Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

В листопаді 2017 року представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON], діючи в її інтересах, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовані наступним. З 08.11.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира на праві власності оформлена на відповідача на підставі договору міни (з відкладувальною умовою) від 01.04.2011 року. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка №101388632) вартість квартири становить 372953,00 гривень(а.с. 6). Виходячи із вищевикладеного, позивач вважає, що квартира була придбана під час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу між ними. Просив визнати вказану квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах та визнати право власності за позивачем на 1/2 частку квартири. 02.03.2018 р. представник відповідача подав до Оболонського районного суду м. Києва відзив на позовну заяву, та просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] з мотивів недоведеності позивачем, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя(а.с. 29-30). Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2018 року цивільну справу за унікальним №756/16731/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, а також цивільну справу за унікальним №756/15932/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, об'єднано в одне провадження та присвоєно єдиний унікальний номер №756/15932/17 (а.с. 95). Обєднані позовні вимоги [PERSON] обґрунтовано тим, що під час шлюбу з [PERSON], за власні кошти у розмірі 372953,00 гривень придбав квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка є його приватною власністю. Крім цього, позивачем за об'єднаним позовом та відповідачем у шлюбі було придбано кондиціонер вартістю 3000 грн., кухонні меблі італійського виробництва з вбудованою технікою вартістю 150 000 грн., телевізор «Sony» вартістю 10 000 грн., пральну машину «Bosch» вартістю 10 000 грн. і це є об'єктом права спільної сумісної власності майно (а.с. 46-48). З цих підстав, просив визнати квартиру особистою приватною власністю [PERSON], інше вищезазначене майно визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя та виділити [PERSON] у власність його 1/2 частку. 28.03.2018 р. представник відповідача за об'єднаним позовом подав до Оболонського районного суду м. Києва відзив на позовну заяву, та просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] (а.с. 70-73). Представник позивача в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, у задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач [PERSON] та його представники в судовому засідання позовні вимоги за первісним позовом не визнали, просили у їх задоволенні відмовити, задовольнивши об'єднані позовні вимоги повному обсязі. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 08.11.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї (а.с. 70-73). Згідно договору міни (з відкладувальною умовою) від 01.04.2011 року відповідач за первісним позовом [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Зі змісту даного договору вбачається, що він укладений між ТОВ «ОБІО» (Сторона-1) та ТОВ «Традекс-Трейд» як повіреного [PERSON] (Сторона-2). Згідно умов договору Сторона-1 передає у власність Сторони-2 вищевказану квартиру, а Сторона-2 передає у власність Стороні-1 Облігації підприємства ТОВ «Гранд Інвест», іменні цільові, у бездокументарній формі, код ISIN [NUMBER], реєстраційний номер випуску 792/2/08 від 02.10.2008 року, серії А кількістю 2 801 шт. (а.с.53-54) Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом ст.60 СК, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина й чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього кодексу. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов'язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Позивачем за первісним позовом пред'явлено вимоги про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя Кузан. Відповідач, заявляючи об'єднані позовні вимоги зазначає, що дана квартира не підлягає поділу, оскільки є особистою приватною власністю. Обґрунтовуючи даний довод, відповідач за первісним позовом зазначає, що спірна квартира набута ним у власність в період шлюбу, однак за рахунок облігацій, які придбані ним до шлюбу, аргументуючи це тим, що у договорі міни зазначено про те, що датою реєстрації випуску облігацій є 02.10.2008 року, дані облігації є іменними. Аналізуючи доводи позивача за об'єднаним позовом, суд виходить з наступного. Згідно даних реєстру випуску цінних паперів, що розміщені на офіційному сайті Національної комісії по цінним паперам та фондовому ринку https://www.nssmc.gov.ua/issues/, випуск облігацій ТОВ «Гранд Інвест» (код ЄДРПОУ 33550712) зареєстровано 02.10.2008 року. Датою початку розміщення облігацій є 14.10.2008 року, датою кінця - 30.01.2009 року. Відповідно до ст.1 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», емісія - сукупність дій емітента, що провадяться в установленій законодавством послідовності і спрямовані на розміщення емісійних цінних паперів серед їх перших власників; розміщення цінних паперів - відчуження цінних паперів у процесі їх емісії у порядку, встановленому законодавством, та з урахуванням положень проспекту; Згідно з ст.28 цього ж Закону, емісія цінних паперів - сукупність дій емітента, що спрямовані на реєстрацію випуску цінних паперів у Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку, їх розміщення серед інвесторів в цінні папери та здійснюються в послідовності, встановленій статтею 29 цього Закону. Статтею 29 Закону визначено етапи емісії цінних паперів. Системний аналіз вказаних положень Закону дає змогу дійти висновку про те, що дата випуску цінних паперів не може вважатись датою їх придбання інвестором, оскільки таке придбання можливо лише в період розміщення (первинний ринок) або згодом на вторинному ринку. Відповідачем та його представниками не надано суду доказів, які б вказували на дату придбання цінних паперів, посилаючись на їх втрату. При цьому вони просили використовувати в якості такої дати - дату випуску цінних паперів, зазначену серед характеристик Облігацій, зазначених у договорі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, відповідачем за первісним позовом - [PERSON] не доведено факт придбання цінних паперів, на які згодом здійснено обмін та набуто у власність спірну квартиру, за особисті кошти чи не в період шлюбу. З цих підстав, суд вважає правильним визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], здійснити її поділ шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 її частину, задовольнивши в повному обсязі первісний позов [PERSON] В задоволенні об'єднаних позовних вимог [PERSON] в частині визнання спірної квартири його особистою власністю суд вважає правильним з зазначених підстав відмовити. Також суд не вбачає підстав для задоволення об'єднаних позовних вимог [PERSON] щодо поділу іншого майна, а саме кондиціонера, кухонних меблів італійського виробництва з вбудованою технікою вартістю, телевізора «Sony», пральної машини «Bosch», оскільки позивачем за об'єднаним позовом не надано доказів, які б вказували на придбання цього майна в період шлюбу або за спільні кошти сторін. Отже, у задоволенні об'єднаних позовних вимог суд відмовляє в повному обсязі. Враховуючи те, що відповідач за первісним позовом [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому в силу положень Закону України «Про судовий збір» має пільги по сплаті судового збору, звільнений від його сплати, у відповідності до положень ч6 ст.141 ЦПК України, суд вважає правильним судові витрати, понесені позивачем [PERSON] компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved