Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~В липні 2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~ Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Крім нього, за вказаною адресою зареєстровані його дружина [PERSON] та його донька [PERSON]. Проте, з серпня 2012 року вона не проживає в його квартирі. У звязку з цим йому самому приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в його помешканні, тощо. Вважає, що доньку необхідно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно заявнику для зняття останньої з реєстраційного обліку за адресою Донецька область м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), [ADDRESS] Позивач, його представник в судове засідання не зявилися, надавши письмову заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не зявилася, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно копії паспорту громадянина [PERSON] Федерації (а.с. 15), оглянутої в судовому засіданні відповідач по справі [PERSON] народилася 13 липня 1982 року. Як встановлено судом позивач по справі [PERSON] є батьком відповідача [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на квартиру (а.с. 8-12) позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира № 33, що розташована в будинку № 13 по вул. Терешкової в м. Торецьку (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Згідно довідки про склад сімї № 995 від 13.07.2018 (а.с. 13) відповідач по справі [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [INFO] (колишня назва Дзержинськ), [ADDRESS], тобто за адресою позивача по справі. З огляду на це, суд зазначає наступне. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сімї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом зясовано той факт, що донька позивача по справі [PERSON] з серпня 2012 року не проживає в квартирі батька [PERSON], тому позивач по справі вимушений нести всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо. Факт того, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом вуличного комітету № 996 від 13.07.2018 (а.с.14). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] з серпня 2012 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved