Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

В листопаді 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] в особі представника - адвоката Дяківа Б.З. звернулися в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення сум за договором про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 06.12.2019 року, після отримання судом інформації про місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. 23.01.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд на 25.02.2020 року. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вироком Сколівського районного суду Львівської області від 23.10.2017 року у справі № 453/847/17 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири рози з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки та на підставі п. «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено останнього від призначеного покарання. Позивачі [PERSON] та [PERSON] , які являлися потерпілими у зазначеному вище кримінальному провадженні, не заявляли цивільного позову про відшкодування моральної шкоди під час розгляду справи, натомість уклали письмовий договір з [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, згідно умов якого останній несе відповідальність перед позивачами за заподіяну моральну шкоду лише в частині, що не охоплюється страховим відшкодуванням та складатиме суму, еквівалентну 10 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день здійснення розрахунку. Також сторони домовились про виконання умов договору в строк до 01.10.2018 року. Однак обумовлена та погоджена сума відшкодування у визначений договором строк відповідачем не була виплачена. Також позивачі зазначають про те, що вживали заходи досудового врегулювання суперечки шляхом скерування за адресою місця реєстрації відповідача пропозиції щодо добровільної виплати моральної шкоди в строк до 20.09.2019 року, однак жодної відповіді від відповідача не отримали, внаслідок чого змушені звернутися в суд з даною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Дяків Б.З. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у засідання. У зв`язку з викладеним, судом ухвалено рішення про заочний розгляд на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачів, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 12017140000000336, зокрема зі змісту обвинувального акту, [PERSON] 10.04.2017 року о 20 год. 35 хв., керуючи автопоїздом у складі мікроавтобуса марки «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер [NUMBER] та бортового причепа марки «Сантей 750-111», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи стоянку на 661-у км автомобільної дороги Київ-Чоп, поблизу мотелю «Окей», що у с. Коростів Сколівського району Львівської області, порушив вимоги Р.1 п. 1.5; Р.2 п. 2.3 д); Р.15 п.п. 15.2, 15.7, 15.12 та15.13 Правил дорожнього руху України, які виразилися у тому, що він, не вживши усіх засобів для недопущення самовільного руху керованого ним транспортного засобу, зокрема не поставивши такий на стоянкове гальмо та під кутом до краю проїзної частини, залишив даний автопоїзд на ділянці дороги зі спуском, не зачинивши праві розсувні пасажирські двері, щоб, таким чином, не створювати перешкод іншим учасникам дорожнього руху, котре, у подальшому, призвело до самовільного руху зазначеного автопоїзда уперед у відсутності водія. Внаслідок такого, відбулось затискання пасажира даного транспортного засобу гр. [PERSON] між правим бортом мікроавтобуса марки «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер [NUMBER] та лівим бортом напівпричепа марки «KRONE», реєстраційний номер [NUMBER] , який входив до складу автопоїзда із автомобілем-тягачем марки «DAF FT XF», реєстраційний номер [NUMBER] , що стояв запаркованим дещо правіше мікроавтобуса марки «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер [NUMBER] , у результаті чого остання померла на місці події. Потерпілими у даному кримінальному провадженні являються дочки померлої, які є позивачами у даній справі. 23.10.2017 вироком Сколівського районного суду Львівської області, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки та згідно п. «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено його від призначеного покарання. Цивільного позову в кримінальному провадженні потерпілими не було заявлено. Як встановлено в судовому засіданні вирок суду від 23.10.2017 року учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржувався та набрав законної сили. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 21 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до пунктів 3, 3.1, 4 та 5 договору відповідач прийняв на себе зобов`язання відшкодувати позивачам заподіяну моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, яка не охоплюється страховим відшкодуванням та оцінена в 392 790 грн., що складає еквівалент в сумі 15 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 21 вересня 2017 року, частина з яких в сумі 130 930 грн., що складає еквівалент в сумі 5 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 21 вересня 2017 року, передана [PERSON] позивачу [PERSON] . Також сторони домовились, що сума, яка не відшкодована на момент підписання цього договору і яка є еквівалентною сумі 10 000 доларів США, буде відшкодована відповідачем у строк до 01.10.2018 року. Даний договір є підписаний сторонами. З матеріалів справи встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки від 21 вересня 2017 року відповідач не виконав, моральну шкоду, в розмірі визначеному в договорі позивачам не повернув. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Частиною першою статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Окрім цього, з`ясовано, що позивачі зверталися до відповідача з пропозицією досудового врегулювання спору про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки в порядку ст. 16 та п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, однак пропозиція залишилася без реагування. Отже, судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором, укладеним 21 вересня 2017 року, про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки в строк до 01.10.2018 року належним чином не виконав та не відшкодував позивачам моральної шкоди. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, то позивачі мають право вимагати стягнення з нього суми боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми. Враховуючи фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, зміст спірних правовідносин, а також досліджені судом докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивачів є підставними, ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому з відповідача в їх користь підлягає стягненню моральна шкода за договором від 21 вересня 2017 року в сумі, яка буде еквівалентною 5 000 доларів США та 3% річних від простроченої суми за курсом НБУ станом на день здійснення платежу кожному із них. Щодо вимоги позивачів про стягнення витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно норм ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, між [PERSON] , [PERSON] та адвокатом Дяків Б.З. укладено договори про надання правової допомоги та представлення інтересів в цивільній справі № 03/2019 від 11.07.2019 року та № 05/2019 від 05.11.2019 року, згідно умов якого адвокат Дяків Богдан Зіновійович зобов`язується надати позивачам правову допомогу у даній справі. На підставі зазначених договорів, ведення справи позивачів та вчинення усіх необхідних для цього дій доручено адвокату (керівнику адвокатського бюро) [PERSON] на підставі ордеру серії ЛВ № 101734 від 11.07.2019 року та ордеру серії ЛВ №101739 від 05.11.2019 року (оригінали долучено до матеріалів справи). Відповідно до п. 1.2 Договору, адвокат приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси клієнта в суді та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма правами представника, які передбачені ЦПК України у даній справі. На виконання умов договору адвокат Дяків Б.З. надав позивачам наступні послуги: зустріч та консультація з клієнтами, узгодження правової позиції, опрацювання законодавства, судової практики, підготовка пропозиції досудового вирішення спору, збір доказів, участь в судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. А відтак суд приходить до висновку, що витрати позивачки по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу у розмірі 24 229,50 грн. є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved