Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказувала, що з 28 жовтня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 липня 2017 року. Під час перебування їх у шлюбі спільно з відповідачем була набута у власність земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На цій ділянці був самочинно збудований житловий будинок літ. «А-2» з підвалами «п/д» і «п/д1» загальною площею. 292,30 кв.м, житловою площею 63,90 кв.м., оглядовою ямою літ. «а» та лоджією літ. «а1». Але оформити документи щодо введення в експлуатацію вказаного житлового будинку, будівництво якого завершено за виключенням оздоблювальних робіт, а також про право власності на нього, вона, [PERSON] , не має можливості, так як відповідач [PERSON] володіє земельною ділянкою, на якій збудовано спірний житловий будинок, постійно проживає в цьому будинку та перешкоджає у доступі до нього, і не бажає вчиняти будь-яких дій щодо оформлення належних документів на будинок. Але спірний житловий будинку як об`єкт незавершеного будівництва, якщо він був зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Тому вона звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою від 09 серпня 2018 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого засідання. У визначений судом строк відповідач [PERSON] подав відзив від 31 серпня 2018 року, в якому зазначив, що подані позивачем докази він вважає неналежними і недопустимими, оскільки усі документи, які стосуються житлового будинку і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , були отримані позивачем на її власне замовлення та без його згоди, як власника земельної ділянки. Тому відповідач просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив від 17 вересня 2019 року, в якій вказала, що подані суду документи у виді інвентаризаційної справи на спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] були виготовлені уповноваженим працівником БТІ після обстеження вказаного житлового будинку з дозволу відповідача [PERSON] Від так, відповідачу було відомо про проведення інвентаризації житлового будинку та заведення відповідної справи. Щодо земельної ділянки, то схема розташування земельної ділянки за вказаною вище була виготовлена лише на одному аркуші на її замовлення. В межах підготовчого провадження відповідач [PERSON] подав суду заперечення від 23 вересня 2018 року, в яких наголошував на тому, що позивачем були подані неналежні, недопустимі та недостовірні докази. В той же час відповідач вважав за необхідне звернути увагу суду на ті обставини, що з січня 2017 року між ним та позивачем [PERSON] припинились шлюбні відносини та вони почали проживати окремо один від одного. Який ступень готовності мав житловий будинок на час фактичного припинення шлюбних відносин, йому не відомо та відповідні документи він не оформлював. Але вважає, що будинок, який не має опалення та зовнішньої і внутрішньої штукатурки, не є закінчений будівництвом та готовим до прийняття в експлуатацію. Більш того, спірний будинок збудований самочинно, без отримання будь-яких дозвільних документів, тому не може бути об`єктом поділу. В той же час відповідач [PERSON] просив взяти до уваги ті обставини, що після розірвання шлюбу ним були витрачені власні кошти в сумі 119070,30 грн. та докладені власні трудові зусилля, вартість яких він оцінює у 25000,00 грн., для добудови житлового будинку - монтаж системи опалення, ремонт даху та шпаклювання цоколя. Такий особистий вклад впливає на збільшення його частки у будинку. Разом з тим, на зменшення частки позивача [PERSON] у спільному майні має вплинути те, що вона після фактично припинення шлюбних відносин вивезла з будинку їх спільне майно: будівельні матеріали, телевізор, ноутбук, принтер, посуд. Але половину вартості цього майна вона йому не компенсувала, що спонукало його до звернення до Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області. І наостанок, відповідач у своїх запереченнях вказував на те, що позивач не надала суду доказів того, що вона має фінансову можливість та бажання добудувати житловий будинок та здійснити введення його в експлуатацію. В підготовчому засіданні ухвалою від 21 листопада 2019 року було задоволено клопотання позивача [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення ступеня готовності спірного житлового будинку та можливості його експлуатації та проживання в ньому. Судом також було задоволено клопотання відповідача [PERSON] та приєднано до матеріалів справи висновок експерта, складений на його замовлення, щодо визначення вартості матеріалів і робіт, витрачених на будівництво спірного житлового будинку в цілому, а також визначення вартості будівельних матеріалів і робіт, витрачених особисто [PERSON] на будівництво спірного житлового будинку після розірвання шлюбу з [PERSON] , та визначення розміру частки такої вартості від вартості житлового будинку. В судовому засіданні у вступному слові позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з тих підстав, що після реєстрації шлюбу вони з чоловіком вирішили отримати земельну ділянку для будівництва власного житлового будинку. Вона взяла на себе вирішення організаційний питань щодо оформлення права власності на земельну ділянку, пошуку будівельних матеріалів. Будівництво будинку розпочали за грошові кошти, які заробляв чоловік, а згодом грошима та будівельними матеріалами допомагала її мати. [INFO] у них народилась донька, але вже у липні 2015 року вона, [PERSON] , змогла вийти на роботу - поступила на службу в органи МВД. Розпочавши роботу в поліції, вона виділяла з власної зарплати грошові кошти на приживання будматеріалів для продовження будівництва, але чеки не зберігала. У догляді за донькою допомагав чоловік та її родичі. Більшість будівельних робіт чоловік виконував самостійно. Але на початку 2017 року між ними почалися конфлікти, що й призвело до того, що вона в липні 2017 року полишила будинок та переїхала з донькою до смт. Пісочин, до квартири своєї матері. Після того вона потрапити до будинку не може, бо [PERSON] змінив замки на вхідних дверях. