Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

В липні 2013 року до Збаразького районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про вселення його в житловий будинок, що знаходиться [ADDRESS] та зобов'язання [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні цим житловим будинком. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що він є батьком відповідача, яка є власником вказаного житлового будинку, і зареєстрований у цьому будинку. У зв'язку із важким матеріальним становищем він періодично їздить на заробітки за кордон. 17 липня 2013 року [PERSON] вигнала його з будинку і зараз не допускає до будинку. [PERSON] як член сім`ї має право користуватися вказаним житловим будинком. Однак, [PERSON] в добровільному порядку відмовляється вселити його в житловий будинок. В грудні 2013 року до Збаразького районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Разом з нею в зазначеному житловому будинку зареєстрований [PERSON], який фактично з 2000 року не проживає у вищевказаному будинку. Саме це унеможливлює [PERSON] повноцінно користуватися даним будинком, в частині використання пільг, які передбачені законодавством, а тому [PERSON] на підставі ст.405 ЦК України необхідно визнати таким, що втратив право на користування зазначеним житловим будинком. В судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] - [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] і просила позов задовольнити посилаючись на ті ж обставини. Позов [PERSON] не визнала і пояснила, що [PERSON] з поважних причин не проживав у спірному житловому будинку, оскільки працює в Італії. Також 17 липня 2013 року [PERSON] вигнала батька з будинку і не допускає його до житла. В судовому засіданні [PERSON] підтримала свої позовні вимоги і просила позов задовольнити посилаючись на ті ж обставини. Позов [PERSON] не визнала і пояснила, що [PERSON] з 2000 року не проживає у вищевказаному будинку, а в даний час живе в Республіці Італії. Заслухавши відповідача-позивача [PERSON], представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що предметом судового спору є питання про вселення батька [PERSON] в житловий будинок, що знаходиться [ADDRESS] та зобов'язання дочки [PERSON] не чинити перешкод батькові в користуванні цим житловим будинком належним [PERSON], а також визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житлом. Згідно ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 4 статті 156 Житлового кодексу України визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать батьки. Судом встановлено, що [PERSON] батько [PERSON]. Власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON]. З 28 вересня 1981 року [PERSON] був вселений та зареєстрований у вказаному житловому будинку як батько і член сім'ї власника. 17 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] відбувся конфлікт з приводу зазначеного житлового будинку. [PERSON] з вересня 2013 року по даний час знаходиться і працює в Республіці Італія. Дані обставини визнані сторонами, не оспорюються і підтверджуються матеріалами справи та показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Будь-яких спростувань вищенаведених обставин судом не здобуто. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] ствердила, що сторони по справі її сусіди. [PERSON], батько [PERSON], проживає у житловому будинку [ADDRESS]. Цей будинок збудував [PERSON] Проте, у зв'язку із важким матеріальним становищем, [PERSON] вимушено, періодично їздить за кордон працювати. Допомагає [PERSON] матеріально. Коли приїжджає в Україну, то проживає у житловому будинку [ADDRESS]. Однак, 17 липня 2013 року [PERSON] не впустила батька [PERSON] у цей будинок. [PERSON] приходив до неї, плакав та скаржився, що його не впускають. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] дав покази аналогічні показам [PERSON]. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] ствердила, що її батько [PERSON], проживав у житловому будинку [ADDRESS]. До 2006 року батько працював в Португалії, а перед тим працював у Росії. В даний час він проживає з нею в Італії і працює та періодично приїжджає в Україну. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] ствердила, що [PERSON], батько [PERSON], проживав у житловому будинку [ADDRESS]. Однак останні 12 років він перебуває за межами України. Періодично з'являється в Україні. 17 липня 2013 року між [PERSON] та її батьком [PERSON] відбувся конфлікт, однак подробиць вона не знає. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] дав покази аналогічні показам [PERSON]. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів повідомлених свідками. Їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Так, актами обстеження житлово-побутових умов заявниці [PERSON] встановлено, що особою, яка прописана і проживає разом із заявником є [PERSON] - батько (а.с.53, 54, 79, 121, 122, 130). Також судом встановлено, що до 2004 року [PERSON] перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі (а.с.7). [INFO] [PERSON] померла і [PERSON] успадкувала спірний житловий будинок (а.с.6). Позивач-відповідач [PERSON] у зв'язку із важким матеріальним становищем періодично їздить за кордон працювати. В даний час він працює в республіці Італія та тимчасово проживає у дочки [PERSON]. Іншого місця проживання в Україні ніж [ADDRESS] у [PERSON] не має, що стверджується матеріалами справи (а.с.8, 9, 11, 43-52, 55-58) та показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 17 липня 2013 року [PERSON] не впустила батька [PERSON] в спірний житловий будинок [ADDRESS], що стверджується заявою [PERSON] до Збаразького райвідділу міліції від 19.07.2014р. (а.с.76-77), талоном-повідомленням про отримання вказаної заяви (а.с.34), актом обстеження матеріально-побутових умов від 19.07.2014р. (а.с.78), повідомленням Збаразького РВ УМВС України в Тернопільській області [PERSON] від 24.07.2013р. за №5437 і іншими матеріалами справи (а.с.43-52, 55-58) та показами свідків. Крім того, [PERSON] є членом сім'ї [PERSON] як батько останньої. Дочка [PERSON] одержувала пенсію батька [PERSON] по довіреності з 01.08.2012р. по 31.07.2013р.. Однак, після того, як [PERSON] не впустила батька [PERSON] в спірний житловий будинок, останній скасував довіреність (а.с.30, 35). Актами обстеження матеріально побутових умов заявника [PERSON] [ADDRESS], підтверджено, що особою, яка прописана і проживає разом із заявником є [PERSON] - батько (а.с.53, 54, 79, 121, 122, 130). Питання належності спірного житлового будинку [PERSON] не ставиться, суду належних та допустимих доказів не надано та з таких підстав позов не заявлено. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд неодноразово роз`яснював [PERSON] та представникам сторін, що обставини справи мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, суд неодноразово сприяв [PERSON] та представникам сторін у подані додаткових доказів, шляхом задоволення їх клопотань про виклик свідків та надавав терміни для представлення доказів, у зв`язку із чим неодноразово відкладався розгляд справи. Також суд відкладав розгляд справи для можливості укладення мирової угоди, оскільки [PERSON] не заперечувала, щоб батько [PERSON] проживав у спірному будинку. Однак, в подальшому [PERSON] заперечила, щоб батько проживав у її будинку. Суд не може сторонам вказувати, які докази їм необхідно надати суду для підтвердження своїх вимог та з власної ініціативи витребувати докази, оскільки згідно із вимогами ч.3 ст.10 та ч.1 ст.11, 60 ЦПК України кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними - якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом і які не стосуються предмета доказування. Беручи до уваги те, що обов'язок щодо доказування покладається на сторони, суд вважає, що вказану справу слід вирішувати на підставі наявних доказів. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши обставини справи на підставі доказів сторін, усунувши із судового розгляду все, що не має значення для вирішення справи по суті, дослідивши докази в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що 17 липня 2013 року [PERSON] не впустила свого батька [PERSON] в належний їй житловий будинок [ADDRESS]. Також [PERSON] з поважних причин був відсутній за місцем проживання та реєстрації [ADDRESS], оскільки у зв'язку із важким матеріальним становищем періодично їздить на заробітки за межі України і з вересня 2013 року по даний час знаходиться і працює в Республіці Італія. Згідно з ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст.157, ч.1 ст.116 ЖК України. Таке виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд приходить до висновку, що 17 липня 2013 року [PERSON] не впустила батька [PERSON] в спірний житловий будинок [ADDRESS] та [PERSON] з поважних причин був відсутній (у зв'язку із важким матеріальним становищем періодично їздить на заробітки за кордон), і відповідно до вимог ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України не втратив право на користування цим житлом, а тому у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такої, що втратила право на користування житлом слід відмовити. Разом з тим, суд критично оцінює акти обстеження матеріально-побутових умов заявника [PERSON] [ADDRESS] (а.с.53, 54, 79, 121, 122, 130), в частині не проживання [PERSON] з 2000 року по зазначеній адресі, оскільки це встановлено тільки зі слів відповідача-позивача [PERSON] та спростовується іншими матеріалами справи і показами свідків. Даними актами підтверджено, що особою, яка прописана і проживає разом із заявником є [PERSON] - батько. При цьому суд враховує, що постійне місце проживання [PERSON] у спірному будинку як члена сім'ї його власника та за його згодою, порушення ним умов проживання в будинку та користування ним, передбачених ст.116 ЖК України, судом не встановлено та з таких підстав позов не заявлено. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири). Отже, [PERSON] вселився до спірного будинку в установленому законом порядку та набув прав і обов'язків, передбачених ст.156 ЖК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими, оскільки він є батьком [PERSON], а тому згідно вимог ст.156 Житлового кодексу України ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України має право користуватися житловою площею будинку належного [PERSON]. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, судом установлено порушення прав [PERSON], в частині користування житловим будинком [ADDRESS], які підлягають захисту, шляхом вселення [PERSON] у будинок [PERSON] та зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні вказаним житловим будинком. На підставі наведеного,

Outcome: approved