Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі по тексту - відповідач), треті особи - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк», [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно до якого просив суд визнанити за нею право власності на транспортний засіб марки «БВМ», 2005 р.в. д.н.з. [NUMBER] (надалі по тексту - спірний транспортний засіб); зобов»язати відповідача виключити з державного реєстру обтяжень рухомого майна вказаний транспортний засіб та стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та судовий збір. Протокольною ухвалою суду від 26.03.2018 року за клопотанням позивача було замінено відповідача Державного підприємства «Національні інформаційні системи» на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» та залучено заяву про предмету позову від 20.03.2018 року до нового відповідача (а.с.106), де позивач [PERSON] просила суд зобов»язати відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення обтяжень і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо транспортного засобу - марки «БМВ» 2005 р.в., д.н.з.[NUMBER] згідно з договором застави транспортного засобу від 15.03.2007 року, що укладений між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.09.2014 року позивач придбала у [PERSON] спірний транспортний засіб, що оформлено довідкою-рахунок від 16.09.2014 року та відразу зареєструвала його за собою на праві власності. Між тим, при зверненні до Регіонального сервісного центру із заявою про зняття з реєстраційного обліку з»ясувалось, що вказаний автомобіль перебуває у заставі банку згідно договору застави від 15.03.2007 року, де боржником є [PERSON] Вказує на те, що вона є добросовісним набувачем вказаного автомобіля у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388, 391 ЦК України, а тому як його власник вправі вільно розпоряджатись своїм майном, що обумовлює можливість задоволення заявлених вимог шляхом зобов»язання відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» вчинити певні дії згідно заявлених позивних вимог згідно заяви від 20.03.2018 року. Відповідач ПАТ «КБ «Приватбанк» відзиву на позову у вказаному процесуальному статусі не подав, але його представник подав пояснення по позову, де просив в його задоволенні відмовити, зважаючи на те, що 15.03.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, в забезпечення виконання за яким було укладено договір застави від 15.03.2007 року, згідно якого позивачальником було передано в заставу банку спірний транспортний засіб марки «БМВ», із відповідними реєстраційними номерами кузова/шасі д.н.з. [NUMBER], що належав йому на праві власності. За умовами договору застави його дія визначена до повного виконання зобов»язань за кредитним договором і тому спірний транспортний засіб було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на відповідні терміни, що продовжувались кожного разу на 5 років. ЗА весь час дії договорів ПАТ «КБ «Приватбанк» дозволу на укладання договору купівлі-продажу спірного автомобіля не давав, що власне визначене у п.13 вказаного договору застави та визначено заборону розпорядження ним без згоди банку у відповідності до п. 17.7 його умов. Відтак, підстав для задоволення позову немає. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі з викладених у позові підстав. Представник Відповідача в судовому засідання протии задоволення позову заперечував з викладених у письмових пояснення іншого представника Банку. Треті особи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причин неявки суд не повідомили. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 06.11.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за участю сторін. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Протокольною ухвалою суду від 19.12.2017 року ухвалено провести підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.06.2018 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд по суті. Вислухавши пояснення представників учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 16.09.2014 року є власником спірного траспортного засобу марки «БМВ», 2005 р.в., номер шасі [NUMBER], синього кольору д.н.з. [NUMBER], що підтверджуєтья свідоцтвом про реєстрацію траспортного засобу [NUMBER] (а.с.18). Як зазначає позивач, то при звернення до Сервісного центру УМВС з»ясувалось, що вказаний автомобіль перебуває у заставі банку згідно договору застави від 15.03.20107 року, де боржником є [PERSON] Дійсно згідно з витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 11.07.2017 року вбачається, що вказаний автомобіль, але з іншим державним номерним знаком перебуває в заставі відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» з 26.03.2007 року згідно договору застави від 15.03.2007 року, що укладений із Банком та боржником [PERSON] в забезпечення заобов»язання за кредитним договором. При цьому, вказане обтяження зареєстроване із поміткою «заборонено відчужувати» з 26.03.2007 року по 26.03.2012 року, з 26.03.2012 року по 15.03.2017 року, з 15.03.2017 року по 13.02.2022 року (а.с.31-32). Вказані обставини встановлено судом із наданих відповідачем документів, а також встановлено, що 15.03.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, в забезпечення виконання за яким було укладено договір застави від 15.03.2007 року, згідно якого позичальником було передано в заставу банку спірний транспортний засіб марки «БМВ», 2005 р.в., номер шасі [NUMBER], синього кольору, д.н.з. [NUMBER], що належав йому на праві власності. За умовами п.27 договору застави його дія визначена до повного виконання зобов»язань за кредитним договором. Крім того, згідно п.п.13,17 вказаного договору застави визначено, що право застоводавця на відчуження предмета застави чи інше його розпорядження виключно за письмовою згодою заставодержателя, тобто відповідача. Посилаючись на вимог ст.ст. 204, 330, 388, 391 ЦК України, позивач, вважаючи себе власником спірного автомобіля, його добросовісним набувачем та відповідно вправі вимагати усунення перешкод у його користуванні та розпорядженні, вказує на необхідність зобов»язання вчинити ПАТ «КБ «Приватбанк» відповіних дій щодо припинення обтяження та виключення з реєстру обтяжень даних про вказаний спірний автомобіль. Між тим, вказані твердження позивача є помилковими з огляду на наступне. Так, як зазначено вище, то дійсно обтяження за договором застави від 15.03.2007 року щодо вказаного автомобіля було зареєстровано в реєстрі обтяжень рухомого майна увесь час з 2007 року по 2022 рік та за його умовами відчуження можливе лише за згодою Банку, якої як вбачається з письмових пояснень його представника надано не було. Відповідно до ч. 2 статті 586 Цивільного Кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ч. 2 статті 17 Закону України «Про заставу» заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя. У відповідності до вимог ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи (в даному випадку - у володіння). Також, за умовами ст. 9Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Статтею 12 цього Закону визначено, що у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, то увесь час з моменту реєстрації обтяження з 2007 року воно було зареєстроване в реєстрі обтяжень, а тому у відповідності до вимог вказаного Закону зберігає свою силу і для нового власника - позивача по справі, яка із урахуванням викладених обставини у взаєморозумінні із визначеними нормами законодавства не вправі вимагати усунення перешкоди у розпорядження спірним автомобілем, не будучи його добросовісним набувачем у відповідності до вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Отже, враховуючи ту обставину, що позивачем самостійно було обрано спосіб та порядок захисту свого порушеного права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов»язання банком заяв про припинення обтяження та вилучення запису про нього з реєстру щодо спірного автомобіля (предмета застави) задоволенню не підлягають з огляду на відсутність згоди банку на його відчуження боржником [PERSON], відсутність доказів виконання зобов»язань за кредитним договором із уразуванням вказаних законодавчо визначених обмежень. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed