Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки за набувальною давністю, у якому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] та господарських будівель, та земельну ділянку під ним (надалі за текстом - спірне майно) за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач, починаючи з 1985 року і по теперішній час проживає та зареєстрована за вказаною адресою у спірному будинку, при цьому, [INFO] помер батько сторін, після смерті якого і лишилось спірне майно, свідоцтвом про право на спадщину та державними актами приватної власності на землю підтверджується власність сторін на володіння по Ѕ частині вказаного спірного майна. Втім, позивач, на думку останньої, будучи зареєстрованою разом зі своїми дітьми в даному будинку, має право на повне володіння та розпорядження всім спірним майном, у зв`язку з тим, що нею несуться всі витрати по утриманню майна, крім того, відновлення будинку після пожеж у 1994 та 1998 році в будинку - проводила саме позивач, в той час, як відповідач жодних витрат по його утриманню та відновленню не несла. За таких обставин, позивач вважає, що має право на набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю, у зв`язку із чим звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 12.11.2018 р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 12 лютого 2019 року в судовому засіданні представником відповідача надано відзив на позовну заяву, за змістом якого, остання проти заявлених позовних вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні. Доводи відзиву зводились до того, що позивачу про належність відповідачу частини спірного майно достеменно відомо, а відтак, не доведено необхідні умови для набуття права власності на майно за набувальною давністю, у відповідності до вимог ст. 344 ЦК України, а саме добросовісність, відкритість, безперервність володіння майном протягом встановленого строку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала у повному обсязі та просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, право власності на житловий будинок [ADDRESS] та господарських будівель, належить позивачу та відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 04.11.1995 р. Четвертою Київською державною нотаріальною конторою, за номером в реєстрі № 5-4809 (спадкова справа № 321) (а.с. 6). При цьому, підтвердження реєстрації права власності на свою частку на житловий будинок надано тільки відповідачем, про що свідчить реєстраційне посвідчення № [NUMBER] Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, занесене до реєстрової книги № 223-52 за реєстровим № 37529 від 03.02.2009 р. (а.с. 84) Крім того, на підтвердження права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, стороною позивача надано копію державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] , згідно якого відповідач є власником зазначеної земельної ділянки (акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 85-2-00289), виданого в грудні 1999 року Київською міською радою (а.с. 12,13). При цьому, державного акту або іншого документу на підтвердження належності позивачу земельної ділянки - стороною позивача суду не представлено. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із п.п. 9-11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається у повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав зазначене майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився би із ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у виді передання його у тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, який різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), що перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк становить десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Зазначене узгоджується з позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина 3 статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Ухвала від 01 листопада 2017 року справа № 560/150/16-ц), переглядаючи справу у касаційному порядку, погодився із доводами, викладеними у рішенні суду першої інстанції та вказав на те, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Розглядаючи справу №307/51/17, Верховний Суд України погодився із доводами, викладеними у рішенні суду першої інстанції і вказав, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Отже, оскільки обставини справи свідчать та стороною позивача не заперечується про те, що остання була обізнана стосовно того, що власником 1/2 частини квартири є відповідач, а відтак, відсутні правові підстави вважати володіння позивачем часткою відповідача у праві власності на нерухомість добросовісним. Разом із цим, в ході судового розгляду позивачем не було доведено того, що в даному випадку відбулось добросовісне заволоділа чужим майном або безхазяйною річчю, оскільки доказів того, що спірне майно є чужим майном, або належить будь-якій іншій особі, яка позивачу невідома, не надано. Як і не надано доказів на належність позивачу на праві приватної власності земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, успадкований від батька сторонами. При цьому, суд звертає увагу, що плата за комунальні послуги та відновлення спірного житлового будинку після пожеж, позивачем, не може розцінюватися як добросовісне володіння чужим майном, оскільки остання, згідно довідок КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» зареєстрована в даному будинку з 23.02.1985 року та проживає там постійно, що, в розумінні Житлового кодексу Української РСР, вказує на виконання обов`язку забезпечення сплати комунальних послуг за їх використання та схоронності житла. А відтак, не сплата відповідачем комунальних послуг та інших витрат по утриманню, а також відновленню житлового будинку, сама по собі ще не є підставою для порушення права приватної власності особи. На спростування доводів про те, що позивач володіє спірним нерухомим майном, добросовісно, а тому за нею слід визнати право власності за набувальною давністю, суд зазначає, що позивачу достовірно відомо про те, що відповідач є співвласником спірного майна, а також позивач була обізнана про підстави набуття права власності на таке майно, а саме: шляхом спадкування після померлого батька сторін. Що стосується доводу позивача в частині щодо застосування правил норми ст. 120 Земельного кодексу України (надалі за текстом - ЗК України) відносно земельної ділянки, суд зазначає наступне. Стаття 120 ЗК України визначає перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду Так, згідно ч.ч. 1, 4 вказаної норми, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. При цьому, суд звертає увагу, що дана норма, та діюче реєстраційне законодавство, з урахуванням умови законодавця набуття права власності на нерухоме майно після проведення державної реєстрації права власності, не передбачає автоматичного переходу права власності на земельну ділянку після набуття аналогічного права на житловий будинок, що на ній розташований. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача щодо регулювання питання набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю на підставі ст. 119 ЗК України. Так, згідно даної норми громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено наявність умов, передбачених положеннями ст. 344 ЦК України, а саме добросовісність володіння, безперервність володіння протягом встановленого строку, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов задоволенню не підлягає. Підсумовуючи все вищевикладене,

Outcome: dismissed