Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого 22 січня 2013 року приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу [PERSON]. В своїй заяві позивачка вказувала, що [PERSON], яка померла 05 липня 2013 року, являється її рідною бабусею. 18 травня 1999 року вона зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті та склала заповіт, яким заповіла все своє майно позивачці. З 2005 року [PERSON] почала хворіти на розлади психіки. З 2009 року вона вже потребувала медичної допомоги і їй надавалось таке лікування в Миргородській ЦРЛ. З 2011 року [PERSON] поставлена на облік до лікаря психіатра, що підтверджується медичною довідкою, яку позивача додала до позовної заяви. Позивачка вказує, що [PERSON] на той момент неадекватно сприймала події, звернення до неї, неправильно сприймала слова там самим не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, особисто не розписувалась за себе. Після смерті бабусі позивачі стало відомо, що вона в період її важкої хвороби та похилого віку, незадовго до смерті, а саме 22 січня 2013 року зробила новий заповіт та посвідчила його у приватного нотаріуса [PERSON], яким заповіла все своє майно [PERSON] Позивачка просить на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України визнати вказаний заповіт недійним, так як на момент його посвідчення [PERSON] хворіла на психічні розлади які позбавляли ї здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В судовому засіданні позивачка підтримувала свої позовні вимоги в повному обємі, просила визнати заповіт її бабусі, який вона оформила 22 січня 2013 року недійсним. Вважала, що внаслідок психічного захворювання, вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відповідач скористався цим і спровокував написати заповіт на його імя. Відповідач, [PERSON], позов не визнав і пояснив, що померла [PERSON] являлась мешканкою села [PERSON], де він також проживає. Вони знали один одного тривалий час. В останні роки свого життя [PERSON], будучи людиною похилого віку, потребувала стороннього догляду. Вона знала, що він доглядав декількох мешканців села до їх смерті та належним чином здійснював обряди їх поховання. В літку 2012 року до нього звернувся чоловік, з яким жила [PERSON], та за платню попросив відвести її до онучки [PERSON] в с. Зубівку Миргородського району. Онука відмовилась приймати до себе [PERSON] Тоді вони повезли її до доньки, однак її не було в той час дома, а сусіди повідомили, що вона в лікарні. Тоді [PERSON] запропонувала йому піклуватись про себе до її смерті. Він погодився та відвіз її до себе додому. Він здійснював за нею належний догляд, забезпечував її харчами, проводив її лікування та інше. В період часу, коли [PERSON] передувала на його утриманні та проживала в його будинку а ні позивачка, а ні інші родичі не провідували її та не вживали заходів, щоб особисто доглядати за старенькою. 22 січня 2013 року на прохання [PERSON] він організував їй поїздку до нотаріуса, де вона склала заповіт на його імя. На передодні візиту до нотаріуса вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Миргородській ЦРЛ, де лікарі не виявляли в неї ознак психічних захворювань та не призначали огляди та консультації з лікарем психіатром. Нотаріус також не виявляв жодних негативних проявів в поведінці [PERSON], які б позбавляли його можливості оформити заповіт. Він вважає, що заповіт відповідав дійсному наміру померлої і її добровільній волі, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача по дорученню, [PERSON], вважав, що жодних правових підстав для визнання заповіту [PERSON] недійсним немає, тому просив у задоволенні позову відмовити. На його переконання медичні документи, які надала позивачка викликають лише одні сумніви, так як вони оформлені з порушенням правил. Лікар психіатр при постановці на облік [PERSON] навіть не перевірив чи дійсно саме дана особа перебувала в нього на прийомі. Не провів належних обстежень та передчасно встановив діагноз, не вживаючи належної діагностики та лікування. Наголосив, що сусіди та інші мешканці села [PERSON] не вказують на неадекватність поведінки [PERSON] Також лікарі Миргородської ЦРЛ, які лікували її з грудні 2012 року по січень 2013 року не виявляли в неї психічних розладів, про що свідчить медична документації. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідчення свідків та вивчивши, проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], яка народилась 26 грудня 1922 року та померла 05 липня 2013 року, являється рідною бабусею по батькові позивачки по справі, [PERSON]. Померла проживала в с. Малі Сорочинці Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області. Згідно інформації наданої сільською радою [PERSON] 18 травня 1999 року здійснила заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті в інтересах [PERSON] 22 січня 2013 року [PERSON] склала та нотаріально посвідчила заповіт, яким заповіла все майно [PERSON], який являвся її односельчанином та в останній період здійснював за нею догляд. Частиною першою статті 215 Цивільного Кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина третя статті 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті\~ за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). В ході судового розгляду справи за клопотанням позивачки була призначена та проведена посмертна судово-психіатрична експертиза, висновок якої міститься на сторінках 87 -101. Експерти прийшли до висновку, що позивачка [PERSON], [INFO], на момент підписання заповіту, 22 січня 2013 року страждала на хронічні стійкий психічний розлад у вигляді судинної (атеросклеротичної) деменції з психотичними включеннями. Ступінь вираженості хронічного стійкого психічного розладу у [PERSON] був таким, що позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент підписання заповіту, 22 січня 2013 року. Даний висновок експерти роблять на підставі того, що підекспертна за життя страждала на церебральний атеросклероз та гіпертонічну хворобу. По мірі поглиблення даних захворювань у неї стали наростати і психічні зміни, а саме загостились певні риси характеру, стала підозрілою, тривожною «всього боялась», згодом знизилась пам'ять, знизилась критика до свого стану та приєдналися психотичні розлади: маячні ідеї збитку, отруєння, переслідування, які вибудовувались на хворобливій інтерпретації реальних обставин і поширювалися на осіб з найближчого оточення. При чому у неї спостерігалась певна дисоціація, тобто невідповідність, між ступенем недоумства та збереженими окремими зовнішніми формами поведінки. Експерти вказують, що вищеописані прояви є незворотними і свідчать про наявність у підекспертної в період з 2011 року, на момент підписання заповіту 22 січня 2013 року й до дня смерті 5 липня 2013 року судинної (атеросклеротичної) деменції з психотичними включеннями. Наявність у особи ознак слабоумства, що супроводжується психотичними включеннями є підставою для визнання такої особи не здатною для розуміння значення своїх дій та керувати ними. Висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи проведеної Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України ( який міститься на арк. 150-162) встановлено, що [PERSON] під час складання заповіту 22 січня 2013 року виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з психоорганічним синдромом, який не досягав ступеню деменції. За своїм психічним станом під час складання заповіту 22 січня 2013 року [PERSON] усвідомлювала значення свої дій та керувала ними. Даний висновок експертами зроблений на детальному аналізі та співставленні свідчень свідків, які були допитані в ході судового розгляду та медичної документації, яка надавалась для проведення експертизи. Висновок експертів обґрунтовується тим, що зважаючи на тривалий перебіг артеріальної гіпертензії, яка в наступному розвинулась у гіпертонічну хворобу, що з 2003 року спричинило розвиток неврологічної патології з судинним ураженням головного мозку-церебральний атеросклероз ІІ стадія, яка може супроводжуватись психічними розладами різного ступеню тяжкості з порушенням памяті, інтелекту, уваги, емоційного фону. Однак, у випадку з [PERSON], такі розлади, що укладаються в поняття психоорганічного синдрому не досягли глибокого ступеню деменції, через те, що не порушували щоденного соціально-побутового функціонування на період укладення правочину. Висновки як первинної так і повторної експертизи встановлюють наявність психічного захворювання [PERSON], однак суд при прийнятті рішення та роблячи висновок, що [PERSON] не втратила волові характеристики особистості щодо можливості усвідомлювати значення своїх дій та можливістю керувати ними, покладається на висновок повторної експертизи. Так як даний висновок в більшій мірі проводить аналіз та співставлення свідчень свідків, які були допитані в ході судового засідання, а також узгоджується з обставинами, які встановленні в ході судового розгляду, що [PERSON] не втратила соціально-побутового функціонування (могла самостійно ходити в магазина, отримувати довідки та пенсію, сплачувати за комунальні послуги). Дані обставини були підтверджені свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Окрім того рішення особи про написання заповіту на особу, яка здійснює за нею догляд, коли даний догляд не змогли забезпечити родичі, не може розцінюватись як прояв неадекватної поведінки, яка суперечить інтересам та волі особи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що [PERSON] 22 січня 2013 року, в момент складання та посвідчення оспорюваного заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання спірного правочину недійсним. Відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України судові витрати, які поніс відповідач підлягають стягненню з позивачки на його користь урахування заявлених та відмовлених позовних вимог.

Outcome: approved