Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

В квітні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-5) до відповідача [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), в якому просив суд: - визнати недостовірною і такою, що порушує честь, гідність позивача, інформацію, поширену [INFO]. на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO] відповідачем 1 (російською мовою): «И мне однозначно понятно, кто заказал эту акцию. Мой бывший тесть [PERSON].»; - зобов'язати відповідача 1 спростувати на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO] вищезазначену інформацію про позивача, поширену [INFO]. на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO], шляхом повідомлення про ухвалене у цій справі судового рішення, включаючи публікацію тексту судового рішення, протягом тридцяти днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили. - стягнути з відповідача 1 на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 5000,0 грн. В подальшому позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог (а.с. 167, 168) в якій позивач просив суд, залучити, в якості співвідповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «112-ТВ» (далі по тексту - відповідач 2) та зобов'язати відповідача 2 спростувати на на веб-сайті: http://ua.112.ua вищезазначену інформацію про позивача, поширену [INFO]. на веб-сайті: [INFO] (українською мовою) та [INFO] (російською мовою), шляхом повідомлення про ухвалене у цій справі судове рішення, включаючи публікацію тексту судового рішення, протягом тридцяти днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO]. у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO], відповідачем 1 було розміщено наступну інформацію: «…Меня пытались надолго вывести из строя или, как минимум, запугать. 30 минут назад при выезде со стоянки неизвестные злоумышленники бросили металлические гири в автомобиль, в котором я ехал. В стекло водителя и в стекло пассажира, где сидел я. Мне повезло попали частично в стойку. И мне однозначно понятно, кто заказал эту акцию. Мой бывший тесть [PERSON]. Очевидно, давить на меня с помощью прокуратуры ему уже мало. Но у него ничего не выйдет. На моей стороне правда. Хотя я понимаю, что он способен и на более кардинальные действия. Так что если со мной что - то случиться, то никаких сомнений не будет, что за этим будет стоять [PERSON].». В подальшому зазначена інформація була розповсюджена відповідачем 2 в мережі інтернет: [INFO] (українською мовою) та [INFO] (російською мовою). На думку сторони позивача, не дивлячись, що він є колишнім тестем відповідача 1, вищезазначена інформація відносно нього є неправдивою, образливою, оскільки принижує його честь і гідність, звинувачуючи його у низьких моральних якостях та фактично у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачена кримінальна відповідальність. Крім того, вищезазначена інформація, була поширена серед необмеженого кола людей, що додатково спричинило позивачу моральні страждання, які він оцінив в 5000,0 грн. З метою захисту порушеного права, позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, наголошували, що зазначений інтернет - ресурс постійно використовується відповідачем 1, як публічною особою, при цьому звертали увагу суду, що поширення відповідачем 1 будь-якої інформації, в подальшому розповсюджується вітчизняними засобами масової інформації, в тому числі відповідачем 2. Представники відповідача 1 проти позову заперечували, зазначаючи, що він є безпідставним та необґрунтованим. позивачем невірно визначено суб'єктний склад, і подано позов до неналежного відповідача 1, оскільки останній і є колишнім родичем позивача та публічною особою, проте не використовує зазначений позивачем інтернет - ресурс в мережі «Фейсбук». Відповідач 2, про час та місце розгляду справи оповіщався, в установленому законом порядку, поважності причин неявки до суду свого представника не повідомив, заперечення на адресу суду не подавались. Суд, ухвалив, розглядати справу у відсутність сторони відповідача 2, за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення представників: позивача, відповідача 1, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO]. на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO] була поширена наступна інформація: «…Меня пытались надолго вывести из строя или, как минимум, запугать. 30 минут назад при выезде со стоянки неизвестные злоумышленники бросили металлические гири в автомобиль, в котором я ехал. В стекло водителя и в стекло пассажира, где сидел я. Мне повезло попали частично в стойку. И мне однозначно понятно, кто заказал эту акцию. Мой бывший тесть [PERSON]. Очевидно, давить на меня с помощью прокуратуры ему уже мало. Но у него ничего не выйдет. На моей стороне правда. Хотя я понимаю, что он способен и на более кардинальные действия. Так что если со мной что - то случиться, то никаких сомнений не будет, что за этим будет стоять [PERSON].». Крім того, судом встановлено, що зазначена інформація також була поширена відповідачем 2 в мережі інтернет: [INFO] (українською мовою) та [INFO] (російською мовою). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що вищенаведена інформація: «И мне однозначно понятно, кто заказал эту акцию. Мой бывший тесть [PERSON].» була поширена вперше саме відповідачем 1, який, як публічна особа використовує зазначену інтернет - сторінку в соціальній мережі для висвітлення подій та в політичній діяльності. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Так, заперечуючи проти позову представники відповідача 1, обґрунтовували зазначені заперечення висновком експертів № 145/16 за результатами проведення комплексного комп'ютерно -технічного дослідження та дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів від 27 квітня 2016р. (а.с. 129-162), яке було проведено за клопотанням адвоката відповідача 1. Так, згідно висновків зазначеного висновку експертів за № 145/16: 1. Ресурси /посилання [INFO]; [INFO]; [INFO] знаходяться на веб-сайті/ресурсі http://www.facebook.com. Веб-сайт/ресурс містить інформаційне наповнення розміром 50110 байт, кількість посилань - 43 (внутрішніх: 30, зовнішніх: 13), складається зі статичних елементів інформаційного наповнення, таких як графічні елементи, що складають оформлення веб - сторінки (меню навігації, графічні зображення тощо), гіперпосилання на пов'язані матеріали, інформація у текстовому форматі тощо. До динамічних та потокових інформаційних ресурсів вищезазначених ресурсів/посилань відносяться коментарі користувачів, реклама та інше. Вмістом вищезазначених ресурсів/посилань є аккаунти користувачів ресурсу Facebook. 2. Ні, встановити осіб власників аккаунтів розміщених на ресурсах/посиланнях зазначених у п. 1 не вбачається можливим. 3. Так, створення фальшивого (такого, що містить хибні відомості) аккаунту користувача на веб-сайті/ресурсі http://facebook.com можливо. Судом критично оцінюється зазначений висновок експертів, наданий стороною відповідача 1, в обґрунтування заперечень на позов, виходячи з того, що зазначене дослідження було проведено за клопотанням представника відповідача, 1, з зазначеного висновку неможливо встановити станом на яку дату було проведено зазначене у висновку дослідження, а саме станом на час поширення вищенаведеної інформації, чи на час складання висновку, або на будь-який інший час. Також з дослідницької частини висновку не можливо встановити, інші інтернет - сторінки були виявлені, чи існували на час розповсюдження інформації стосовно позивача, або були створені з метою проведення зазначеного дослідження. Разом з тим, з наданих суду письмових доказів, вбачається, що на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO] містить відомості та інформацію, яка стосується виключно відповідача 1, а саме: підтверджують місцезнаходження відповідача 1 у певному місці у певний період часу, як публічної особи. Крім того, відповідачем 2 було поширену вищенаведену інформацію, шляхом відтворення скрін-шоту інтернет - сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO], з посиланням на її належність відповідачу 1. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вищенаведена інформація, яка розміщена на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO], стосовно позивача була поширена саме відповідачем 1 і в подальшому поширена відповідачем 2. У відповідності з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Так, відомості, які просив позивач визнати, такими, що є недостовірними, а саме: «…И мне однозначно понятно, кто заказал эту акцию. Мой бывший тесть [PERSON].» на думку суду є недостовірними, оскільки вчинення дій, про які зазначив відповідач 1 є кримінально караним діяннями. Так, відомості зазначені вище фактично повідомляють необмеженому колу осіб про протиправні дії, які мали місце з боку позивача по відношенню до відповідача 1, який є публічною особою, а тому суд вважає, що [INFO]. на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO] відповідачем 1 допущено розповсюдження недостовірної інформації, стосовно позивача, яка міститься в наступному вислові: «И мне однозначно понятно, кто заказал эту акцию. Мой бывший тесть [PERSON].», при цьому суд вважає, що зазначені відомості не мають ознак оціночних суджень в розумінні положень ч. 2. ст. 30 Закону України «Про інформацію». Відповідно до положень ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. З метою захисту порушеного права позивача, а також враховуючи роз'яснення наведені Пленумом Верховного Суду України в п. 24 та 25 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» за № 1 від 27 лютого 2009р. суд вважає вірним зобов'язати відповідача 1 спростувати на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO] вищезазначену інформацію про позивача - «И мне однозначно понятно, кто заказал эту акцию. Мой бывший тесть [PERSON].», поширену [INFO]. на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»: [INFO], шляхом опублікування резолютивної частини рішення суду у цій справі, протягом тридцяти днів з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили, а також зобов'язати відповіадча 2 спростувати на веб-сайті: http://ua.112.ua вищезазначену інформацію про позивача, поширену [INFO]. на веб-сайті: [INFO] (українською мовою) та [INFO] (російською мовою), шляхом опублікування резолютивної частини рішення суду у цій справі, протягом тридцяти днів з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили. Доводи представників відповідача 1, що відповідач 1 є неналежним відповідачем судом оцінюються критично. Також суд не погоджується з правовою позицією сторони відповідача 1, що саме суд визначається з суб'єктним складом сторін по справі і може з власної ініціативи залучати співвідповідача, оскільки це суперечить основним засадам судочинства, визначених в ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 11 ЦПК України. У відповідності з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи ( п. 4) ч.2 ст. 23 ЦК України). Відповідно до роз'яснень, які містяться в: п. 4, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а також враховуючи роз'яснення зазначені в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 на свою користь у відшкодування моральної шкоди 5000,0 грн. не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження заявлених вимог та розміру шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів 1, 2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 551,2 грн. з кожного.

Outcome: partial