Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

В листопаді 2019 року позивач ПрАТ «МТЕЦ» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 11.06.2020, на свою користь 24543,19 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 3244,94 грн. інфляційних втрат, 899,72 грн. трьох відсотків річних та судовий збір. Як на підставу позовних вимог вказано, що в опалювальних сезонах 2016-2018 роках позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку [ADDRESS] , що належить відповідачу. Позивач надав теплову енергію за період з 01.04.2016 по 30.11.2018 на суму 26761,84 грн., яку відповідач не сплатила, тим самим не виконала свої зобов`язань. З урахуванням перерахунку - 1707,09 грн., залишок заборгованості склав 25054,75 грн., який підлягає зменшенню на 511,56 грн. , які відповідач сплатила 16.07.2019. Крім того, за період з 01.05.2016 по 30.11.2018 відповідачу нараховано 3244,94 грн. інфляційних втрат та 899,72 грн. трьох процентів річних. Так як заборгованість не погашена, позивач просить її стягнути з відповідача з урахуванням нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України. 20.02.2020 відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити, так як доданий до позовної заяви договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води № 608037 від 10.12.2018 не містить підпису споживача, що свідчить про його не укладення. Крім того, в квартирі [ADDRESS] вона ніколи не проживала та послуги з теплопостачання не отримувала. Також розрахунок позивача не містить посилання на тарифи, які взяті для розрахунку вартості 1 кв.м. опалювальної площі у спірний період. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.11.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 07.09.2020 відмовлено представнику відповідача про передачу справи до Заводського районного суду міста Миколаєва за місцем реєстрації відповідача, оскільки на даний спір поширюється виключна підсудність, передбачена статтею 30 ЦПК України. У судове засідання позивач представника не направив просив розгляд справи здійснити за його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача про ти задоволення позовних вимог заперечував через невірний розрахунок заборгованості, яка має розраховуватися з відповідної дати наступного місяця після місяця за який має бути сплачена заборгованість, та невірний розрахунок інфляційних. Відсутності доказів в підтвердження початку та закінчення опалювального сезону, формування тарифів за якими розраховується послуга, що викликає сумніви в правильності обрахунку 1 кв.м. опалювальної площі. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.11.2010, витягом про державну реєстрацію прав від 29.11.2010 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.04.2016. Факт належності на праві приватної власності відповідачу вказаної квартири також підтвердив її представник в судовому засіданні. З пояснень якого встановлено, що позивач є особою похилого віку проживає в іншій квартирі, а в квартирі за якою утворилася заборгованість ніхто не проживає. У лютому 2019 року ПрАТ «МТЕЦ» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу за спірний період, але виданий судовий наказ було скасовано ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.03.2019. До позовної заяви додано договір № 603087 від 10.12.2018 про надання послуг з централізованого опалення, який не містить підпису споживача. Факт підключення багатоповерхового будинку до опалювання підтверджується нарядами від 15.10.2015та 16.10.2015, 21.10.2016, 28.10.2017 та 30.10.2017, 11.11.2018 та 12.11.2018, підставою яких вказано відповідні рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради. У підтвердження тарифів на теплопостачання для населення позивачем надано постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 09.06.2016 № 954 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Миколаївська теплоцентраль»», від 09.06.2016 № 1101, 09.11.2017 № 1392, 15.02.2018 № 187 про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 31.03.2015 № 1171. Представником позивача до суду також надано листування ПрАТ «МТЕЦ» з [PERSON] , яке мало місце в травні 2020 року, з пропозицією укласти договір реструктуризації на суму 36121,41 грн., яка не охоплена рішенням суду, строком на 12 місяців. На що споживач надала свою згоду, але як слідує з матеріалів справи такий договір укладено не було, що і стало причиною звернення позивача до суду. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Як вбачається з нарядів про підключення будинку до мереж теплопостачання, позивачем в спірний період була надана теплова енергія для опалення в будинок, в якому розташована квартира відповідача. Проте, відповідач не оплатила отримані послуги в повному обсязі, у зв`язку із чим за спірний період утворилася заборгованість з урахуванням перерахунку та часткового погашення відповідачем боргу, складає 24543,19 грн., що підтверджується розрахунком позивача, який належними та допустимими доказами відповідачем не спростовано. Посилання представника відповідача на те, що наведена в розрахунку позивача сума перерахунків не відповідає відомостям отриманим відповідачем з особистого кабінету, згідно якого загальна сума перерахунку складає 8901,24 грн., а в розрахунку позивача вказано 1707,09 грн., суд вважає безпідставними, так як за спірний період суми перерахунку співпадають. Безпідставними є доводи позивача в частині тарифів та періоду підключення будинку до централізованого опалення в опалювальний сезон, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості за надані відповідачу послуги з централізованого теплопостачання до її квартири, а вказаний позивачем розмір заборгованості доведеним, при цьому суд враховує, що не підписання відповідачем договору на надання послуг з централізованого опалення, так як і її похилий вік та низький рівень доходу, на що вказував її представник в судовому засіданні, не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань з оплати з оплати спожитих послуг. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 .12.2015 у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, вона на вимогу позивача повинна сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Із розрахунку позивача вбачається, що за період з квітня 2016 по листопад 2018 року (включно) інфляційні втрати складають 3244,94 грн. При цьому, розрахунок таких втрат проведено починаючи з травня 2016 року, що спростовує доводи представника відповідача про невірний розрахунок інфляційних втрат. Три проценти річних позивачем розраховано за період з квітня 2016 по грудень 2018 року, починаючи з дня прострочки 21.05.2016 і по 30.11.2018. Розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 899,72 грн. Оскільки вказаних розрахунків позивача відповідачем та її представником не спростовано, а позивач має право на стягнення таких нарахувань відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Так як позовні вимоги задоволено повністю, відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Outcome: approved