Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

В інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ державних адміністративних послуг у Суворовському районі м. Одеса, про визнання громадянина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, звернувся адвокат позивача Тонкошкур Ігор Васильович. В обґрунтування позову адвокат зазначив, що позивачу [PERSON] , на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрований та проживає позивач по справі, а також зареєстрований однак, не проживає син позивача - [PERSON] . Відповідач два роки потому залишив приміщення квартири забравши всі належні йому особисті речі і з того часу в квартирі не проживає. Наявність реєстрації відповідача, створює позивачеві додаткові фінансові витрати, що полягають у сплаті комунальних послуг тощо. У зв`язку з цим просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 23 березня 2020 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду та запропоновану відповідачу надати відзив на позовну заяву. На адресу суду 21.07.2020 року, надійшли пояснення директора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Абрамової Є.Г. З пояснень вбачається, що у разі винекнення підстав для зняття з реєстрації місця проживання, зокрема у разі набрання рішенням суду законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування відповідним житловим приміщенням, позивач або його представник можуть звернутись до Департаменту для отримання адміністративної послуги зі зняття з реєстрації місця проживання (а.с.38-41). У судове засідання позивач та адвокат позивача не з`явились, однак, адвокат позивача Тонкошкур І.В., звернувся до суду з заявою, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, що викладені в позові, розгляд справи провести за його відсутності (а.с.52). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся у встановленому законом порядку, також звернувся до суду з заявою (поданою через електронну адресу) про проведення судового засідання у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.26). Представник третьої особи: Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, Піроженко В.М., в судове засідання також не з`явилась, звернулась на адресу суду з заявою про проведення засідання за її відсутності (а.с.58). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.11.1993 року № 28074, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів - квартира [ADDRESS] в рівних частках на праві спільної часткової власності належала: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до договору дарування частки квартири від 04.12.2012 року [PERSON] діюча від імені [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. за реєстром № 3065 (а.с.9-12). Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрацію № 2177 від 20.12.2012 р. виданої на ім`я [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] прописані дві особи: [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , 1996 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 06.02.2012 року (а.с.8). На підтвердження факту не проживання відповідача у квартирі, позивачем надано акт від 15.07.2020 року, який підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] , з якого вбачається, що [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] , не проживає з квітня 2017 року та в квартирі відсутні його особисті речі. Акт засвідчено генеральним директором ТОВ КК «Суворовський» В.А. Попович (а.с.53). Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також особистою заявою відповідача по справі [PERSON] , який визнав позов та додатково зазначив, що в квартирі не проживає більше двох років, а також зазначив, що з реєстрації не знімається, оскільки не має куди прописатись (а.с.22-23). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає більше ніж рік у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] не проживає у квартирі з 2017 року, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратив право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, зокрема заявою відповідача про визнання позовних вимог, інших суду надано не було. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved