Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

В квітні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказав про наступне. 6 вересня 2013 року між [PERSON], в інтересах якої діяв [PERSON], та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, площею 0,0913 га, виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Вважав, що ці договори необхідно визнати недійсними, оскільки зазначене майно було набуто ним та [PERSON] під час їх шлюбу, але в порушення положень ст. 65 СК України продаж цього нерухомого майна колишня дружина здійснила без його письмової згоди, посвідченої нотаріально. Крім того просив застосувати двосторонню реституцію, повернувши сторони договорів в первісний стан. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Відповідачка до судового засідання не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, достовірні причини її неявки суду не відомі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, так як укладені договори є законними. Третя особа до судового засідання не з'явилася, про його час та місце була належним чином повідомлена, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, а в задоволенні позову - відмовити, оскільки при укладенні договорів відсутні були дані про перебування [PERSON] в шлюбі на час набуття права власності на нерухомість. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності відповідачки [PERSON] та третьої особи, заслухавши пояснення присутніх на засіданні учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 11 листопада 1984 року між позивачем та громадянкою [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Котляревською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. Їх шлюб був розірваний 4 вересня 2002 року. За час шлюбу позивачкою 6 жовтня 1997 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Відповідно до статей 22, 23, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 року, який діяв на час набуття права власності на будинок, і який визначає статус цього майна, майно, набуте під час шлюбу є їх спільним сумісним майном, яким подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. З 1 січня 2004 року набув чинності Сімейний кодекс України, в якому були виписані такі ж положення щодо спільного майна подружжя, в тому числі при укладенні угоди, яка потребує нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, згода іншого подружжя має бути нотаріально посвідчена (статті 60, 65, 70 СК України). Зазначений будинок був куплений під час шлюбу позивача та [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON].), тому він є їх спільним сумісним майном. Однак при його продажу [PERSON] не надала нотаріально посвідчену згоду [PERSON] Згідно із частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтями 204 та 205 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За правилами сататті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог частини 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначена норма кореспондуються з положеннями статтями 369 ЦК України, відповідно до якої розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною 4 зазначеної статті встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно норм статті 68 СК України СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, виходячи з того, що [PERSON] продала будинок без нотаріально посвідченої згоди свого колишнього чоловіка, який є співвласником будинку, тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку підлягають задоволенню. Крім того вже після розірвання шлюбу [PERSON] приватизувала земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель, розташовану по [ADDRESS] і на підтвердження свого права власності отримала 11 червня 2012 року Державний акт серії ЯК № 842229. Ця ділянка набута [PERSON] вже за межами шлюбу з [PERSON], а тому відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» вона не відносяться до спільного майна подружжя. Проте на цій земельній ділянці, виходячи із зазначених положень закону, знаходиться 1/2 частина будинку з господарськими спорудами позивача. Згідно з положеннями статті 120 та статті 377 ЦК України до [PERSON] має відійти право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована 1/2 частини його будинку з господарськими спорудами, без зміни її цільового призначення в розмірах, необхідних для обслуговування належної йому на праві власності частини житлового будинку з господарськими спорудами. Однак, як на даний час, так і на час укладення договору купівлі-продажу, частка [PERSON] в будинку не виділена в натурі, а тому межі земельної ділянки, яка необхідна йому для обслуговування належної частини будинку, також не визначені. Виходячи з положень частини 6 статті 120 ЗК України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Таким чином при продажі всієї ділянки порушуються права позивача, тому договір купівлі-продажу земельної ділянки також має буди визнано недійсним. Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За такого вимоги в частині застосування наслідків недійсності правочинів, виходячи із зазначених положень закону також підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК УКраїни з відповідачів [PERSON] та [PERSON] (які є сторонами правочинів), підлягає стягненню на користь позивача відшкодування понесених ним судових витрат у виді сплаченого при поданні позову до суду судового збору в сумі 440 грн., по 220 грн. з кожного. Враховуючи викладене,

Outcome: approved