Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

В лютому 2020 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] , [PERSON] (далі також відповідачі) про визнання особи такою, що втратила право на житло. Позов обґрунтовувався тим, що позивач є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зареєстровані у вказаному будинку, але фактично більше десяти років не проживають у ньому. З огляду на викладене, з метою реалізації свого права на власніть, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач подала до суду заяву згідно якої заявлений позов просила розглядати у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в судове засідання не з`явилися, при цьому, відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив не надавали Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України. У відповідності до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщ овідповідач не подала відзив та позивач не заперечуєпроти такого вирішення справи. Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно\~ст.55 КонституціїУкраїни\~права і свободилюдини і громадянина захищаються судом. Таким чином, судом встановлено, що позивачу належить на правівласності будинок [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно довідки виконавчого комітету Баранівської міської ради від 04.02.2020 відповідачі дійсно зареєстровані в будинку [ADDRESS] (а.с. 6). Вирішуюч ипитання стосовно визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1\~ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2\~ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розглядуцивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та іншихречових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядженнямайном, якогоніхто не може бути позбавлений, крімвипадків, передбачених законом (стаття 41 КонституціїУкраїни,\~статті 316-319 ЦК України). У відповідності до ч.1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319\~ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власникмає право вчиняти щодо свого майна будь-якідії, які не суперечать закону. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, якімають у приватній власності будинок (частинубудинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладатиінші не заборонені законом угоди. Відповідно до\~ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином зважаючи на доводи позивача, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідачів, суд вважає, встановленим факт відсутності відповідачів за місцем своєї реєстрації більше року. Згідно вимог\~ст. 72 ЖК України, суд визнає особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи викладене, суд вважає заявлені позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, щопідлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved