Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір № 100991252101 від 03.03.2018 укладений між [PERSON] та АТ «Перший Український Міжнародний Банк», мотивуючи свої вимоги тим, що 03.03.2018 позивач шляхом підписанням заяви прийняв публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, у рахуванням умов наданих всіх послуг, обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування і погоджуються з наданням всіх інших послуг, а при обранні послуги на укладення договору страхування, ніби-то підтвердив свою згоду на укладення договору страхування на зазначених умовах, а саме з наданням кредиту. Позивач вважає, що при укладенні вказаного договору були порушені його права як споживача, оскільки відповідач не надав йому повної, всебічної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, його необізнаність у діючому законодавстві не надало йому можливості в повному обсязі оцінити всі умови кредиту та предмет їх вигідності, а тому даний кредитний договір відповідно до вимог ст. 215 ЦК України повинен бути визнаний недійсним, оскільки відповідачем не дотримані норми законодавства щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладання. Стягнення банком комісії за обслуговування кредитом є незаконним та суперечить діючому закондавству. Ухвалою судді від 27.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження по вищевказаній справі з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив проводити розгляд справи в його відсутність. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, а тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність останнього та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №100991252101від 03.03.2018 [PERSON] приймає беззастережно пропозицію ПАТ «ПУМБ», на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесу обслуговування. Відповідно до даної заяви позивачу було надано кредит на споживчі цілі на суму 11897,60 грн. в тому числі 10400,00 грн. загальні споживчі цілі, 1497,60 грн - оплата договору страхування, розмір процентної ставки 0,01 річних, розмір комісії за облсуговування кредиту - 1,99%, строком на 24 місяці, зі сплатою коштів кожного місяця до 3 числа в сумі 732,54 грн. (а.с.7). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відводу від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом Судом встановлено, що ПАТ «ПУМБ» свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши [PERSON] грошові кошти, що не спростовується позивачем у позовній заяві. Крім того, відповідно до заяви №100991252101від 03.03.2018 позивач своїм підписом підтвердив, що попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами та тарифами надання кредиту, які йому роз`яснені та зрозумілі, і не потребують додаткового тлумачення. Укладення договору страхування зі Страховиком не є обов`язковою умовою отримання кредиту, послугу було обрано за власною ініціативою, з числа послуг, що пропонуються банком. У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За суттю договору вбачається, що він є споживчим кредитом. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з ч. 3 ст. 1054 ЦК України, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Спеціальним законом який регулює положення споживчого кредитування є Закон України «Про споживче кредитування». Як вбачається з п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного закону, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно ч. ч. 5 та 7 ст. 18 «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Як вбачається з п. 4 Договору, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 1,99 %. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зі змісту постанови Верховного Суду від 27.12.2018 року (справа №695/3474/17) витікає, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Плата процентів за користування кредитним коштами, на думку суду, повинна включати в себе комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Крім того, за невиконання кредитних зобов`язань передбачена відповідальність у види штрафів, пені, тощо. Отже, суд вважає, що включення в договір споживчого кредиту умови, щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,99 %, є несправедливим, а тому вона має бути визнана недійсною. За таких підстав, вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, позивач також вимагає визнати недійсним умову кредитного договору на підставі включення в умови договору положень щодо страхування. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції, що витікає з положень ч. 3 ст. 642 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про страхування», добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Зі змісту заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування вбачається, що умови страхування були включенні до договору. Позивач, погодившись на такі умови прийняв їх та на протязі певного часу був особою, яка застрахувала свою відповідальність і в разі настання страхового випадку міг би розраховувати на страхову виплату. Отже, включення в умови договору положень щодо страхування не суперечить положенням законодавства, які регулюють кредитні правовідносини. Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неналежне ознайомлення позивача з умовами кредитного договору. Інші доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачем не було надано суду відповідних доказів в обгрунтування своїх доводів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, рішення суду має ґрунтуватися на доказах наданих стронами відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України, а не на припущеннях сторін. Твердженння позивача про те, що кредитний договір з додатками до нього він не читав із-за дрібного шрифту та підписав договір сподіваючись на добросовісність працівників банку, суд не приймає до уваги, оскільки вказані доводи не свідчать про неправомірність дій працівників банку та позбавлення позивача можливості ознайомитися з усіма істотними умовами кредитного договору. Своїм підписом у заяві про приєднання до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб позивач засвідчив, що в повному обсязі, доступно та своєчасно ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження того, що працівники банку при видачі кредитних коштів не ознайомили позичальника з умовами кредитування та ризиками, позивачем не надано. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню лише в частині визнання недійсним пункту договору щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial