Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

В липні 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якій [PERSON] , збільшивши свої позовні вимоги 08.01.2019 року, просив суд стягнути з відповідача позичені грошові кошти за договором позики від 05.06.2015 року з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат в загальному розмірі 308 362,12 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, 02.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] в м. Верхньодніпровську, Дніпропетровської області було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого, позикодавець (позивач) передав у власність позичальнику (відповідачу) 214 329 грн., які відповідач повинен був повернути позивачу до 01.07.2015 року. Однак у порушення умов договору відповідач свої обов`язки взагалі не виконав, позику у розмірі 214 329,00 грн. не повернув до цього часу. У зв`язку з вищенаведеним позивач змушений звернутися за відновленням свого порушеного права до суду з позовом, у якому з врахуванням збільшених позовних вимог, прохає стягнути з відповідача 214 329 грн. боргу за договором позики від 05.06.2015 року, 22 548,59 грн. - 3% річних, 71 484,53 грн. - інфляційні витрати, а всього - 308 362,12 грн., а також стягнути судові витрати по справі. 29 жовтня 2018 року відповідачем [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначав, що спірний договір позики є недійсним з підстав його фіктивності, зокрема зазначає, що фіктивний договір позики від 05.06.2015 року було укладено за наполяганням [PERSON] , для отримання згоди його дружини на укладення іншого правочину, щодо відчуження будівлі дитячого садка та земельної ділянки на користь юридичної особи - ТОВ «Готель-Веста», представником якої є [PERSON] , та як гарантія оплати ТОВ «Готель-Веста» узгодженої вартості будівлі та земельної ділянки. З врахуванням того, що сторони погодилися підписати договір позики, заздалегідь знаючи при цьому, що цей правочин виконуватися не буде та є лише гарантією оплати іншого правочину та тих обставин, що грошові кошти за договором позики від 05.06.2015 року [PERSON] від [PERSON] фактично не отримано, прохав суд визнати договір позики від 05.06.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - визнати недійсним з причин його фіктивності, стягнути понесені судові витрати. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Позивач 05.01.2019 року надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що письмова форма договору позики від 05.06.2015 року є не лише підтвердженням факту укладення договору, але й отримання грошових коштів [PERSON] .. Також зазначив, що договір позики не може бути визнаний фіктивним, оскільки на його виконання були передані кошти, окрім того, визнання правочину фіктивним вимагає наявності умислу обох сторін правочину, щодо вчинення його лише для вигляду, без наміру створення правових наслідків, який в даному випадку відсутній. Окрім того, [PERSON] прохав суд застосувати строки позовної давності до вимог зустрічного позову. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив суд первісні позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, пославшись на його безпідставність. Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні первісного позову у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю, оскільки фактично за даним договором позики грошові кошти не передавалися, та з підстав його фіктивності та просив задовольнити його зустрічний позов. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісні та зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою ст. 1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведене відповідає особливостям реальних договорів, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України, якою закріплено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що 02.06.2015 року позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] підписано та посвідчено державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області договір позики. Згідно умов даного договору, позикодавець [PERSON] при укладенні цього договору передав у власність позичальникові [PERSON] строком до 01.07.2015 року грошові кошти у розмірі 214 329 грн. (а.с. 8) Також, у п. 11 спірного договору зазначено, що цей договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах даної категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки момент передачі грошових коштів у позику законодавцем визначено істотною умовою договору позики, позивач був зобов`язаний, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, надати докази щодо самого факту передачі грошових коштів, а також проміжку часу їх передачі (визначення поняття «моменту передачі»). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В судовому засіданні представником позивача зазначено, що доказом передачі грошових коштів за договором позики, є сам договір позики від 02.06.2015 року. Відповідач заперечував проти даного факту, та зазначив, що грошові кошти за даним договором не передавалися. Однак, на думку суду, позивачем та його представником не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі позивачем грошових коштів у розмірі 214 329 грн. відповідачу. Оскільки стороною позивача у судовому засіданні не доведено факт передачі грошових коштів, то суд вважає що договір позики від 02.06.2015 року - є неукладеним, а тому позовні вимоги позивача за первісним позовом задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом щодо визнання спірного договору недійсним з підстав його фіктивності, то дані вимоги також не підлягають задоволенню по наступним підставам. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Оскільки судом встановлено, що спірний договір позики від 02.06.2015 року - є неукладеним, оскільки не виконана одна із істотних умов, а саме: передача грошових коштів, та у сторін не виникло будь-яких зобов`язань по виконанню цього договору, то і підстав для визнання даного договору недійсним, не має. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог первісного та зустрічного позову відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed