Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із даною позовною заявою, де просив визнати Виконавчий напис, вчинений 26 лютого 2019 року Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка B.C. та зареєстрований в реєстрі за №239 таким, що не підлягає виконанню. Обґрунтування позову вказує не те, що його заборгованість перед відповідачем не є безспірною та з огляду на характер правовідносин з відповідачем, між ними є спір щодо розміру кредитної заборгованості, що підтверджується відповідним доказами наданими до позову. Представник відповідача надіслав до суду відповідний відзив на позов, у якому вони повністю заперечували проти пред`явлених позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, тому просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Від приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк Віктор Станіславович надійшло письмове клопотання про розгляд справи без їх участі та ухвалення рішення на розсуд суду. Надано суду копії документів, що були підставою для видачі виконавчого напису. Приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Вольф Т.Л. до суду не з`явився та жодних клопотань на адресу суду не направляв, що не перешкоджає можливості проведення розгляд у справи без його участі. Дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що у травні 2019 року [PERSON] стало відомо, що в провадженні приватного виконавця Вольф Тетяни Леонідівни перебуває виконавче провадження №58698682 з виконання виконавчого документу про стягнення з [PERSON] грошових коштів. Виконавче провадження відносно нього було відкрито на підставі виконавчого напису, вчиненого 26.02.2019 року Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком B.C. та зареєстрованого в реєстрі за №239 про стягнення з позивача на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард», який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк Русский Стандарт», заборгованості за Кредитним Договором № 96921334 від 03.05.2012 року у розмірі 43 633,69 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 03.05.2012 року по 02.04.2018 року, загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника складає 43633,69 грн. Також встановлено, що вказаний виконавчий напис вчинений Третьою особою у безспірному порядку, оскільки відповідач, звертаючись до приватного нотаріуса для його вчинення, вважав, що по вищевказаній заборгованості відсутній спір між банком та позивачем, а у підтвердження цього ним були надані документи, передбачені діючим законодавством, зокрема, Постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999 року про затвердження Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 травня 2012 року [PERSON] звернувся до відділення ПАТ «Банк Русский Стандарт» у м. Дніпрі, правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» для відкриття платіжної картки на його ім`я. У свою чергу, Банк надав позивачу для підпису вже підготовлений проект Заяви за № 96921334 (встановленого банком зразка) та Довідку про умови кредитування ПАТ «Банк Русский Стандарт» та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках продукту «Кредитна картка «РСУ». Також Банк повідомив, що підписана заява буде розглянута протягом доби. Того ж дня [PERSON] підписав та подав до ПАТ «Банк Русский Стандарт» наданий йому проект Заяву за № 96921334 про випуск на ім`я його платіжної картки, відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту. Крім того, було підписано та подано до банку Довідку про умови кредитування ПАТ «Банк Русский Стандарт» та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках продукту «Кредитна картка «РСУ». Після чого, за вказаною Заявою № 96921334 Банк акцептував оферту Позивача, відкрив банківський (картковий) рахунок за № [NUMBER] , видав на ім`я Позивача платіжну картку та встановив на рахунок картки ліміт у розмірі 3 000,00 грн. Разом з тим, встановлено, що банк у наданому Позивачу проекті Заяві №96921334 передбачив численні посилання на Умови по карткам та Тарифи по карткам, тобто вищевказана заява, Умови по карткам та Тарифи по карткам Банк у сукупності вважав як Договір про Картку або Договір №96921334 від 03 травня 2012 року. Також встановлено, що у свою чергу, позивач лише підписав та подав заяву за №96921334, яку у відділенні банку йому надали для розгляду питання про випуск картки, відкриття рахунку та надання кредитного ліміту, та підписав лише Довідку про умови кредитування ПАТ «Банк Русский Стандарт» та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках продукту «Кредитна картка «РСУ». Жодних інших документів, зокрема, Умови по Карткам та Тарифи по Карткам, позивач не підписував, із відповідними Умовами та Тарифами у Банку не ознайомлювали, будь-яких підписів позивача на вказаних Умовах та Тарифах про ознайомлення із ними не існує. Отже, спірним є зазначення у заявах про те, що позивач, на момент подання цих заяв був ознайомлений із такими Умовами та Тарифами у Банку. Крім того, у підписаній позивачем Заяві «комісія за розрахункове обслуговування (РО) щомісячно» у відповідній графі визначена позначкою «0», тобто плати не мало бути. Однак, з отриманого позивачем Рахунку-виписки по рахунку [NUMBER] в гривні та інших рахунків, пов`язаних з Договором № 96921334 від 03.05.2012 року стало відомо, що Банк замінив рахунок Позивача за № [NUMBER] на № [NUMBER] та