Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

В липні 2019 року позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (далі по тексту - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва до [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 лютого 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є АТ «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», був укладений Кредитний договір № МL-003/025/2007. За умовами Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 109900,00 доларів США. В свою чергу Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені Кредитним договором (зокрема, в п. 2 частини № 1 Кредитного договору), а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені Кредитним договором. 02.08.2010 року Дніпровським районним судом міста Києва було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-5898/10 за позовом АТ «ОТП Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, за яким було задоволено позовні вимоги банку та стягнуто з відповідачів 1008242,28 грн. заборгованості за кредитним договором МL-003/025/2007. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 16 лютого 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № РCL-003/025/2007. За умовами Договору іпотеки, для забезпечення повного і своєчасного виконання Боржником Боргових Зобов`язань, Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у 2019 році отримано інформацію щодо зареєстрованих осіб за адресою предмета іпотеки, згідно якої у вищезазначеній іпотечній квартирі зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . При цьому позивач зазначав, що неповнолітній [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в іпотечній квартирі в період після укладення договору іпотеки, що свідчить про те, що іпотекодавець [PERSON] умисно створює умови, які можуть перешкоджати виконанню задоволенню вимог позивача за рахунок іпотеки. Звертає увагу суду, що відповідач жодного разу не звертався до АТ «ОТП Банк» чи до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з проханням надати дозвіл на проведення реєстрації своїх дітей в іпотечній квартирі. Відтак, 20.05.2019 року на адресу реєстрації відповідачів було надіслано цінним листом з описом вкладення вимоги про добровільне звільнення квартири. Враховуючи ту обставину, що позичальник порушує вимоги умов кредитного договору та договору іпотеки, не виконує взятих на себе зобов`язань, що зокрема підтверджується рішенням суду, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року та у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-003/025/2007 від 16.02.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Також, 05.11.2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого Банк передав та відступив Фактору сукупність прав за Договором іпотеки, включаючи, але не обмежуючись, граном звертати стягнення на заставне майно. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права АТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до Відповідача за договором іпотеки № РCL-003/025/2007від 16.02.2007 року. Окрім цього, доводимо до відома суду, що заходи досудового врегулювання спору вживали, проте, між сторонами не досягнуто з приводу погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Посилаючись на викладене позивач просив суд звернути стягнення на підставі Договору іпотеки № РCL-003/025/2007 від 16.02.2007 року на нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МL-003/025/2007 від 16.02.2007 року, що складає: заборгованість за кредитом - 870484,14 гривень, заборгованість по відсоткам - 108065,36 гривень, заборгованість по пені та штрафним санкціям - 29692,78 гривень, та разом становить 1008242,28 гривень на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»; виселити з незаконно займаної квартири [ADDRESS] , наступних громадян: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 13.08.2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 02.10.2019 року. 23.09.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду від 02.10.2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду справи по суті в судовому засіданні на 26.11.2019 року. 21.11.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 26.11.2019 року розгляд справи було відкладено на 04.02.2020 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. 23.01.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача в судове засідання 04.02.2020 року не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі - [PERSON] , яка діє також в інтересах неповнолітнього [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись судом належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, а тому суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Пояснень на позовну заяву не надали. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. 16.02.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № МL-003/025/2007. Згідно з умовами кредитного договору банк надав [PERSON] кредит в сумі 109900,00 доларів США, де цільовим призначенням кредиту було придбання нерухомого майна зі сплатою фіксованого відсотку 5,99 % річних. Кредитний договір укладений строком до 16 лютого 2032 року. Позичальник за кредитним договором зобов`язаний був повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі та на умовах встановлених договором. За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, що передбачено п. 4.1.1. частини № 2 кредитного договору. Разом з тим, у матеріалах справи міститься копія рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02.08.2010 року у справі № 2-5898/10, яким позов ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість в сумі 1008242,28 грн. та судові витрати в розмірі 1820,00 грн. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16.02.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений іпотечний договір № РCL-003/025/2007, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору іпотеки предметом іпотеки є квартира за [ADDRESS] , та яка належить на праві власності [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу від 16.02.2007 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Явдюк Н.А. за реєстровим № 245 і зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 16.02.2007 року за реєстраційним № 1918482, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 3575719 від 16.02.2007 року. За умовами договору іпотеки, а саме п. 1.1 іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов`язань за кредитним договором. 16.02.2007 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладений договір про відступлення права вимоги, згідно з яким позивач набув право вимоги за кредитним договором від 12 листопада 2007 року № ML-004/395/2007 та за іпотечним договором від 12 листопада 2007 року № PML-004/395/2007. Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За умовами договору іпотеки, а саме п. 2.1. іпотека за договором іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Статтею 575 ЦК України передбачені окремі види застав: іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. За змістом частини 1 ст. 583 ЦК України та частини 2 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). При цьому застава (іпотека) завжди є забезпеченням певного узгодженого із заставодавцем (іпотекодавцем) зобов`язання. Законодавством розрізняється застава (іпотека), надана боржником та застава (іпотека), надана третьою особою (майновим поручителем). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 6.1 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. Разом з тим, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VІІ від 03.06.2014 року. Відповідно до ч.1 вищевказаного Закону визначено, що протягом його дії: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Стаття 590 ЦК України передбачає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з ч. ч. 1, 2 якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Таким чином, вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. Проте, рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Щодо вимог про виселення відповідачів слід зазначити наступне. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений у ст. 109 ЖК України. За змістом наданої відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.05.2019 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 20.05.2019 року (вих. № 8832, 8833, 8834) ТОВ «ОТП Факторинг» надіслав відповідачам вимоги про добровільне звільнення квартири [ADDRESS] у встановлений законом строк (протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги). Проте, відомості про отримання вказаних вимог відповідачами у справі відсутні. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду Відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості є обґрунтованим, а тому слід звернути стягнення на предмет іпотеки на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору іпотеки № PСL -003/025/2007 від 16,02.2007 року, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-003/025/2007 від 16.02.2007 року в розмірі 1008242,28 грн. Щодо позовних вимог про виселення, то суд вважає їх передчасними, оскільки на вимогу іпотекодержателя або нового власника квартири відповідачі мають можливість в добровільному порядку звільнити квартиру. Проте докази, що відповідачі отримали вказані вимоги та є обізнаними про необхідність виселення, позивачем суду не надано. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial