Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернулася з позовом до суду про визначення часток у спільному сумісному майні подружжя. В своєму позові позивач зазначила, що з 16 грудня 1983 року по 08 липня 2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], за час шлюбу ними було придбане наступне майно: 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,85 га, розташованої на території с. Пироги Пирогівської сільської ради, передана для обслуговування житлового будинку і госп.будівель та ведення особистого підсобного господарства згідно державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 22 вересня 1997 року; 1/2 частина житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS]. Все зазначене майно знаходилося в спільній сумісній власності подружжя, придбане за спільні кошти в період шлюбу. Після розірвання шлюбу, спору про його використання між нею та колишнім чоловіком не було. Але оскільки її чоловік помер, а після його смерті відкрилася спадщина на його майно, у неї виникла необхідність у визначенні часток у праві спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на викладене позивач просила суд, визнати за нею право власності в спільному сумісному майні подружжя, а саме на1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS]; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,85 га, розташованої на території с. Пироги Пирогівської сільської ради, передану для обслуговування житлового будинку і госп.будівель та ведення особистого підсобного господарства згідно державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 22 вересня 1997 року; 1/4 частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала із наведених в ньому підстав та крім того пояснила, що між позивачем та померлим [PERSON] після розірвання шлюбу була усна домовленість, що вона залишається проживати в будинку в с. Пироги, а він буде проживати в будинку в м. Глобине. Увесь час спору між ними з приводу розподілу майна набутого за час шлюбу не було, тому строк позовної давності необхідно обраховувати саме з моменту його смерті, оскільки з цього часу її право на майно набуте в шлюбі стало порушене, тому що на спадщину після смерті [PERSON] претендують його друга дружина [PERSON], а також його діти [PERSON] та [PERSON] Їй було відомо, що її чоловік зустрічається з іншою жінкою, але до офіційного розірвання шлюбу вони проживали як одна сім'я. Майно, яке є предметом позову було набуте в період зареєстрованого шлюбу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється донькою померлого та позивача, усе майно, яке є предметом позову придбано її батьками у період зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти. Після розірвання шлюбу мати (позивач) залишилася проживати в с. Пироги, а батько поїхав проживати у м. Глобине. Спору між ними про розподіл майна не було. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що являється сином позивача та померлого [PERSON] та надав суду пояснення аналогічні поясненням відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала стосовно позову та пояснила суду, що вона є дружиною померлого [PERSON] З червня 2003 року вона почала проживати разом з ним, вони спочатку винаймали домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а вже 05 липня 2004 року уклали договір купівлі-продажу зазначеного домоволодіння по 1/2 частині за кожним. На час придбання домоволодіння [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбу з позивачем, але зазначений будинок придбаний за спільні кошти її та [PERSON], оскільки з червня 2003 року він проживав з нею однією сім'єю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні повністю заперечував проти позову, посилаючись на те, що шлюбні відносини між позивачем та померлим були фактично припинені з червня 2003 року. Крім того [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності на житловий будинок [NUMBER] від 09.02.2001 року за адресою: [ADDRESS] (попередня адреса [ADDRESS]), але не зареєстрував його в Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації, як вимагало цього чинне на той час законодавство України, отже померлий не мав права власності за життя на зазначений будинок. Стосовно позовної вимоги позивача про визнання за позивачем частки на земельну ділянку зазначив, що відповідно до ст.ст. 81, 116 Земельного кодексу України, вона була передана померлому [PERSON] в приватну власність внаслідок приватизації, а тому є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Стосовно вимоги позивача відносно житлового в [ADDRESS] будинку зазначив, що померлий [PERSON] припинив шлюбні відносини з позивачем по справі з червня 2003 року, а з липня 2003 році почав проживати в цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON] Майже через рік вони назбирали спільно кошти, а оскільки не перебували в зареєстрованому шлюбі ними було прийнято рішення придбати житловий будинок на двох по 1/2 частці за кожним про що було укладено відповідний договір купівлі-продажу від 05.07.2004 року. Офіційно [PERSON] розірвав шлюб 08.07.2005 року та уклав 09.08.2005 року шлюб з відповідачем. До смерті вона проживала з [PERSON] разом та перебувала в зареєстрованому шлюбі. Крім того зазначив, спільне майно подружжя виникає з моменту, коли в одного з них виникло право на це майно, за умови, що воно виникло у період шлюбу в результаті праці одного чи обох з подружжя, якщо дружина і чоловік проживали однією сім'єю, тому приймаючи до уваги те, що позивач на [PERSON] припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства з червня 2003 року, а спірну 1/2 частину будинку [PERSON] купив 05.07.2004 року, тому вимоги позивача до задоволення не підлягають. Також подав до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що після розірвання 08 липня 2005 року слив трирічний строк позовної давності. Представник відповідача Глобинської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у відсутність представника, зазначив, що заперечень по суті позовних вимог немає (а.с.56, 113). Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сестрою померлого [PERSON] до того часу як він офіційно розлучився з [PERSON] він з нею постійно проживав, але їй також відомо, що в період зазначеного шлюбу у нього була інша жінка. [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила суду, що вона працювала в господарстві «Зоря Комунізму» разом з сім'єю [PERSON] Їй відомо, що ним було викуплено житловий будинок у зазначеного господарства. Зазначене питання вирішувалося на загальних зборах. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами [PERSON] та [PERSON] кожен окремо пояснили суду, що останні проживали однією сім'єю у цивільному шлюбі з 2003 року, а в 2005 році офіційно уклали шлюб, першу дружину бачили тільки на похоронах. [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила суду, що вона є донькою Чуйко, у якої [PERSON] та [PERSON] купували будинок. Вони звернулися до її матері для того щоб придбати будинок, але спочатку у них не вистачало коштів, тому вони дали завдаток і почали проживати в будинку разом з донькою [PERSON], а через деякий час заплатили усю суму та оформили договір купівлі-продажу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знав [PERSON] та [PERSON] та спілкувався з ними останні 10 років, оскільки вони жили по сусідству, знав що вони були одружені, першу дружину бачив на похоронах. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об'єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 81 цього Кодексу. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, [PERSON] та [PERSON] у Виконавчому комітеті Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області 16 грудня 1983 року уклали шлюб (а.с.9). Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] 08 липня 2005 року було розірвано (а.с.10). Отже, в період з 16 грудня 1983 року по 08 липня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с.88). Як вбачається з копії спадкової справи, після смерті [PERSON] у Глобинській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 52/2016. Заяви про прийняття спадщини за законом подали: його дружина [PERSON] та його діти [PERSON] та [PERSON] (а.с.116-126). Вирішуючи зазначений спір, необхідно встановити обсяг спільно нажитого подружжям майна та з'ясовувати джерело, час його придбання, а також його правовий статус. Згідно договору купівлі-продажу від 21 серпня 1992 року, [PERSON] купив належну колгоспу 1/2 частину жилого будинку, що знаходиться в селі Пироги Глобинського району Полтавської області (а.с.11). В довідці виданій старостою Пирогівського старостинського округу Виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області № 80/02-37-3 від 30.01.2018 року,зазначено, що у справах нотаріальних дій Пирогівської сільської ради Глобинського району Полтавської області за 1992 рік значиться запис про вчинення купівлі-продажу 1/2 жилого будинку на праві особистої власності з колгоспного фонду, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Глобинський район, с. Пироги гр. [PERSON], який посвідчено 21 серпня 1992 року за № 84 (а.с.149 ). Як вбачається з Довідки виданої старостою Пирогівського старостинського округу Виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області № 81/02-37-3 від 30.01.2018 року, згідно погосподарського обліку [PERSON] з 1992 року був власником 1/2 житлового будинку за адресою: Полтавська область, Глобинський район, с. Пироги. Інших домоволодінь за [PERSON] в с. Пироги не зареєстровано (а.с.149). Згідно довідки виданої в.о. Пирогівського старости виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області від 06.07.2017 року № 585/02-36-3, ? частина житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно запису по господарської книги за № 0238-1, записаний за [PERSON] і розташований на приватизованій земельній ділянці (а.с.33). В подальшому, 09.02.2001 року [PERSON] отримав Свідоцтво [NUMBER] про право власності на зазначений житловий будинок, згідно якого житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.12). Як вбачається з Довідки № 2528 від 24.06.2016 року, виданої «Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради», за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 року, право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.13). Адресу зазначеного домоволодіння було перейменовано на: [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 353/02-31 від 22.06.2016 року, виданою Глобинською міською радою (а.с.32). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Як зазначено в ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. На час набуття [PERSON] у власність будинку, питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Запис в погосподарській книзі сільської ради про належність домоволодіння певній особі, був офіційним доказом права власності даної особи на це домоволодіння. До тверджень представник відповідача, що [PERSON] не набув право власності на зазначений житловий будинок, оскільки право власності згідно Свідоцтва за ним не зареєстроване, суд відноситься критично оскільки [PERSON] набув у власність житловий будинок саме на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 1992 року, що підтверджується записом погосподарського обліку. Те що [PERSON] в подальшому отримав правовстановлюючий документ та не провів державну реєстрацію згідно нього права власності, не спростовує факту, що станом на 21 серпня 1992 року він набув у власність зазначений будинок. Приймаючи до уваги викладене, а також те, що 1/2 частину жилого будинку за адресою (з подальшими змінами): [ADDRESS] [PERSON] набув в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON] (позивачем), тому суд дійшов висновку, що її позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню та визнає за позивачем право власності в спільному сумісному майні подружжя на його 1/4 частину. Як вбачається з копії державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 22 вересня 1997 року, [PERSON] на підставі рішення четвертої сесії 22 скликання Пирогівської сільської ради від 04 квітня 1994 року у власність було передано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і госп. будівель та ведення особистого підсобного господарства (а.с.20). Згідно довідки виданої в.о. Пирогівського старости виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області від 06.07.2017 року № 585/02-36-3, ? частина житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно запису по господарської книги за № 0238-1, записаний за [PERSON] і розташований на приватизованій земельній ділянці (а.с.33). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як зазначено в п. 18-2 Постанови пленуму Верзовного суду України від 16 квітня 2007 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки до позивача [PERSON] переходить 1/4 частина жилого будинку за адресою (з подальшими змінами): [ADDRESS] що є 1/2 часткою у спільному сумісному майні подружжя, то до неї підлягає переходу й 1/2 частка земельної ділянки на якій зазначений будинок розташований, тому вимоги в частині визнання права власності за позивачем на 1/2 частину земельної ділянки розташованої на території с. Пироги Пирогівської сільської ради, переданої для обслуговування житлового будинку і госп.будівель та ведення особистого підсобного господарства згідно державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 22 вересня 1997 року підлягають задоволенню. Згідно договору купівлі-продажу від 05.07.2004 року, [PERSON] купив 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.21-22). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.07.2004 року, право власності на зазначену частину житлового будинку зареєстроване (а.с.22). Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1ст. 61 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо чоловік і жінка проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. До тверджень представника відповідача, що позов в зазначеній частині не підлягає задоволенню, оскільки зазначений будинок [PERSON] та [PERSON] придбали у фактичних шлюбних відносинах суд відноситься критично, оскільки на момент його придбання [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем у справі, що унеможливлює набуття ним майна у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вимоги в частині визнання права власності за позивачем на 1/4 частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню. Представником відповідача у справі подано клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог, посилаючись на те, що трирічний строк позовної давності необхідно обраховувати з дати розірвання шлюбу, а саме з 08.07.2005 року Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частинами 1, 5 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України). Виходячи зі змісту зазначеної статті домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній, вимога про обов'язкову письмову форму відсутня. Приймаючи до уваги те, що після розірвання шлюбу [PERSON] проживала в будинку в с. Пироги, а [PERSON] до своє смерті проживав в м. Глобине, доказів про наявність між ними будь-якого спору з приводу користування належного їм спільного майна суду не надано, суд дійшов висновку, що строк позовної давності необхідно обчислювати з моменту коли позивач дізналася про порушення свого права. Позивач стверджує, що її право стало порушене після того, як його друга дружина та діти звернулися із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено, тому підстави для відмови в позові з цих обставин відсутні.

Outcome: approved