Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

В квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про виселення з кімнати гуртожитку. В позовній заяві позивач посилається на те, що КП «Жилсервіс-5» є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . Відповідач вселилася у кімнату № [NUMBER] в гуртожитку самовільно. Добровільно звільнити кімнату в гуртожитку відповідач відмовляється. Вказав, що позивач, як власник майна має право на захист відповідного речового права на своє майно (володіння та користування) відповідно до статті 391 ЦК України. Просив суд: виселити [PERSON] з незаконно зайнятої кімнати № [NUMBER] гуртожитку, що розташований по [ADDRESS] , без надання іншого житла та стягнути судові витрати по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2018 року, справа розподілена судді Зосименко С.Г., провадження у справі було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 10.05.2018 року. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2018 року, позовні вимоги Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради задоволено: виселено [PERSON] із кімнати № [NUMBER] гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та стягнено судові витрати у розмірі 1762 грн. 30.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду, посилаючись на те, що вона не була повідомлена належним чином про час і місце слухання справи та докази на які вона посилається мають істотне значення для правильного вирішення справи. Справа перебувала у провадженні судді Зосименко С.Г. Розпорядженням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №555 від 10 грудня 2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2018 року по цивільній справі №202/2199/2018, провадження №2/202/1458/2018 за позовною заявою Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа Дніпровська міська рада про виселення з кімнати гуртожитку скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2019 року залучено до справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача [PERSON] , який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] та Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2020 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити з наведених в позові підстав. Представник відповідача та третьої особи Яременко Є.І в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Представники третіх осіб Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, адміністрації Індустріального району Дніпровської міської рад у судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача та третьої особи, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , переглянувши відеозапис, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , Рішенням VI сесії Дніпропетровської міської ради №53/28 від 14 листопада 2012 року передана на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс - 5». Згідно з Постановою Верховної Ради України від 19.05.2016 року №1375-VII місто Дніпропетровськ перейменовано на місто Дніпро. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень реєстраційний номер 39226631, власником будівлі гуртожитку літ.А-9, за адресою: [ADDRESS] (форма власності комунальна), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 660387212101. Згідно з довідкою №1530 від 19.04.2018 року, виданою КП «Жилсервіс-5» ДМР, в кімнаті № [NUMBER] в буд. [ADDRESS] ) зареєстрована [PERSON] з 10.12.2013 року. Відповідно до розпорядження про реєстрацію КП «Жилсервіс-5» ДМР від 05 грудня 2013 року надано розпорядження зареєструвати [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ МВС УВМС України в Дніпропетровській області від 04.05.2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07.03.2019 року за 32/5-86 Департаментом не приймалося рішення та ордер на зайняття кімнати [ADDRESS] не надавався. [PERSON] в кімнату [ADDRESS] ) була вселена на підставі корінця ордеру №49 від 14.01.2011 року, виданого Дніпропетровським домобудівним комбінатом РБЕУ «Наш Дім». Згідно з довідкою від 19.04.2018 року, виданою КП «Жилсервіс-5» ДМР, на [PERSON] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] відкрито особистий рахунок № [NUMBER] у КП «Жилсервіс 5» ДМР з 01.04.2014 року та дійсний по теперішній час. Заборгованості не має. [PERSON] з 22 серпня 2009 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.07.2018 року за №02812/9684 за відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 12.07.2018 року по теперішній час. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вказано, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. У статті 129 ЖК України зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічна норма міститься у абзаці першому пункту 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки. У пункті 10 Примірного положення (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Згідно ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер на жиле приміщення виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Для вирішення питання, чи на законних підставах позивач мешкає у гуртожитку, суд виходить з загальних норм матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з частиною першою, другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 ЖК Української РСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (справа «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) рішення від 18 листопада 2004 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Щодо вселення [PERSON] та її сім`ї до житлового приміщення гуртожитку в кімнату [ADDRESS] встановлено, що балансоутримувачем гуртожитку по [ADDRESS] до передачі КП «Жилсервіс-5» ДМР був Дніпропетровським домобудівним комбінатом РБЕУ «Наш Дім». В судовому засіданні встановлено, що ордер №49 від 14.01.2011 року Дніпропетровським домобудівним комбінатом РБЕУ «Наш Дім» на зайняття кімнати № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] ) [PERSON] не надавався, наявний лише корінець ордеру (т.1а.с. 146), який остання надала КП «Жилсервіс-5» ДМР та на підставі розпорядження КП «Жилсервіс-5» ДМР від 05 грудня 2013 року №19-р [PERSON] з 10.12.2013 року була зареєстрована в спірній кімнаті та в подальшому з 12.07.2018 року був зареєстрований її малолітній син [PERSON] , [INFO] . Всі допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що також підтверджується відеозаписом та фотокартками, вказали суду на те, що [PERSON] придбала дві кімнати № [NUMBER] та № [NUMBER] у працівника Дніпропетровським домобудівним комбінатом РБЕУ «Наш Дім», кімнати були в руїнах. В кімнатах за кошти сім`ї [PERSON] було здійснено ремонт. Після проведеного ремонту сім`я [PERSON] стала проживати в кімнаті № [NUMBER] , а мати [PERSON] в кімнаті № [NUMBER] , але їх виселили за рішенням суду та наразі сім`я проживає на орендованій квартирі. Суд приймає до уваги, що позивачем позовні вимоги у частині виселення чоловіка [PERSON] - [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] не заявлялись. За час розгляду справи позові вимоги позивачем не уточнювалися. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). За змістом ч.2 ст.18 Закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання та має право проживати за зареєстрованим місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати своє право лише за досягнення певного віку. На даний час малолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та іншого житла він та його мати [PERSON] не має. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції. Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, який зводиться до права осіб цивільних правовідносин вільно розпоряджатися своїми матеріальними правами та процесуальними засобами їх здійснення, суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог. Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що з моменту отримання [PERSON] корінця ордеру на вселення до спірного житлового приміщення пройшло десять років та нею виконувалося все, що вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади її наймачем та протягом усього відповідного періоду вона добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням, що підтверджується наданими суду квитанціями, здійснила ремонт кімнати та із кабінету зазначена кімната стала житловою кімнатою, однак наразі статус кімнати не змінено, суд доходить висновку, що її виселення із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення є втручанням у право особи на повагу до житла передбачене законом не переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним. Позивачем жодним чином не доведено, що існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла, виселення позивача покладе на неї надмірний тягар, а тому виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed