Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

В липні 2014 року позивачка звернулась до відповідача з позовом, посилаючись на те, що у 2005 році між позивачкою та відповідачем було розірвано шлюб, але до травня 2009 року вони проживали одною сім'єю. В лютому 2009 року відповідачем було придбано житловий будинок та земельну ділянку у [ADDRESS]. Позивачка вказала, що спірне майно було придбано за їх спільні з відповідачем кошти, тому просила встановити факт їх проживання одною сім'єю без реєстрації шлюбу з 16.06.2005 року по травень 2009 року, визнати житловий будинок та земельну ділянку у [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю, поділити житловий будинок та земельну ділянку у [ADDRESS] між позивачкою та відповідачем в рівних частках, визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS], та стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання позивач з»явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити. Відповідач та його представники в судове засідання з»явилися. Проти задоволення позову заперечували, просили суд відмовити в повному обсязі. Суд вислухавши сторін, свідків, вивчивши матеріали справи відмовляє в задоволенні позву з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 лютого 1974 року позивач зареєстровала шлюб з [PERSON] у Богуславській сільській Раді Баривського району Харківської області, актовий запис № 07. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2005 року шлюб між сторонами розірвано. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен громадянин має право на житло, держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, право приватної власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а також право власності є непорушним. Одним зі способів захисту порушених прав ст. 16 ЦК України називає визнання права. Ч.2 ст. 21 Сімейного кодексу України визначено, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, оскільки сімейне законодавство України визнає лише зареєстрований шлюб як факт, що породжує сімейні права та обов'язки. Ст.256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач зазначає, що до травня 2009 року сторони продовжували фактично перебувати у шлюбних відносинах, вести спільне господарство, мали спільний бюджет та проживали однією сім'єю в будинку [ADDRESS], де відповідач зареєстрований до цього часу. В травні 2009 року відповідач пішов з дому і став проживати окремо. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивачки та відповідача. Батько їх з мамою зрадив, став проживати з іншою жінкою, через суд забрав частину житла, де вони разом до того проживали, та яке мало залишитись позивачці та її дітям, вкрав товари, які були спільною власністю сім'ї, оскільки всі займались бізнесом, товари продав та всі спільні кошти сім'ї витратив на свої потреби, в тому числі і на придбання спірного нерухомого майна. Однак вказала, що [PERSON] проживав у будинку разом з нею та позивачкою до травня 2009 року. Ніхто його не виганяв, проживати йому не перешкоджав, перешкод йому у користуванні житлом не створював. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, пояснили, що [PERSON] у будинку з позивачкою не проживав з 2005 року, а мешкав з іншою жінкою, за іншою адресою, спільного господарства з позивачкою не вів з 2005 року. Таким чином, твердження позивачки про те, що станом на лютий 2009 року та до травня 2009 року вони з відповідачем проживали одною сім'єю, спростовується всіма матеріалами справи, при цьому пояснення свідка [PERSON] щодо спільного проживання до 2009 року позивачки з відповідачем суд оцінює критично, оскільки з 2005 року між свідком та відповідачем склались вкрай неприязні стосунки, вона фактично не визнає його права на частину житла, де мешкає сама, та активно підтримує претензії позивачки на майно, що є предметом цього спору. З цих підстав конфлікт між ними існує до сих пір. А отже, з моменту розірвання шлюбу і до придбання будинку та земельної ділянки, позивач й відповідач не проживали як подружжя, а тому, придбане останнім майно є його особистою власністю. Відповідач лише іноді намагався потрапити до спільного майна, яким є будинок [ADDRESS], але дружина і донька не впускали його до вищевказаного приміщення та навіть завдали [PERSON] тілесних ушкоджень, що підтверджується актом судово - медичного огляду № 40 від 11.02.2005 року та поясненнями свідків. Грошові кошти, за які було придбано спірний будинок і земельну ділянку по [ADDRESS], відповідач позичив, що підтверджується розпискою про отримання коштів та поясненнями свідка [PERSON]. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed