачем витримано всі вимоги чинного законодавства відносно вивільнення позивача, та доводи позивача в ході розгляду справи не знайшли свого об»єктивного підтвердження, а навпаки спростовані наданими стороною відповідача доказами. Суд враховує, що в процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв'язку із реорганізацією, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про перевагу на залишення на роботі, встановлені ст. 42 КЗпП, а відтак не заслуговують на увагу суду доводи позивача про те, що він мав переваги при прийнятті на роботу через наявність високої кваліфікації, оскільки ніяких переваг на працевлаштування, на переведення на іншу роботу в разі звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП у такому випадку не встановлено, тобто переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. На переконання суду, належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог стороною позивача суду надано не було, а стороною відповідача, в свою чергу, надано суду достатні докази, які поза розумним сумнівом доводять правомірність дій відповідача при вивільненні позивача в зв»язку із реорганізацією підприємства. Окремо, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач, пред»явивши позов, просить суд визнати незаконним його звільнення, однак, серед позовних вимог відсутня вимога про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а відтак, на думку суду, позивачем серед іншого обрано спосіб захисту його прав, який не в повній мірі відповідає способам захисту, які передбачені чинним законом. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суд приходить до висновку про те, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено у відповідності до діючого закону та порушень його трудових прав судом не встановлено, а тому підстав для задоволення позову в частині визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі суд не вбачає, а тому в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, а тому відсутні законні підстави для задоволенні похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed