Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернувся з позовом до Державного підприємства «Український центр «Безпека» про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та компенсації за моральну шкоду посилаючись на те, що вона працювала в ДП «Український центр «Безпека» з 2010 року, 31 липня 2015 року звільнилась за власним бажанням. Відповідач не виплачував заробітну плату протягом 6 місяців (з лютого по липень 2015 року). При звільненні розрахунок з позивачем проведений не був. Остаточно ДП «Український центр «Безпека» розрахувалося 19 лютого 2016 року. Позивач зазнала моральних страждань внаслідок незаконних дій позивача та просить стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі середньої заробітної плати по день фактичного розрахунку у розмірі 10632 грн. 15 коп. та моральну шкоду у розмірі 15000 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення позивача, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON] працювала на посаді начальника режимно-секретного відділу ДП «Український центр «Безпека» з 01 вересня 2012 року та була звільнена за власним бажанням 31 липня 2015 року. (а.с.5) Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. При звільненні у відповідача перед позивачем існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за шість місяців: з лютого 2015 року по липень 2015 року. Дана обставина представником відповідача не оспорюється. В день звільнення, з позивачем не було проведено повного розрахунку. Представник відповідача зазначив, що дана обставина була викликана тим, що [PERSON] не працювала в останній робочий день, що підтверджується випискою з журналу здавання (приймання) під охорону, зняття (приймання) з-під охорони режимних приміщень (зон, територій), сховищ матеріальних носіїв секретної інформації та ключів від них у ДП «Український центр «Безпека» та табелем обліку робочого часу. Суд не знаходить дану обставину підтвердженою, оскільки особа, що була у складі комісії, яка підготувала акт про відсутність на роботі, а саме [PERSON], згідно тієї ж виписки з журналу здавання (приймання) під охорону, зняття (приймання) з-під охорони режимних приміщень (зон, територій), сховищ матеріальних носіїв секретної інформації та ключів від них у ДП «Український центр «Безпека», здала ключ від кабінету, що в свою чергу унеможливлює встановлення факту комісією відсутності позивача на роботі о 16 годині 45 хвилин. Зокрема вказаний акт не має необхідних реквізитів для документів даної форми (реєстровий номер, дата складання). Також, слід зазначити, що у випадку, коли працівник відсутній на роботі у день звільнення, власник зобов'язаний в цей день надіслати працівнику поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки (Наказ Мінпраці, Мінюсту, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року). Представником відповідача не надано доказів, що вказані дії були вчинені. Таким чином, суд не знаходить підтвердження того, що [PERSON] була відсутня на роботі у день звільнення - 31 липня 2015 року. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач здійснив остаточний розрахунок 19 лютого 2016 року. Зокрема, даний факт сторонами в судовому засіданні не оспорюється. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про судову практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням того, що відповідач не провів з позивачами остаточного розрахунку при звільненні, то відповідно до умов ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток у розмірі 10632 грн. 15 коп., за період затримки з 31 липня 2015 року по 19 лютого 2016 року (2155 грн. 93 коп. + 1874 грн. 25 коп. + 1874 грн. 25 коп. + 979 грн. 76 коп. + 1874 грн. 25 коп. + 1874 грн. 25 коп. - середній заробіток за останні 6 місяців). Вказаний розрахунок здійснений позивачем у позовній заяві, з якими суд повністю погоджується. При цьому, суд бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Однією з позовних вимог, позивач просить стягнути моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях, у зв'язку з діями відповідача мала значний стрес, що зумовило погіршення здоров я, на підтвердження чого надала відповідні докази. (а.с.6,7) Тому моральну шкоду оцінює в розмірі 15000 грн. Як визначено ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та вимог позивача в частині стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди, яка завдана позивачу внаслідок нервової напруги та переживань щодо виплати грошових коштів, що для неї є засобами до існування, суд дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом в розмірі 5000,00 грн., яка має бути відшкодовано відповідачем на користь позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial