Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 15 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Клименком Д.Б., вона є власником квартири [ADDRESS]. 04 червня 2014 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики. В той же день на вимогу позикодавця було укладено договір іпотеки та накладено заборону на відчуження предмету іпотеки. В подальшому [PERSON] без жодних переговорів та консультацій щодо неналежного виконання договору іпотеки від 04 червня 2014 року уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Проте, вказаний договір є недійсним, оскільки [PERSON] не є власником квартири, а тому не могла виступати продавцем квартири, та в подальшому розпорядилася власністю позивача у неналежний спосіб без урегулювання спору у судовому порядку. Крім цього, [PERSON] вказала на те, що вона не підписувала договір іпотеки від 04 червня 2014 року, укладений між нею та [PERSON], довіреність від 04 червня 2014 року, видану нею [PERSON] та [PERSON], заяву [PERSON] від 04 червня 2014 року. Тому [PERSON], з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], від 22 січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С.П., а також зобов'язати [PERSON] повернути їй квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що згідно доводів позивача договір купівлі-продажу квартири, укладений 22 січня 2015 року, між [PERSON] та [PERSON] має бути визнаний недійсним, оскільки [PERSON] не є власником вказаної квартири, не може виступати її продавцем та заволоділа нею та документами на неї у неналежний законом спосіб без урегулювання спору у судовому порядку за законодавством України. Проте, вказані доводи позивача є необґрунтованими, оскільки [PERSON] не повернула [PERSON] суму позики у строк, визначений договором позики від 04 червня 2014 року, тому іпотекодержатель відповідно до положень договору іпотеки від 04 червня 2014 року та вимог чинного законодавства прийняла рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, правовстановлюючі документи на квартиру під час укладення договору іпотеки були передані іпотекодержателю. Крім цього, позов [PERSON] не містить жодної правової підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Необґрунтованими є вимоги позивача також щодо зобов'язання [PERSON] повернути [PERSON] спірну квартиру, яка на сьогодні належить іншій особі, чинний власник набув право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку та на законних підставах. Зважаючи на те, що позивачем не наведено жодних законних підставі для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, тому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні пред'явленого позову. Інші учасники цивільного процесу не з'явились у судове засідання, вони у встановленому порядку повідомлялись про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явленого позову належить відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, на підставі договору дарування квартири від 15 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Клименком Д.Б., [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.14). 04 червня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики. За умовами якого [PERSON] позичила (взяла у боргу) у [PERSON] грошові кошти у розмірі 248499 гривень 30 копійок, що на день укладення договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 21000 доларів США 00 центів та зобов'язалась повернути борг до 04 серпня 2014 року (т.1 а.с.59). В той же день, з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за договором позики [PERSON] та [PERSON] уклали договір іпотеки. Відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, саме: квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.107-108). На підставі вказаного договору іпотеки 04 червня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. накладено заборону на відчуження предмета іпотеки, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (т.1 а.с.111). [PERSON] належним чином виконала свої зобов'язання за договором позики та надала [PERSON] грошові кошти у розмірі 21000 доларів США. Вказана обставина підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою про отримання грошових коштів (т.1 а.с.155). 04 серпня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали додаткову угоду до договору позики від 04 червня 2014 року, якою сторони домовились, що заборгованість по договору позики складає 251230 гривень, що за курсом НБУ на день підписання додаткової угоди становить 21000 доларів США 00 центів, зазначену суму грошових коштів [PERSON] зобов'язалась повернути готівкою в строк до 04 жовтня 2014 року (т.1 а.с.59-а). Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Крім того, у відповідності до роз'яснень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень ст.ст.33,36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Згідно з положенням ч.1 та ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Як вбачається зі змісту договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного04 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], після виникнення відкладальної обставини, визначеної цим договором, а саме: з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, тобто на 31 день після документального підтвердженого надсилання на адресу іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст.35 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець зобов'язується передати, а іпотекодержатель прийняти у власність належну іпотекодавцю на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.150-153). Згідно вимоги-заяви від 10 листопада 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Деревянко В.В., [PERSON] просить вказаного приватного нотаріуса передати [PERSON] заяву-вимогу наступного змісту, зокрема, зобов'язую Вас сплатити згідно з договором позики від 04 червня 2014 року грошову суму у розмірі 310888 гривень 20 копійок, що на сьогоднішній день за курсом НБУ становить еквівалент 21000 доларів США, протягом 31 календарного дня з моменту отримання даної заяви-вимоги. У випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги-заяви [PERSON] буде змушена діяти згідно з п.5.2.9 договору іпотеки і в рамках чинного законодавства, і в тому числі від свого імені продати предмет іпотеки третім особам і спрямувати отримані кошти на задоволення своїх вимог (т.1 а.с.157,158). Зазначена заява-вимога від 10 листопада 2014 року була отримана [PERSON] 13 листопада 2014 року, що підтверджується транспортною накладною GrandEX (т.1 а.с.115). За змістом свідоцтва від 22 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Деревянко В.В., вбачається, що 10 листопада 2014 року [PERSON] передано заяву-вимогу [PERSON] Заява містила відомості щодо невиконання [PERSON] умов договору позики грошових коштів від 04 червня 2014 року, вимогу повернути грошову суму боргу протягом 31 календарного дня з моменту одержання [PERSON] заяви-вимоги та попередження про те, що в разі неповернення, вказаної грошової суми, буде звернено стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], яка була передана в іпотеку (т.1 а.с.116). Згідно з вимогами ч.1-2 та ч.5 ст.38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Встановлено, що умовами договору іпотеки від 04 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], зокрема п.5.2.9 передбачено, право продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-який особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за основним зобов'язанням. В матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б свідчили про те, що [PERSON] мала намір придбати спірну квартиру. Зважаючи на це, 22 січня 2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири відчужила квартиру [ADDRESS], на користь [PERSON] Вказана обставина підтверджується договором-купівлі-продажу квартири від 22 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. та зареєстрованим в реєстрі за №212 (т.1 а.с.102-103). Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі вказаного договору купівлі-продажу квартири [PERSON] зареєстрував своє право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.140). Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] не було порушено встановлений Законом України «Про іпотеку» порядок задоволення своїх вимог як іпотекодержателя у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань за основним договором, а саме за договором позики грошових коштів від 04 червня 2014 року. При цьому, суд критично сприймає доводи [PERSON]про те, що вона не підписувала договір про задоволення прав іпотекодержателя від 04 червня 2014 року, договір іпотеки від 04 червня 2014 року, що укладені між нею та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., та зареєстровані в реєстрі за №4236 та №4234, а також заяву від імені [PERSON] від 04 червня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстровану в реєстрі за №4238, з огляду на наступне. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, згідно з вимогами ч.3 ст.203 ЦК України правочин повинен відповідати волевиявленню його учасників. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.27 постанови «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ч.1 ст.57 та ч.1 ст.58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року за клопотанням позивача було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Незважаючи на це, матеріали цивільної справи були двічі повернуті до суду з повідомленням експерта про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи (а.с.т.2 а.с.47-48, 128-129) у зв'язку з відсутністю вільних зразків підпису та почерку [PERSON], а також експериментальних зразків її підпису та почерку. При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що судом вживались заходи для отримання вільних та експериментальних зразків підпису та почерку [PERSON] Так, позивач викликалась для їх відібрання у судові засідання, які призначались 27 лютого 2017 року та 22 березня 2017 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.126,127). Незважаючи на це, [PERSON] ухилилася від явки у судові засідання для відібрання вказаних зразків її почерку та підпису. Таким чином, суд, вважає, що позивачем та її представником у судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що [PERSON] не укладала та не підписувала договір про задоволення прав іпотекодержателя від 04 червня 2014 року, договір іпотеки від 04 червня 2014 року, що укладені між нею та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., та зареєстровані в реєстрі за №4236 та №4234, а також заяву від імені [PERSON] від 04 червня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстровану в реєстрі за №4238. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладено у постанові №6-140цс14 від 17 грудня 2014 року, за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Проте, зважаючи ту обставину, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22 січня 2015 року, у задоволенні яких [PERSON] відмовлено, є похідними від позовних вимог про зобов'язання [PERSON] повернути їй спірну квартиру, тому підстави для задоволення вказаної вимог також відсутні. Крім цього, суд вважає за необхідне також звернути увагу, що на даний час власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], яка придбала дану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Т.М. (виділені матеріали цивільної справи а.с.100-101). Зважаючи на це, на [PERSON] не може бути покладено зобов'язання щодо повернення позивачу спірної квартири. Крім цього, у відповідності до ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. У зв'язку з тим, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 06 серпня 2015 року, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed