Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, вказавши, що 08.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н про надання\~ кредиту в сумі 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, відповідач зобовязався здійснювати погашення кредиту та процентів та дав свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та іншими банківськими нормативними актами складає між ним та банком відповідний Договір, що підтверджується підписом у заяві. Проте, в порушення вимог чинного цивільного законодавства України та зазначених умов договору, відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 30.09.2016\~ року виникла заборгованість в загальному розмірі 11357,28 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача разом із понесеними ним витратами по сплаті судового збору. В судове засідання представник позивача не зявився, проте подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримуючи позовні вимоги.\~ Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково і просять суд врахувати сімейний стан відповідача, оскільки на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, яких він виховує разом із співмешканкою. Заслухавши пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Судом обєктивно встановлено, що 08.02.2011 року між банком та [PERSON] було укладено «Договір про надання банківських послуг» № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 %на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Наведені позивачем обставини в обґрунтування позовних вимог підтверджуються наявними в матеріалах справи анкетою-заявою позичальника, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою. Так, із анкети-заяви позичальника встановлено, що відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку та згоден, що його заява разом із зазначеними умовами, правилами та тарифами банку складає кредитний договір між ним та позивачем, що підтверджується його підписом у заяві-анкеті. Зясовуючи обґрунтованість судом\~ приймається до уваги те, що відносини між банком та клієнтом, які регулюються Договором про надання банківських послуг, можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією (узгодження) по питаннях банківського обслуговування з клієнтом через веб-сайт банку або інший інтернет ресурс, зазначений банком. Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», банк пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та Правила надання банківських послуг», тобто такі Умови та Правила є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком його клієнтам і клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Отже, на відносини між сторонами поширюється положення ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно з яким договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в банку, які були йому надані для ознайомлення в письмовій формі. У відповідності до ч.2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Крім того, судом встановлено, що щодо встановлення та зміни кредитного ліміту позивач керувався пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. З огляду на наведене, суд не приймає до уваги доводів відповідача в тому, що про умови кредитного договору йому відомо не було. Згідно з п.1.1.2.7 укладеного договору відповідач зобовязався слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Пунктом 2.1.1.7.6 договору передбачено, що при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, Клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій. Штраф враховується на окремому рахунку та підлягає сплаті в першу чергу. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статі 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом зясовано, що позивач повністю виконав взяті на себе зобовязання за кредитним договором, надавши відповідачу обумовлену договором суму кредитних коштів. Судом враховуються положення частин першої та другої статті 614 Цивільного кодексу України, згідно з якими особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. \~\~ Враховуючи те, що відповідач не довів факт вжиття ним всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання, за відсутності відповідних положень щодо наявності вини в умовах кредитного договору, суд вважає доведеною вину відповідача у порушенні ним зобовязань за кредитним договором. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим наявні підстави для стягнення з нього кредитної заборгованості. Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 30.09.2016 року становить 11357,28 грн., в тому числі: заборгованість \~за кредитом в розмірі 677,42 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 7162,85 грн.,заборгованість за пенею 2500,00 грн., а також нараховані відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг штраф (фіксована частина) 500,00 грн. та штраф (процентна складова) 517,01 грн. Вирішуючи обґрунтованість наданого вказаного позивачем розміру заборгованості, судом враховується, що кредитним договором було передбачено повернення коштів щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України. Таким чином, оскільки відповідач дані умови порушив, то відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору заборгованість по тілу кредиту у розмірі 677,42 грн., а також по процентам у розмірі 7162,85 грн. є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача. При цьому судом приймається до уваги те, що сумнівів у розрахунку боргу, наданого позивачем немає, а жодних належних та допустимих доказів, які б вказували, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, стороною відповідача не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 2500,00 грн. та штрафу в загальному розмірі 1017,01 грн. (фіксована та процентна частки), суд враховує положення ст. 611 ЦК України, якою встановлено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.\~\~ За п.1.1.5.20 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених чинним договором, більше, ніж на 30 днів, Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі\~ 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Згідно з п.1.1.5.21 Умов та Правил надання банківських послуг, при непогашенні кредиту в строк, встановлений Графіком погашення кредиту, процентів і винагороди, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на прострочену суму кредиту нараховується пеня, розрахунок якої здійснюється відповідно до розміру, встановленого в заяві на приєднання до дійсного Договору для процентів, з дня виникнення простроченої заборгованості. У випадку непогашення вказаного простроченого зобовязання протягом 30 днів, всі платежі, що будуть сплачуватись після вказаної дати, являтимуться пенею, крім платежів, що направляються з урахуванням встановленої Договором черговості на погашення тіла кредиту. Разом із цим, судом приймається до уваги, що згідно з положеннями ст. 61 Конституції\~ України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільноправової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання зазначених\~ положень Конституції України. Зазначені висновки відповідають правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду України №6-2003цс15 від 21.10.2015 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в позові банку в частині стягнення нарахованих відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафу (фіксованої частини) в розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) в розмірі 517,01 грн. слід відмовити. При цьому, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, проте, із урахуванням встановлених конкретних обставин справи, суд вважає, що такі вимоги підлягають частковому задоволенню - в розмірі 100,00 грн. Підсумовуючи вищенаведене, загальний розмір боргу за кредитним договором, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк», становить\~7940,27 грн.(677,42 грн. тіла кредиту\~ + 7162,85 грн. процентів за користування кредитом + 100,00 грн. пені). В силу вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позовнихвимог банку на 69,91%, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1118,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial