Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

В лютому 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в 1995 році він вступив у фактичні шлюбні відносини з [PERSON], яка мешкала за адресою: [ADDRESS]. Квартира належить на праві особистої власності [PERSON], яка зареєструвала в зазначеній квартирі позивача. Позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] яка ним була продана для купівлі квартири брату відповідачки, після чого [PERSON], прописала позивача у своїй квартирі на правах члена сім'ї. З 2008 року стосунки між [PERSON] та [PERSON] погіршились, крім того [PERSON] створила позивачу такі умови, що він був змушений піти з жити до іншого приміщення. Також згодом, відповідачем було змінено замки на вхідних дверях, що унеможливило користування позивачем житловим приміщенням, на підставі чого [PERSON] був змушений звернутися до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням та вселення його в спірну квартиру. У квітні 2013 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], Головного управління Державної міграційної служби в обґрунтування вимог якого посилалась на те, що вона дійсно мешкала з [PERSON], але сторони не проживали однією сім'єю. Прохала усунути перешкоди у користування житловим приміщенням та визнати [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням на підставі ст.ст.386,391, 405 ЦК України. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Частково задоволено позовні вимоги [PERSON], визнано [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] судові витрати по справі в сумі 114, 70 грн. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом, та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а рішення суду скасувати в частині визнання [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням. Судом 1 інстанції встановлено, а сторонами не заперечувалось, що в 1995 році [PERSON] знаходився у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира належить [PERSON], на праві особистої власності. На той час разом з [PERSON] в зазначеній квартирі мешкав також її брат - [PERSON], який не мав власного житла. 16 квітня 2013 року позивач продав належну йому на праві власності квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] та прописався у квартирі позивачки, за адресою: [ADDRESS]. З 2008 року стосунки між [PERSON] та [PERSON] погіршились, що привело до спору про місце проживання [PERSON] Також судом встановлено, що сторони перебували у шлюбних відносинах, ця обставина [PERSON] не заперечувалось та була підтверджена при апеляційному розгляді нею та її представником. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд виходив з того, що [PERSON] з 27 серпня 1990 року по теперішній час є власником квартири розташованої у [ADDRESS]. В свою чергу [PERSON] проживав у зазначеній квартирі з 22 листопада 2005 року як співмешканець, та набув право проживання за згодою [PERSON] Суд першої інстанції вірно зазначав, що належних доказів щодо факту передачі коштів від продажу квартири, що належала на праві власності [PERSON] [PERSON] для купівлі квартири її брату [PERSON], не надавалось. А [PERSON] не довів належними доказами своє право на вселення та користування житловим приміщенням, при цьому помилково послався на норми ст.62,64,65 ЖК України, які регулюють правовідносини стосовно житлових приміщень, які знаходяться у державній та комунальній власності. Зазначений висновок суду що до відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] є правильним та відповідає матеріалам справи, тим більш [PERSON] не довів що його право на користування житловим приміщенням порушено [PERSON] Посилання в апеляційній скарзі [PERSON] на те, що суд дав неправильну оцінку доказам по справі, а саме тому, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] у доступі до квартири необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду. Але задовольняючи частково вимоги [PERSON], суд 1 інстанції, пославшись на ч.2 ст.405 ЦК України, виходячи з пояснень свідків, які зазначали, що [PERSON] фактично не проживає у спірному житловому приміщені більше року, прийшов до висновку, що є підстави для визнання [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням. Однак, із вказаними висновками суду і повній мірі погодитись неможливо, оскільки відповідно до вимог ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із матеріалів справи вбачається, що за актом, складеним ПП «Комунальщик-1» від 30 квітня 2013 року [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] та не проживає у зазначеному житловому приміщенні з 10 грудня 2012 року( а.с. 41)., тобто на момент ухвалення рішення у справі - 19 листопада 2013 року, [PERSON] був відсутній за вищезазначеною адресою менше року. Тобто, на час звернення з позовом - 17.04.2013 року, зазначеним актом від 30 квітня 2013 року не підтверджено відсутності [PERSON] в житлі [PERSON], у термін встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України. Іншими наявними в матеріалах справи доказами, факт відсутності [PERSON] за місцем проживання не підтверджено. Колегія приходе до висновку, що [PERSON] звернулась з зазначеним позовом передчасно, вимоги закону який передбачає втрату права на житло [PERSON] нею не виконані, але позивачка не втратила права звернення до суду, з урахуванням вимог ч.2 ст.405 ЦК України. За таких обставин рішення суду у частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] втративши право користування житловим приміщенням підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Outcome: partial