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, в своїй промові вона посилалась на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] , виступаючи в судовому засіданні з промовою, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з таких підстав. В березні 2017 року він виїхав до Польщі на заробітки та залишив дружину на господарстві. Перед цим між ним виник конфлікт, але вони примирилися, тому він і поїхав за кордон. До дому він повернувся на початку червня 2017 року та побачив, що дружина вивезла з будинку усі речі і будівельні матеріали. Тому він вирішив замінити усі замки на дверях, аби це не повторилось. Після розірвання шлюбу він виконав роботи з монтажу системи опалення в будинку та ремонту даху, попередньо придбавши необхідні матеріали. Але радіатори опалення довелось зняти, аби запобігти їх пошкодженню. Наразі він проживає з іншою жінкою та планує завершити оздоблення будинку. На його думку, позивач [PERSON] може розраховувати на певну частину житлового будинку. Представник відповідача [PERSON] у вступному слові проти позову заперечувала з тих підстав, що, відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу витратив понад 200 тис грн. на будівництво спірного житлового будинку, що впливає на визначення ступеня його готовності. Але такий ступень готовності по різному визначений в документах, поданих позивачем. В будь-якому випадку житловий будинок не завершений будівництвом та є самочинним, тому не підлягає розподілу. Від так і земельна ділянка не може бути поділена, бо вона є особистою приватною власністю відповідача. Прикладом цього є справа № 175/1710/13-ц. В судовому засіданні, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Сторони по справі, [PERSON] і [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2011 року, що підтверджується копію свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого Пісочинською селищною радою Харківського району Харківської області 28 жовтня 2011 року, і який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 липня 2017 року, ухваленого в справі № 630/342/17, яке набрало законної сили 22 серпня 2017 року (т. 1 а.с. 6, 9). Рішенням Люботинської міської ради Харківської області № 224 від 21 червня 2012 року було задоволено заяву [PERSON] та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовної площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т. 1 а.с. 17). На підставі іншого рішення Люботинської міської ради Харківської області № 793 від 23 грудня 2013 року у приватну власність [PERSON] було передано земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий № 6311200000:04:001:0506) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку було здійснено Реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції на підставі свідоцтва про право власності від 10 лютого 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] від 10 лютого 2014 року (т. 1 а.с. 82-84). Відповідно до ч. 5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Від так, спірна земельна ділянка не може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Тому суд відхиляє доводи позивача про те, що така земельна ділянка була набута подружжям у період шлюбу як спільне майно. На земельній ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS] , подружжя [PERSON] і [PERSON] у 2012 році розпочало будівництво житлового будинку. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого ТОВ МІСЬКЕ «БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» станом на 27 вересня 2018 року, на вказаній земельній ділянці самочинно збудовано житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 278,4 кв. м, в тому числі житловою площею 64,3 кв.м, з балконом літ. «а», підвалом літ. «Пд», оглядовою ямою літ. «а1» та погребом літ. «ап» (т. 2 а.с. 81-84). Згідно з висновком експерта № 6933 від 10 вересня 2019 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної судом за клопотанням позивача [PERSON] , ступень будівельної готовності житлового будинку літ. «А-2» з підвалом та балконом складає 95%, інших приміщень: погребу та оглядової ями - 100%. На момент обстеження житловий будинок експлуатувався по призначенню - постійне проживання, тому його експлуатація за цільовим призначенням можлива (т. 2 а.с. 21-39). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] наголошували на тому, що ступень готовності спірного житлового будинку коливається за різними оцінками на рівні 83% чи 86 %, та міг мати інше значення, оскільки невідомо якою була готовність житлового будинку на час припинення шлюбних відносин між сторонами. Але такі доводи сторони відповідача суд відхиляє, оскільки на їх підтвердження не були надані належні і допустимі докази, які б одночасно спростувати чи поставили під сумність висновок судового експерта № 6933 від 10 вересня 2019 року. Отже суд виходить з тих обставин, що збудований житловий будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але відповідачем не введений в експлуатацію і право власності на нього не оформлено. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно з нормою ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial