Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

В квітні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 30.10.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №2007/840-МК/275 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 15000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,5 % річних. В якості забезпечення виконання вказаного зобов'язання 30.10.2007 року було укладено договір застави №МК-275/1 відповідно до умов якого [PERSON] передав в заставу банку вантажний сідловий тягач марки IVECO модель 440Е 42, 1997 року випуску, синього кольору, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним вище кредитним договором 30.10.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки відповідно до якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання основного зобов'язання. Вказував на те, що позичальник належним чином умов кредитного договору не виконав у зв'язку з чим банк направив на адресу позичальника та поручителя претензії з вимогою погасити заборгованість, проте на вказані вимоги відповідачі належним чином не відреагували. Станом на 11.03.2015 року за [PERSON] рахується заборгованість за кредитним договором в сумі 4569,89 дол. США, що в гривневому еквіваленті на дату розрахунку становить 98494,60 грн., в тому числі: заборгованість по тілу кредиту - 2415,18 дол. США, несплачені відсотки за користування кредитом - 1134,78 дол. США, пеня за прострочення сплати кредиту - 843,56 дол. США, штраф за порушення вимог кредитного договору - 176,37 дол. США. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, умови договорів кредиту та поруки, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 4569,89 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11.03.2015 року становить 98494,60 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що позивачем пропущено строк на протязі якого він має право пред'явити вимогу до боржника та поручителя, а тому просив застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності та з цих підстав в задоволенні позову відмовити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, не зважаючи на те, що належним чином повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 30.10.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №2007/840-МК/275 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 15000 дол. США на строк до 12.10.2012 року включно зі сплатою за користування кредитом 15,5 % річних (а/с 13). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується копією заяви на видачу готівки (а/с 26). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання вказаного вище зобов'язання між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки від 30.10.2007 року, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором в тому числі, повернути кредит до 12.10.2012 року в сумі 15000 дол. США, сплатити відсотки за користування кредитом, сплатити можливі штрафні санкції (пеня, штраф). Договором передбачено солідарну відповідальність боржника та поручителя (а/с 17). Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу). У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Як вбачається зі змісту п. 9.2 кредитного договору у разі порушення позичальник строків сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,5 %від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення, а у разі порушення позичальником строку повернення кредиту він зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого зобов'язання, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується штраф або пеня (а/с 14). З матеріалів справи вбачається, що позичальник належним чином своїх зобов'язань за договором не виконував, у зв'язку з чим позивачем направлялись на його адресу та на адресу поручителя досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором (а/с 19,20). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 11.03.2015 року за позичальником рахується заборгованість в сумі 4569,89 дол. США, що в гривневому еквіваленті на дату розрахунку становить 98494,60 грн., в тому числі: заборгованість по тілу кредиту - 2415,18 дол. США, несплачені відсотки за користування кредитом - 1134,78 дол. США, пеня за прострочення сплати кредиту - 843,56 дол. США, штраф за порушення вимог кредитного договору - 176,37 дол. США. (а/с 4-6). Оскільки представником відповідача в судовому засіданні заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з роз'ярень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до вимог ст. 257, ст. 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Як вбачається з правової позиції сформованої Верховним Судом України у постанові № 6-160цс14 від 19.11.2014 року, відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові № 6-116цс 13 від 06.11.2013 року, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Згідно ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є його невиконання у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Таким чином, законодавством розрізняється поняття строку виконання зобов'язання та строку дії договору, які не є тотожними та мають різну правову природу. Судом встановлено, що відповідно до п. 4.1.1 укладеного між позивачем та [PERSON] кредитного договору, повернення кредиту та оплата відсотків здійснюється відповідально до Графіка повернення Кредиту та сплати відсотків, який є невід'ємною частиною цього договору. Як вбачається з Графіка повернення Кредиту та сплати відсотків, доданого до матеріалів справи, погашення кредиту та відсотків за користування кредитом здійснюється відповідними періодичними платежами (а/с 15-16). Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 19.12.2012 року. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості і строки сплати чергових платежів визначено місяцями та строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів) входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст.253 ЦК України). Судом встановлено, що позичальник зобов'язувався здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню та штраф за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 19, 20 або 21 числа кожного місяця відповідно до Графіку, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Як вбачається із розрахунку заборгованості, [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з 20.03.2012 року, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість за кредитним договором, у свою чергу, як вбачається з відмітки по поштовому конверті, банк звернувся до суду з даним позовом 28.04.2015 року з пропуском встановленого трирічного строку позовної давності для вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків за користування кредитом, а також однорічного строку позовної давності для вимог про стягнення неустойки за неналежне виконання зобов'язань, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи підстави та обсяг заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовом до суду про захист свого порушеного права поза межами встановленого законом строку позовної давності. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed