Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

В лютому 2015р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Школи вищого корпусу державної служби, в якому просила суд: - визнати наказ відповідача від 28 жовтня 2014р. № 37-ос недійсним в частині дати звільнення позивачки; - змінити дату звільнення позивачки в наказі відповідача від 28 жовтня 2014р. № 37-ос з 21 листопада 2014р. на 15 грудня 2014р., а також зобов'язати відповідача внести зміни в запис про звільнення до трудової книжки; - зобов'язати відповідача здійснити оплату за листком непрацездатності серії АГТ № 865171 з 03 грудня по 12 грудня 2014р. (включно); - зобов'язати відповідача здійснити виплату коштів в розмірі 11288,86 грн. за затримку видачі трудової книжки; - стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з 28 січня 2013 р. по 15 грудня 2014 р. вона працювала у відповідача на посаді першого заступника директора. 28 жовтня 2014 р. нею було подано заяву про надання відпустки з 03 листопада по 21 листопада 2014 р. з наступним звільненням, тобто в даній заяві вона просила останній день відпустки вважати днем звільнення. 20 листопада 2014 р. за два календарних дні до закінчення відпустки вона потрапила до лікарні, в якій перебувала на стаціонарному лікуванні до 01 грудня 2014 р., про що було повідомлено відповідача засобами телефонного зв'язку. У зв'язку з незадовільними умовами перебування на лікуванні вона отримала інше захворювання, в зв'язку з чим проходила курс лікування з 03 грудня по 12 грудня 2014 р. Також позивачка зазначила, що, оскільки вона змогла бути на роботі 15 грудня 2014 р., нею було подано на ім'я директора заяву про перенесення 2 невикористаних днів відпустки на 02 грудня 2014 р. та 15 грудня 2014 р., надання днів відпустки за цей період роботи та відповідно звільнення останнім днем відпустки. Проте, її було повідомлено, що вона вже звільнена 21 листопада 2014р., а тому продовжити відпустку вона не може. 15 грудня 2014 р. позивач подала заяву про внесення змін до дати звільнення у зв'язку з хворобою, однак, дана заява також залишилась без задоволення. Позивачка вважає таку відмову грубим порушенням законодавства про працю, оскільки суперечить приписам законодавства України про працю стосовно порядку звільнення працівника. Крім того, позивачка вказала на те, що всупереч вимогам трудового законодавства відповідачем не було видано чи надіслано трудову книжку в листопаді 2014 р., коли на думку відповідача вона повинна була бути звільнена. Трудову книжку вона отримала 20 січня 2015 р., а тому вона вважає, що період затримки видачі трудової книжки починається з 15 грудня 2014 р., коли вона вийшла на роботу після закінчення лікування, в зв'язку з чим відповідач повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11288,86 грн. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що позивачкою 28 жовтня 2014 р. було подано заяву про надання невикористаної основної та додаткової відпустки з подальшим звільненням в останній день відпустки згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На підставі поданої заяви відповідачем був виданий наказ від 28 жовтня 2014 р., згідно якого визначено дату звільнення позивача в останній день відпустки 21 листопада 2014р., про що позивачка була ознайомлена під особистий підпис. В день звільнення на підставі даного наказу в трудовій книжці позивачки було зроблено відповідний запис про її звільнення, проте сама позивачка в цей день на роботу не з'явилась. Так як страховий випадок по листку непрацездатності від 01 грудня 2014 р. настав в період коли позивачка фактично перебувала в трудових відносинах з відповідачем, його було прийнято до оплати. По закінченню першого страхового випадку позивачка не надавала заяви про перенесення відпустки, тому підстава для видачі наказу з цього приводу у відповідача відсутня, а позивачці була виплачена грошова компенсація за два дні невикористаної відпустки. Другий страховий випадок настав, коли позивачка не перебувала з відповідачем у трудових відносинах, а тому він не підлягає оплаті. Щодо видачі трудової книжки, представник відповідача пояснив, оскільки в день звільнення 21 листопада 2014 р. позивачка на роботу не з'явилась, того ж дня на її домашню адресу був направлений лист з повідомленням про необхідність отримання нею трудової книжки. 15 грудня 2014 р. позивачка відмовилась отримати свою трудову книжку, про що було складено акт. Після цього відповідач двічі направляв відповідного листа на адресу позивачки про необхідність отримати трудову книжку і лише 20 січня 2015 р. позивачка особисто отримала трудову книжку, оскільки не надала згоди на її пересилання поштою. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка [PERSON] з 28 січня 2013 р. працювала у відповідача на посаді першого заступника директора. 28 жовтня 2014 р. відповідачем був виданий наказ № 37-ос про надання позивачці відпустки з 03 листопада по 21 листопада 2014 р. та про звільнення її в останній день відпустки 21 листопада 2014р., відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Підставою для видачі вказаного наказу була заява позивачки від 28 жовтня 2014 р. 20 листопада 2014р. Фастівською центральною районною лікарнею позивачці був виданий листок непрацездатності серії АГМ № 117542, згідно якого остання з 20 листопада по 01 грудня 2014 р. знаходилась на лікуванні в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (а.с. 50). В судовому засіданні позивачка пояснила, що вона повідомила роботодавця засобом телефонного зв'язку про перебування на лікуванні, оскільки надати письмову заяву щодо зміни дати звільнення вона не змогла в зв'язку із стаціонарним лікуванням. 