Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

В листопаді 2016 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду в інтересах держави з позовом в якому просив визнати недійсним рішення 60 сесії Української міської ради 5 скликання від 09.09.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр.. [PERSON], що розташована за адресою: в м. Українка, вул. Ігнатівська в межах Української міської ради Обухівського району Київської області»;визнати недійсними державні акти серії [NUMBER] від 08.02.2011 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3707 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER]; серії [NUMBER] від 29.12.2012 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1538 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER]; серії [NUMBER] від 29.12.2012 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0755 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER] та скасувати їх державну реєстрацію. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що рішенням 59 сесії Української міської ради Обухівського району 5 скликання від 12.08.2010 року надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,6 га для ведення особистого селянського господарства в м. Українка, вул. Ігнатівська, а рішенням 60 сесії Української міської ради Обухівського району 5 скликання від 09.09.2010 року розроблений проект землеустрою був затверджений. В подальшому, 08.02.2011 року, на підставі вищевказаного рішення ради, [PERSON] отримала два державних акти на право власності на земельні ділянки: серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,3707 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322315101000001 від 27.12.2010 року та серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,2293 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322315101000002 від 27.12.2010 року. В подальшому, [PERSON] здійснила поділ земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] на дві, та отримала два державні акти: серії [NUMBER] від 29.12.2012 року на земельну ділянку площею 0,0755 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322310011002390 від 28.12.2012 року та серії [NUMBER] від 29.12.2012 року на земельну ділянку площею 0,1538 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322310011002391 від 28.12.2012 року. З повідомлення Київського ДП «КИЇВГЕОІНФОРМАТИКА» вбачається, що спірні земельні ділянки передані за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги р.Стугна, в межах Української міської ради. Оскільки передача у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства законом не передбачена, земельні ділянки, що є предметом спору передані у власність Українською міською радою незаконно, прокурор просить його вимоги задовольнити. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися , про час розгляду справи повідомлялися належним чином. Заяв, клопотань суду не подали. Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів суд постановив протокольну ухвалу про заочний розгляд справи, проти якого прокурор не заперечував. Суд, вислухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням 59 сесії Української міської ради Обухівського району 5 скликання від 12.08.2010 року надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,6 га для ведення особистого селянського господарства в м. Українка, вул. Ігнатівська. Рішенням 60 сесії Української міської ради Обухівського району 5 скликання від 09.09.2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON], що розташована за адресою: в м. Українка, вул. Ігнатівська в межах Української міської ради Обухівського району Київської області та передано у власність вказану ділянку площею 0,6000 га. 08.02.2011 року, на підставі вищевказаного рішення 60 сесії Української міської ради Обухівського району 5 скликання від 09.09.2010 року, [PERSON] отримала два державних акти на право власності на земельні ділянки: серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,3707 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322315101000001 від 27.12.2010 року та серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,2293 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322315101000002 від 27.12.2010 року. В подальшому, на підставі нотаріально посвідченої заяви та розробленої технічної документації, [PERSON] здійснила поділ земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] на дві, та отримала наступні державні акти: серії [NUMBER] від 29.12.2012 року на земельну ділянку площею 0,0755 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322310011002390 від 28.12.2012 року та серії [NUMBER] від 29.12.2012 року на земельну ділянку площею 0,1538 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322310011002391 від 28.12.2012 року. Відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» №01-01/456 від 10.05.2016 року, земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] повністю, а земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] частково накладаються на землі водного фонду, а саме: на водну поверхню та на 25- метрову прибережну водоохоронну смугу р. Стугна. Зазначений висновок зроблено Київським державним підприємством «Київгеоінформатика» на основі вкладення на викопіювання з топографічних карт. Тобто, земельні ділянки, які відводились у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель комунальної власності, фактично відведені за рахунок земель водного фонду, що суперечить нормам закону з наступних підстав. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Так, відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки). Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок. Статтею 84 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Пунктом 4 вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду. Згідно зі ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об'єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об'єктом. Вичерпний перелік робіт, що можуть проводитися на земельних ділянках дна річок визначено ст. 86 Водного кодексу України. До цих робіт віднесено будівництво гідротехнічних споруд, поглиблення дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин, прокладанням комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи. Крім того, до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Так, згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів від урізу води. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. За ст.ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об'єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 р. № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання. З аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Разом з тим, відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 25-метрову зону від урізу води. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Вказана позиція узгоджується із правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України в постановах від 21.05.2014 р. у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014 р. у справі №6-206цс14. Статтею 59 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею визначено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Отже, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Слід зазначити, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства законом взагалі не передбачена. Окрім того, ст. 60 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво. Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. Враховуючи, що землі водного фонду не підлягають передачі у власність, Українська міська рада, приймаючи оспорюване рішення, вийшла за межі наданих їй повноважень. Судом також встановлено порушення норм чинного законодавства, оскільки зміни цільового призначення спірних земельних ділянок в установленому законом порядку здійснено не було, а тому їх неправомірно передано у власність відповідачки [PERSON] для особистого селянського господарства. Крім того, враховуючи підвищений загально - суспільний інтерес, а також визначення основного напрямку державної політики щодо необхідності повернення земель, які незаконно вибули з комунальної власності, передача їх у власність громадян та використання ними земель на власний розсуд без будь-яких обмежень (забудова, знищення зелених насаджень, захват прибережних смуг, тощо) унеможливить державний контроль за цільовим використанням земель водного фонду ( прибережних смуг) та завдасть істотної шкоди навколишньому середовищу та загально-суспільним інтересам. Враховуючи вищевикладені обставини, рішення 60 сесії Української міської ради 5 скликання від 09.09.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON], що розташована за адресою: в м. Українка, вул. Ігнатівська в межах Української міської ради Обухівського району Київської області» є незаконним , а позовні вимоги по визнанню його недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статями 116,118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13). Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Прокурор у своєму позові вказує на те, що відповідач набув право власності на земельнs ділянкb незаконно, адже та була надана йому у власність на підставі незаконного рішення Української міської ради з порушенням вимог водного законодавства. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності, яка вибула з її власності незаконно. Так, наприклад, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Таким чином, оскільки рішення 60 сесії Української міської ради 5 скликання від 09.09.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON], що розташована за адресою: в м. Українка, вул. Ігнатівська в межах Української міської ради Обухівського району Київської області», яке було підставою для видачі [PERSON] первинних державних актів на право власності на землю визнається судом недійсним з врахуванням вищевикладених обставин, а також беручи до уваги, що позовні вимоги про визнання недійсними державних актів та скасування їх державної реєстрації є похідними від цього правовими наслідками, то позовні вимоги щодо визнання недійсними Державних актів серії [NUMBER] від 08.02.2011 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3707 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER]; серії [NUMBER] від 29.12.2012 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1538 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER]; серії [NUMBER] від 29.12.2012 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0755 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER] та скасування їх державної реєстрації підлягають задоволенню. Звертаючись до суду із заявою про захист прав громадян та державних інтересів, прокуратура реалізує конституційну функцію представництва інтересів держави у суді. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Згідно з ч. 3 ст. 45 ЦПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, у відповідності до статей 24,46 ЦПК України має процесуальні обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Статтями 14 Конституції україни та 373 ЦК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 року № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Державна інспекція сільського господарська України. Разом з тим ст.ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими визначені повноваження згаданого органу, не передбачено повноважень щодо звернення до суду про визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та зобов'язання повернути її власнику. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 року № 459/2011. Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду із позовами вказаної категорії, прокурором було пред'явлено позов в інтересах держави. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання права, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає за необхідне позов прокурора задовольнити повністю. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь прокуратури Київської області підлягає стягненню судовий збір за розміром ставок, що діяли станом на момент звернення до суду з даним позовом в розмірі 2756,00 грн., тобто по 1378 грн. 00 коп. з кожного.

Outcome: approved