Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

В листопаді 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом до відповідачів [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» в обґрунтування якого зазначила, що з серпня 2005 року по теперішній час вона проживає з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. В період їх шлюбу, її чоловік, не порадившись з нею, 02.11.2007 року уклав з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про іпотечний кредит № NKN1GI0000001176, за умовами якого банк надав чоловіку кредит у розмірі 150000 грн., а він повинен був повернути вказані кошти з відсотками до 02.11.2017 року. Позивачкою наголошено, що згідно приписів ст. 65 СК України, при розпорядженні одним із подружжя майном, яке є їх спільною сумісною власністю, шляхом укладення правочину, який виходить за межі дрібного побутового, потрібна обовязкова згода іншого з подружжя, недодержання таких вимог закону тягне за собою визнання цього правочину недійсним за позовом того з подружжя, який згоду не давав. Посилаючись на те, що згоди своєму чоловіку ні в усній, ні в письмовій формах на укладення вищезазначеного кредитного договору вона не давала, просила ухвалити судове рішення про визнання вказаного правочину недійсним та застосувати наслідки його недійсності. При судовому розгляді справи позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити у повному обсязі. При цьому, [PERSON] пояснила, що про відповідну позику, яку її чоловік отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк», вона знала з дати укладення відповідного кредитного договору, тобто з 02.11.2007 року. [PERSON] у судове засідання на виклик суду не зявився, надав суду письмову заяву про можливість розгляду справи без його участі, предявлений до нього позов визнав повністю. З письмових пояснень останнього вбачається, що він дійсно за спірним кредитним договором отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 150000 грн. і при цьому мав іще грошові зобовязання за іншим кредитним договором, який він отримав у доларах США від цієї банківської установи у 2006 році. Через фінансову кризу України в 2009 році повертати заборгованість за вказаними кредитними договорами згодом стало значно складно. Дійсно, згоди на укладення кредитного договору, що оскаржується, від дружини він не отримував, а банк при оформленні відповідного правочину, свідомо скопіював у кредитну справу лише сторінку його паспорту, де значилися відомості про його розлучення з попередньою дружиною. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не зявися, направив на адресу суду письмові заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначив, що положення статті 65 СК України не поширюється на правовідносини щодо отриманням одним із подружжя кредиту, а тому застосуванню вказана норма не підлягає. Крім цього наголосив на завершенні трирічного строку позовної давності, який визначає право звернення позивачки з вказаним позовом до суду, зважаючи на те, що перебіг цього строку розпочався від дня укладення спірного кредитного договору 02.11.2007 року. Тому, посилаючись на безпідставність заявлених позивачкою вимог, представник відповідача, просив у їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові докази у справі, приходе наступного висновку. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 02.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] 20 листопада 2007 року був укладений письмовий договір про іпотечний кредит № NKN1GI0000001176, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150000 грн. на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого по вул. Зубкова, 82, м. Новий Буг Миколаївської області, з виплатою 15% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 02.11.2017 року. Позивачка та її представник в основу своїх доводів щодо необхідності задоволення предявленого позову, посилаються на положення статті 65 СК України, які передбачають можливість у судовому порядку визнавати недійсним договір, що виходить за межі дрібного побутового, якщо такий укладений другим із подружжя без її (його) згоди. Проте, положення\~ст. 65 СК України\~щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і створює обовязки не для другого із подружжя, а виключно для позичальника, як сторони договору (ч. 1 ст. 1054\~ЦК України). Зазначені висновки містяться також і в розясненнях постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин» (п. 25). Таким чином з підстав наведених [PERSON] у позовній заяві кредитний договір не може бути визнано недійсним, а відтак такий позв є безпідставним та задоволенню не підлягає. В силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку з прийняттям судом рішення про відмову у задоволені цього позову, судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору, слід віднести на її рахунок. \~

Outcome: dismissed