Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

В листопаді 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 лютого 2012 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» - недійсним, без застосування наслідків недійсності; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову вказала, що 10 липня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № МL-300/275/2008, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 46000 доларів США. В забезпечення виконання [PERSON] умов вищевказаного Кредитного договору, між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № РМL-300/275/2008, предметом якого виступила земельна ділянка [ADDRESS], площею 0,1314 га. 27 травня 2011 року між банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно якого новим кредитором, що має право вимоги до позичальника та майнового поручителя за Кредитним договором є ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Вважає, що Договір купівлі-продажу кредитного портфелю суперечить п. 1.2 Розпорядження № 231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами фінансових послуг». Вказала, що договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до боржника - [PERSON] та майнового поручителя [PERSON], які не є суб'єктами господарювання, що не відповідає п.1.2 розпорядження № 231 від 03 квітня 2009 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовим активами до фінансових послуг». Тому, для захисту свого матеріального права, вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивачки за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного Кредитного договору № МL-300/275/2008 від 10.07.2008 року [PERSON] отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 46000 доларів США, з кінцевим терміном погашення 10 липня 2023 року включно, та взяв на себе зобов'язання щомісячного повернення часток кредиту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5,49% річних (а.с.6-9). В забезпечення виконання [PERSON] умов вищевказаного Кредитного договору, між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № РМL-300/275/2008, предметом якого виступила земельна ділянка [ADDRESS], площею 0,1314 га (а.с.10-12). Договір поруки був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], яка в забезпечення виконання умов Кредитного договору наклала заборону на відчуження зазначеної в договорі земельної ділянки. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. 27 травня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно якого новим кредитором, що має право вимоги до позичальника та майнового поручителя за вищевказаним Кредитним договором є ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). В силу ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на зазначене вище, в момент вчинення правочину (підписання кредитного договору) було дотримано вимоги, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка інших доказів порушення її прав та несправедливості умов договору суду не надала. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та приведені норми закону, а також зважаючи на те, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 травня 2011 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був здійснений з дотриманням норм чинного законодавства, а згода [PERSON] як майнового поручителя, на укладання зазначеного договору згідно ст. 1080 ЦПК України, не потрібна, тому суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з відмовою позивачці у задоволенні її вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивачку.

Outcome: dismissed