взагалі стягував з позивача - оплату за розрахункове обслуговування та інші платежі, зокрема, за над ліміт заборгованості, за БМЗ-сервіс, за направлення паперового рахунку виписки та інші платежі. Отже, Умови та Тарифи Банку, на підставі яких відповідач стягував плату з позивача, містять розбіжності із поданою Заявою [PERSON] № 96921334 , оскільки, як вже було зазначено, у вказаній Заяві «комісія за розрахункове обслуговування (РО) щомісячно» визначено позначкою «0», тобто така комісія не підлягає сплаті. При цьому, із Умовами та Тарифами Банку щодо стягнення комісій за РО та інших платежів позивач не був ознайомлений та не погоджувався із такими платежами, а відповідні Умови по Карткам та Тарифи по Карткам ним не підписувались, що спростовує посилання у Заяві про ознайомлення із такими Умовами та Тарифами Банку та відповідно їх прийняття (акцептування). Таким чином, приймаючи до уваги вищевказані обставини та те, що позивач не підписував Умови по Карткам та Тарифи по Карткам, то такі Умови та Тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору № 96921334 від 03 травня 2012 року. При цьому, з огляду на те, що зазначені обставини вказують на наявність спору, то такий спір має вирішуватись саме в судовому порядку, а не вважатися, що заборгованість є безспірною. Крім того судом встановлено, що банк самостійно встановлював ліміт кредитування, яким позивач ніби мав право користуватися, але цим кредитним лімітом [PERSON] , після 16.05.2013 року не користувався, грошові кошти не отримував. При цьому, даний кредитний ліміт фактично збільшувався відповідачем лише з метою зарахування до суми кредиту нарахованої та не сплаченої заборгованості за процентами, а також заборгованості по вищенаведеним нарахованим та несплаченим платежам та недопущення перевищення заборгованості встановленому ліміту. Тобто, такими внутрішнім і операціями банк збільшував кредитну заборгованість позичальника. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що сума в розмірі 40 024,95 грн. не може вважатися сумою кредиту, оскільки вона виникла внаслідок численних нарахувань, нарахованої та не сплаченої заборгованості за процентами, а також заборгованості по вищенаведеним нарахованим та несплаченим платежам, які в основному є її складовою, а реальною сумою кредиту, яка використана позивачем є сума в розмірі 13 000,00 грн. Крім того, відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06. 1999 р., входять кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Згідно з ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктами 3.1.-3.5. глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувана виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, за договором № 96921334 від 03.05.2012 року право відповідача на стягнення простроченої заборгованості за кредитними коштами виникало щомісяця як після 05.06.2012 року, так і після 16.05.2013 року, оскільки щоразу розмір внесених позивачем грошових коштів не був достатніми для погашення заборгованості. Проте, як вбачається, а ні після надання позивачу кредиту у розмірі 3000,00 грн., а ні після 16.05.2013 року (збільшення ліміту кредиту до 13 000,00 грн.), коли позивачем зобов`язання по щомісячним окремим платежами виконувалось неналежним чином, відповідач у продовж трьох років не скористався своїм правом на стягнення простроченої заборгованості, у той же час, із захистом своїх майнових прав банк звернувся лише у лютому 2019 року. Отже, беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що банк надав нотаріусу для вчинення Виконавчого напису вимоги, за якими з дня виникнення права вимоги минуло більше ніж три роки, а відтак це також є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки вказує на наявність спірного питання, яке має бути вирішено у судовому порядку між сторонами. Відповідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до п. 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Нотаріус при вчиненні виконавчого напису керувався тільки розрахунком заборгованості, підготовленим працівниками банку, що не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Вказана обставина підтверджується копіями документів, наданих нотаріусом до суду, на підставі яких він вчинив виконавчий напис. Виписки із особового рахунку боржника серед цих документів немає. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі № 754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Отже нотаріус, при вчиненні напису, не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, чим порушив норми ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», п.284 Інструкції та п.1 Переліку, а також наявні інші обставини та інформація, яка підлягає з`ясуванню в загальному судовому розгляді. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. сплачені ним при подачі позову, а також суму судового збору у розмірі 384,20 грн. сплачену при подачі заяви про забезпечення позову. Що стосується судових витрат на правову допомогу, орієнтовний розмір яких визначено позивачем як 7 000,00 грн., суд вважає їх необґрунтованими, оскільки позивачем, на момент ухвалення рішення, не надано жодних актів про надання правових послуг, а також жодних квитанцій про перерахування грошових коштів позивачем за такі послуги, тому суд відмовляє у задоволенні даної частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial