Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

В листопаді 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-11) до відповідача ПАТ «Альфа-Банк», в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 39-50): - визнати недійсним кредитний договір № 700004761 від 28 березня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір), у зв'язку з тим, що в ньому відсутня істотна умова кредитного договору - позичковий рахунок; - постановити окрему ухвалу за фактом порушення посадовими особами суб'єкту первинного фінансового моніторингу ПАТ «Альфа - Банк» ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» направити її Службі безпеки України для вжиття заходів; - постановити окрему ухвалу за фактом порушення посадовими особами суб'єкту первинного фінансового моніторингу ПАТ «Альфа-Банк», які є співучасниками у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 209, 21 КК України і направити її Державній фіскальній службі України для вжиття заходів. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що 28 березня 2008р. між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальниці кошти в розмірі 23802,38 дол. США. Позивачка вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки в оспорюваному договорі не зазначено про відкриття позичкового рахунку, який повинен бути відкритий з метою перерахування з нього суми кредиту на банківський (поточний) рахунок позичальника. Всупереч ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачці не було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутніх послуг. Даний договір також суперечить вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договорі із споживачем умови, які є несправедливими. За таких обставин позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом про захист своїх прав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених в позові, просив суд їх задовольнити, в подальшому сторона позивача в судове засідання не з'явилась. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 04 квітня 2016р. на адресу суду було подано до суду заперечення проти позову, в якому представник просив суд розглядати справу без його участі, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 28 березня 2008р. між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивачка отримала в кредит кошти в розмірі 23802,38 дол. США з відсотковою ставкою 14,5 % річних строком до 29 березня 2015р. для придбання транспортного засобу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивачки, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Статтею 18 цього Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є не справедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору. Таким чином, доводи позивачки, що в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, суд вважає необґрунтованими, оскільки із змісту кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення позичальника, відсоткові ставки, порядок оплати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. За змістом ч. 1 ст. 211 ЦПК України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу. Стосовно вимог позивачки про постановлення судом окремих ухвал, то суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, як визначено в ст. 211 ЦПК України, це є правом суду, щодо реагування на порушення закону, з метою направлення ухвали відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою в порушення вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed