Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

В липні 2017 року до Овідіопольського районного суду в Одеській області звернулися прокурор в інтересах МО України та КЕВ. м. Одеси з вищевказаною позовною заявою у якій було наголошено, що частина земельної ділянки, яка знаходилася у користуванні Міністерства оборони України була незаконно вилучена з власності МО України та передана у приватну власність відповідачці [PERSON] З огляду на вказане позивач просив суд визнати державний акт серії [NUMBER] на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,085 га. недійсним; зобов`язати відповідачку вчинити певні дії щодо складання акту прийому-передачі повернути КЕВ м. Одеси земельну ділянку та відшкодувати сплачений судовий збір. Прокурор та представник МО України, КЕВ м. Одеси в ході судового розгляду підтримали позов в повному обсягу, в подальшому представник КЕВ м. Одеси до суду не з`явився, але направив лист з якого видно, що позов підтримує. Представник відповідача [PERSON] до суду не з`явився. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та надав суду заперечення з яких видно, що просить в задоволенні позову відмовити (а.с.113). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору з боку позивача: Концерн «Військторгсервіс» до суду не з`явився просив справу розглянути без його участі, а позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі (а.с.105). Представник третьої особи сільської ради до суду не з`явився, але просила суд розглянути справу без участі представника сільради, та просила у наданих запереченнях суд у задоволенні позову відмовити (а.с.189). Заслухавши пояснення учасників цивільної справи, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 116 ч.1 ЗК України відповідно до якої підставою набуття права власності або права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, за умови, що такі рішення прийняті у межах їх повноважень та відповідно до закону. Відповідно до ст. 202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ч.1ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] квартирно-експлуатаційній частині Одеського району у 1986 році, виконавчим комітетом Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області була надана у постійне та безоплатне користування земельна ділянка, загальною площею 586,5 га, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 296,8 га, розташована на території Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (а.с.68). На час розгляду справи даний Державний акт на право постійного користування землею є чинним. На вищевказаної земельної ділянці, за адресою: [ADDRESS], розміщуються будівлі та споруди бази відпочинку, закріпленої за Державним підприємством Міністерства оборони України «Оздоровчий комплекс «[INFO]», яке у подальшому відповідно до наказу Міністра оборони України від 25.07.2006 року № 454 було реорганізовано шляхом його приєднання до державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування», правонаступником якого на теперішній час є Концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» (а.с.69). За Державним підприємством Міністерства оборони України, відповідно до розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 11.07.2003 року № 459, визнано право власності на будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «[INFO]», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на підставі якого, 14.07.2003 року видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно «Оздоровчого комплексу «[INFO]» (37 будівель та споруд) на будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «[INFO]», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на підставі якого, 14.07.2003 року видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно «Оздоровчого комплексу «[INFO]» (37 будівель та споруд) (а.с. 82,83 ). 25 травня 2007 року Молодіжненською сільською радою прийнято рішення № 716-V «Про вилучення із земель Міністерства оборони України КЕЧ Одеського району земельної ділянки, загальною площею 2,1 га, та зарахування цієї земельної ділянки до земель запасу Молодіжненської сільської ради (у межах с. Молодіжне)» (а.с. 192). 20 березня 2008 року Молодіжненською сільською радою прийнято рішення № 1121 -V «Про надання дозволу на підготовку технічної документації по складанню державних актів на право власності безкоштовно гр. України (згідно додатку, в тому числі відповідачці [PERSON] ) на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в с. Молодіжне , Овідіопольський район, Одеської області » (а.с.62). 09 вересня 2008 року Молодіжненська сільська рада прийняла рішення № 1266-V від 09.09.2008 року затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, що передаються гр. України для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] а також передано земельну ділянку (загальною площею 0,085 га) безкоштовно у власність відповідачу [PERSON] та видано Державний акт на право власності на землю (а.с. 15). В ході судового розгляду було з`ясовано, що згідно листа на адресу голови Молодіжненської с/р від 27.04.2007 року № 661, колишній начальник КЕВ м. Одеси полковник [PERSON] . надав дозвіл на вилучення земельних ділянок загальною площею 2,10 га, розташованих на землях Молодіжненської сільської ради в [ADDRESS], із земель, наданих раніше у постійне користування КЕЧ Одеського району. При цьому, листом Міністра оборони України від 23.12.2004 року №220/2826 [PERSON] ., який не міг слугувати підставою для вилучення зазначеної земельної ділянки площею 2,10 га, що береться до уваги судом, адже даний лист був адресований Овідіопольській державній адміністрації, а не Молодіженській сільській раді Овідіопольського району Одеської області, в якому йдеться про те, що МОУ не заперечує проти вилучення земельної ділянки площею 12,5 га з земель оборони з метою землевідведення новому власнику у зв`язку з реалізацією будівель і споруд ДП МОУ «Оздоровчий комплекс «[INFO]», розташованих в [ADDRESS] Крім цього, згода на вилучення земельної ділянки - надавалась державній адміністрації лише у випадку реалізації будівель та споруд Державного підприємства Міністерства оборони України «Оздоровчий комплекс «[INFO]», однак наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що вказане державне підприємство не відчужувалося відповідачу та до сьогодні перебуває у державній власності, у зв`язку з цим даний лист не може вважатися згодою посадових осіб МО України на вилучення вказаної земельної ділянки. Окрім того, як з`ясував суд, ані Кабінетом Міністрів України, ані Міністерством оборони України безпосередньо земельна ділянка площею 2,10 га військового містечка № 1 - до комунальної власності не передавалась, оскільки існує особливий, передбачений законодавством порядок надання земель оборони у користування із земель, що перебувають у користуванні відповідних військових формувань, обумовлений відповідним статусом цих земель та їх призначенням. Зокрема, ст. 141 ЗК України визначено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою відбувається через добровільну) відмову землекористувача від даної земельної ділянки. Згідно ч. 3,4 ст. 142 ЗК України відмова від користування земельною ділянкою відбувається через подання спеціальної заяви про відмову землекористувача до власника земельної ділянки. Окрім того, як з`ясував суд, ані Кабінетом Міністрів України, ані Міністерством оборони України безпосередньо земельна ділянка площею 2,10 га військового містечка № 1 - до комунальної власності не передавалась, оскільки існує особливий, передбачений законодавством порядок надання земель оборони у користування із земель, що перебувають у користуванні відповідних військових формувань, обумовлений відповідним статусом цих земель та їх призначенням. Даний порядок закріплений у нормах ст.13,78 ч.3, 84 ч.1, 116 ч.1 141 ЗК України, ст. 14 ЗУ «Про збройні сили України». Аналогічної правової позиції щодо необхідності надання Кабінетом Міністрів України згоди на вилучення земель оборони дотримується і Вищий господарський суд України у справі № 916/3719/15 (постанова від 23.06.2016 року залишена в силі Верховним Судом України). Таким чином, наявність згоди Міністра оборони України на припинення права постійного користування земельною ділянкою без рішення власника - Кабінету Міністрів України, не є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою. Прокурор просить визнати недійсним Державний акт на право власності на землю виданого на ім`я [PERSON] Суд прийшов до висновку, що станом на 2007 рік Молодіжненська сільська рада не була уповноважена розпоряджатися земельною ділянкою, на якій фактично розташоване Державне підприємство МО України та діяла з перевищенням своїх повноважень, ухвалюючи рішення № 1266-V від 09.09.2008 року, яке стало підставою для видачі оспорюваного державного акту, а також перевищила свої повноваження при зміні цільового призначення державної землі, ухвалюючи рішення № 716-V від 25.05.2007 р. «Про вилучення із земель МОУ КЕЧ Одеського району земельної ділянки, загальною площею 2,10 га та зарахування цієї земельної ділянки до земель запасу Молодіжненської с/р (в межах с. Молодіжне)». Таким чином, спірна земельна ділянка, дотепер має бути віднесена за цільовим призначенням до земель оборони, за формою власності до державної власності. При цьому, Молодіжненською сільською радою не враховано правові норми ст. 142 ЗК України, відповідно до яких існує певний передбачений законодавством порядок припинення права постійного користування землями оборони, зокрема у зв`язку із добровільною відмовою від них землекористувача. З огляду на викладене та вимоги п. «в» ч. 4 ст. 84 ЗК України, зазначена земельна ділянка не могла бути передана до земель приватної чи комунальної власності в силу її приналежності за цільовим призначенням до земель оборони, так як Держава - є безумовним власником земель оборони за Законом. З огляду на викладене та вимоги п. «в» ч. 4 ст. 84 ЗК України, зазначена земельна ділянка не могла бути передана до земель приватної чи комунальної власності в силу її приналежності за цільовим призначенням до земель оборони, так як Держава - є безумовним власником земель оборони за Законом. Видача державного акту на землю та прийняття рішення щодо її передачі розглядається судом, як угодою між Молодіжненською с/радою та відповідачкою [PERSON] Відтак, оскільки вилучення Молодіжненською сільською радою спірної земельної ділянки із земель оборони відбулось з порушенням ст. 202, 203 ЦК України, ст.ст. 116 ч.ч.1,6 ;120;141, ч. 3; 142 ЗК України, ст. 24, ч.3 ст. 59 ч.1 Закону України «Про місцеве самоврядування» - вказана земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , незаконно надана у власність відповідачці [PERSON] , [INFO] (код [NUMBER] ), у зв`язку з чим, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.09.2009 року на право власності на земельну ділянку площею 0,085 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану по [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] на підставі рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 1266-V від 09.09.2008 року підлягає визнанню недійсним, а отже, позов прокурора в цій частині підлягає задоволенню. Прокурор просить зобов`язати [PERSON] повернути за актом прийому-передачі державі вищевказану земельну ділянку. Заслухавши пояснення учасників цивільного провадження, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.263 ч.1ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом і передбачених цим Кодексом випадках. Так судом встановлено, що 19 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] (код [NUMBER] ) був укладений нотаріально посвідчений договір дарування вищевказаної земельної ділянки (а.с.110). Під час розгляду справи було з`ясовано, що дійсно відповідачка [PERSON] отримала Державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку. Сторони не заперечують, що на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна не має. Прокурор під час розгляду не довів, яким чином та в якій порядок, відповідач та позивач повинні здійснити дії щодо передання спірної земельної ділянки, а тому суд прийшов до висновку, що прокурор не зміг в цій частині обґрунтувати свої позовні вимоги, а тому позовні вимоги, щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо передачі земельної ділянки задоволенню не підлягають. В ході судового розгляду з боку відповідачів та третьої особи Молодіжненської с/р про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачами строків позовної давності (а.см.189), вони задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст.ст. 256,257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Положеннями частини першої статті 261 ЦК України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. У Правових висновках (позиціях) у справах № 6-68цс15 від 16.09.2015 р. та № 6-2165цс15 від 14.09.2016 р., ВСУ вказує, що з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Так, відповідач та третя особа - сільська рада Овідіопольського району Одеської області в своїх письмових запереченнях наголосила, що в жовтні 2014 року прокурор звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про визнання незаконним та скасування рішення відповідача - Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області та заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки вони вважають, що позивачам було відомо або могло бути відомо про прийняті Молодіжненською сільською радою рішення №716-V від 25.05.2007 року, № 1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року, що також заявлено і представником відповідача. Але виходячи з доказів наявних у матеріалах справи вбачається, що позивачу - Міністерству оборони України стало відомо про прийняті рішення № 716-V від 25.05.2007 року, № 1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року та про передачу земельної ділянки із земель оборони - в жовтні 2014 року. Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в її інтересах іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Таким чином, в даному випадку, вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо захисту прав інтересів держави в земельних правовідносинах. Тому перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади, а не прокурор. Таку правову позицію щодо застосування строків позовної давності викладено у Постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 907/238/15. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що про спірні рішення № 716-V від 25.05.2007 року, № 1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року було відомо лише квартирно-експлуатаційному відділу міста Одеси, начальник якого, власне і направляв на адресу Молодіжненської сільської ради вищевказаного листа № 661 від 23.04.2007 року. Таким чином, про передачу земельної ділянки було відомо тільки квартирно-експлуатаційному відділу міста Одеси, з огляду на те, що начальником КЕВ м. Одеси підписувався Акт прийому-передачі земельної ділянки від 12.07.2007 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що при прийняті рішення № 716-V від 25.05.2007 року, № 1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року та про передачу Молодіжненській сільській раді земельної ділянки із земель оборони було відомо позивачу - Міністерству оборони України. Так, в матеріалах даної справи - відсутні будь-які належні документи (докази) з яких можливо було б зробити висновок про обізнаність Міністерства оборони України про рішення № 716-V від 25.05.2007 року, №1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року та за вищевказаний актом прийому передачі земельної ділянки від 12.07.2007 року. Тобто, будь-яка документальна інформація щодо обізнаності Міністерства оборони України про передачу Молодіжненській сільській раді земельної ділянки із земель оборони площею 2,1 га в межах с. Молодіжного у 2007 році - відсутня. Що стосується щорічного подання відомостей квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси про облік земель оборони до Міністерства оборони України, то у квартирно-експлуатаційному відділу міста Одеси, існує обов`язок надання до Міністерства оборони України щорічної звітності щодо кількісного обліку земельних ділянок у КЕВ, тим самим Міністерство оборони не знало і не могло знати про свої порушенні права, виходячи з того, що спірна земельна ділянка продовжує обліковуватись на балансі квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси. Таким чином, суд дійшов висновку, що Міністерству оборони України не могло бути відомо про порушене право, оскільки за звітністю, що надавалась Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси до Міністерства оборони України, інформації про вилучення Молодіжненською сільською радою земельної ділянки площею 2,1 га із земель оборони до земель запасу - не надавалось. При поданні позову прокурор сплатив судовий збір в розмірі 3200 грн., прокурор звернувся до суду з двома вимогами немайнового характеру, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь прокурора підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600 грн.

Outcome: partial