03 грудня 2014 р. Комунальним закладом «Фастівський центр первинної медико-санітарної допомоги» позивачці був виданий листок непрацездатності серії АГТ № 865171, згідно якого позивачка з 03 грудня по 12 грудня 2014 р. знаходилась на лікуванні (а.с. 32). Стати до роботи позивачка повинна була 13 грудня 2014 р., оскільки 13 грудня 2014 р. був вихідним днем (субота), позивачка прибула на роботу 15 грудня 2014 р. 15 грудня 2014 р. позивачка звернулась із заявою до директора відповідача з вимогою про внесення змін щодо дати звільнення в зв'язку з хворобою відповідно до наданих документів про тимчасову непрацездатність. Листом від 15 січня 2015 р. відповідач повідомив позивачку про те, що підставою звільнення слугувала її заява про надання відпустки з наступним звільненням та рішення роботодавця з цього питання. Наказом від 28 жовтня 2014 р. було визначено останній день трудових відносин - 21 листопада 2014 р. Оскільки до вказаного періоду зава про звільнення не була відкликана, юридичних підстав для зміни дати звільнення не було. Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або подовжена у разі, зокрема, тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Дана норма кореспондується з нормою ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки». Отже, чинне законодавство передбачає продовження відпустки на кількість календарних днів, протягом яких працівник був непрацездатний, якщо непрацездатність настала в період відпустки. Як вже було встановлено судом, позивачка перебувала у щорічній відпустці з 03 листопада по 21 листопада 2014 р. Згідно листка непрацездатності серії АГМ № 117542 позивачка з 20 листопада 2014 р. по 01 грудня 2014 р. знаходилась на лікуванні в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Стати до роботи позивачка повинна була 02 грудня 2014 р. Виходячи з викладеного вище, відповідачу необхідно було винести наказ про продовження відпустки позивачки в зв'язку з хворобою останньої і змінити дату звільнення з 21 листопада 2014 р. на 02 грудня 2014 р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено трудові права позивачки, оскільки відмова з приводу продовження відпустки позивачці з причин, які зазначені вище, суперечить нормам ст. 11 Закону України «Про відпустки». Разом з тим, суд вважає необґрунтованими вимоги позивачки щодо зміни дати звільнення саме з 21 листопада 2014 р. на 15 грудня 2014 р., оскільки страховий випадок згідно листа непрацездатності серії АГТ № 865171 виник з 03 грудня 2014 р., коли трудові відносини позивачки з відповідачем були фактично припинені. З цих підстав не можуть бути задоволені й позовні вимоги про зобов'язання здійснити оплату за листком непрацездатності серії АГТ № 865171 з 03 грудня по 12 грудня 2914р. За таких обставин суд вважає за необхідне визнати наказ відповідача від 28 жовтня 2014 р. № 37-ос «Про надання відпустки і звільнення [PERSON].» незаконним в частині дати звільнення з роботи позивачки; змінити дату звільнення позивачки в зазначеному наказі з 21 листопада 2014р. на 02 грудня 2014 р., зобов'язавши відповідача внести зміни в запис про звільнення, щодо дати звільнення з роботи до трудової книжки позивачки. Відповідно до п.п. 4.2 п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 р., якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. З матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2014 р. на адресу позивачки, яка зазначена в її особовій справі, відповідачем був направлений лист з повідомленням про необхідність отримання нею трудової книжки. Даний лист повернувся до відправника листа з відміткою на конверті «за закінченням терміну зберігання». Пізніше, а саме 15 грудня 2014 р., коли позивач з'явилась на роботі, було з'ясовано, що позивачка не проживає за адресою, яка зазначена в особовій справі, при цьому позивачці було запропоновано отримати свою трудову книжку, але вона відмовилась, про що 15 грудня 2014 р. було складено акт про відмову від отримання трудової книжки. Про те, що позивачка відмовилась від отримання трудової книжки, остання також зазначила про це і в позовній заяві та під час надання пояснень в судовому засіданні. 16 грудня 2014 р. відповідач повторно направив позивачці лист про отримання трудової книжки на адресу, яку вона вказала 15 грудня 2014 р. під час відвідування відповідача, однак і цей лист повернувся без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». 26 грудня 2014 р. відповідач втретє направив на адресу позивачки лист також з проханням отримати трудову книжку. Судом встановлено, що трудову книжку позивачка отримала 20 січня 2015 р. особисто, оскільки не надала згоди на її пересилання. Твердження позивачки щодо неможливості протягом періоду з 15 грудня 2014 р. по 20 січня 2015 р. отримати трудову книжку, в результаті чого вона не мала змоги стати на облік в центр зайнятості та оформити допомогу по безробіттю у зв'язку з відсутністю трудової книжки, суд вважає надуманими та безпідставними, оскільки спростовуються доказами, що знаходяться в матеріалах справи, в зв'язку з чим не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов'язання відповідача здійснити виплату коштів в розмірі 11288,86 грн. за затримку видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно п.п. 3, 5 зазначеної вище Постанови Пленуму, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачкою не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру, в зв'язку чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивачки щодо стягнення заявленої нею суми моральної шкоди з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

Outcome: partial