Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

В квітні 2015 року позивачі звернулися до суду з даним позовом до [PERSON], Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, мотивуючи його тим, що вони є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на [ADDRESS]. Вказують на те, що [PERSON] є власником 71/100 частин будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за від 13.03.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Бірюк O.A. Четвертої Київської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1-766, а [PERSON] - власником 29/100 частин будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за від 17.07.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Іваненко P.C. Четвертої Київської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-3398. Зазначають, що попередні власники даних частин будинку [PERSON] та [PERSON] 28.02.1997 року зверталися з заявами до голови Київської міської державної адміністрації про надання їм безкоштовно у приватну власність земельної ділянки, яка розташована на [ADDRESS] для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд. Розпорядженням голови Київської міської державної адміністрації від 10.10.1997 року №1604 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування жилих і господарських будівель» земельну ділянку по [ADDRESS] було передано їм у спільну власність для обслуговування вищевказаного житлового будинку. Звертають увагу суду на те, що батьку відповідача [PERSON] суміжна земельна ділянка по [ADDRESS] була передана у власність рішенням Київської міської ради від 07.07.1998 року № 65, після чого [PERSON] було видано Акт на право приватної власності на землю площею 0,0676 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), який зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного землею, договорів оренди землі від 01.06.2000 року за №85-2-00436. Відповідач [PERSON] є сином та спадкоємцем [PERSON], а тому він став власником земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.12.2011 року. Зазначають, що 16.12.2005 року позивачка [PERSON] зверталася до начальника Головного управління земельних ресурсів з листом про невідповідність дійсності межі земельної ділянки, яка належить її сусіду [PERSON], однак така заява була залишена без реагування. В подальшому власники сусідніх домоволодінь по [ADDRESS], 7-а, 9, 11 та 13/1 ініціювали перед Головним управлінням земельних ресурсів питання про проведення геодезичних робіт з уточнення та корегування кварталу, проти чого не заперечувало Головне управління земельних ресурсів у листі від 05.09.2007 року №03-52/2769. В подальшому, як зазначають позивачі у позовній заяві, КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» повідомило про те, що в результаті виконання робіт було встановлено, що межа земельної ділянки згідно з даними розмірів підприємства відрізняються від межі, яка занесена в базу даних земельного кадастру. Межа суміжної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] не співпадає з межею встановленої по матеріалам комунального підприємства, оскільки при виготовленні державного акту на земельну ділянку по [ADDRESS] були допущені помилки в координатах з суміжною межею. Вказують, що в подальшому велася переписка з Головним управлінням земельних ресурсів щодо виготовлення державних актів на землю на ім'я позивачів та анулювання акту на землю, виданого на ім'я [PERSON] Крім того, вони, позивачі зверталися до суду з позовом до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, Комунального підприємства «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, рішенням по якому Комунальне підприємство «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» було зобов'язане виготовити технічну документацію, а Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради - розглянути питання про видачу актів на землю позивачам. Зазначають, що у зв'язку із зміною повноважень Департаменту земельних ресурсів з 01.01.2013 року виконати судове рішення не виявилося можливим, в результаті чого вони і на даний час не мають оформленої земельної ділянки у власності. Згідно Технічного звіту по відновленню зовнішніх меж земельної ділянки, якою вони користуються на [ADDRESS] ПП «ГЄОС» встановлено, що при нанесенні точок повороту та межі державного акту, зареєстрованого 2012 року згідно свідоцтва про право на спадщину гр. [PERSON] не співпадають з точками повороту та межею земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до матеріалів відведення 1956 року та матеріалів інвентаризації 2009 року, лінії державного акту гр. [PERSON] проходять по господарській споруді гр. [PERSON] - дана споруда зазначена на плані 1955 року, площа земельної ділянки гр. [PERSON], яка знаходиться в користуванні [PERSON] дорівнює 56 м кв. Посилаючись на те, що виданий [PERSON] державний акт на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] порушує їх право оформити у власність земельні ділянки, якими вони користуються, вони вимушені звернутися до суду з даним позовом, в якому просили визнати недійсним та скасувати Державний акта на право приватної власності на землю, який зареєстровано Київським міським управлінням земельних ресурсів від державного акту на право приватної власності на землю від 01.06.2000 року за №85-2-00436, а також визнати відсутність у [PERSON] права власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0056 га у відповідності до Абрису земельної ділянки, виготовленого «ГЕОС» по [ADDRESS], якою на сьогоднішній день користуються позивачі (т. 2, а.с. 1-10). В судове засідання позивачі та їх представник не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивачів до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують, причини неявки відповідача та представника третьої особи суду невідомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності зазначених осіб та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 71/100 частини будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 13.03.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Бірюк O.A. Четвертої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-766 (т. 1, а.с.15). [PERSON] є власником 29/100 частин будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 17.07.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Іваненко P.C. Четвертої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3398 (т. 1, а.с. 16). Власником сусіднього домоволодіння [ADDRESS] був [PERSON], якому на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0676 га на підставі Державного акту на право власності на землю, серії [NUMBER] від 01.12.2000 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65 (т. 1, а.с. 17). На час розгляду справи у суді власником земельної ділянки площею 0,0676 га за адресою: [ADDRESS] є син померлого [PERSON] - відповідач по справі [PERSON] (т. 1, а.с.18; т. 2, а.с. 59). Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] у власності позивачів не перебуває, однак згідно Розпорядження голови Київської міської державної адміністрації від 10.10.1997 року №1604 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування жилих і господарських будівель» зі змінами, внесеними на підставі рішення Київської міської ради від 15.07.2004 року №407/1817, передана у спільну власність [PERSON] та [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за цією адресою (т. 1, а.с. 19). На підставі даного рішення Київської міської ради від 15.07.2004 року №407/1817 позивачі набули права виготовляти технічну документацію для отримання державного акту на земельну ділянку по [ADDRESS], однак через технічні помилки, допущені при виготовленні Державного акту на суміжну земельну ділянку по [ADDRESS], виданого [PERSON], позбавлені можливості реалізувати таке право. Так, судом встановлено, що в результаті виконання топографо-геодезичних робіт по встановленню меж земельної ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS], проведених ПП «ГЕОС», встановлено: - що при нанесенні точок повороту та межі державного акту, зареєстрованого 2012 року згідно Свідоцтва про право на спадщину гр. [PERSON], не співпадають з точками повороту та межею земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до матеріалів відведення 1956 року та матеріалів інвентаризації 2009 року; - лінії державного акту гр. [PERSON] проходять по господарській споруді гр. [PERSON], яка зазначена на плані 1955 року; - площа земельної ділянки гр. [PERSON], яка знаходиться в користуванні [PERSON] дорівнює 56 м кв. (т. 1, а.с.27-40). Згідно Абрису, який міститься як додаток до проведеного ПП «Геос» дослідження, межа земельної ділянки, яка повинна належати відповідачу згідно Державного Акту на земельну ділянку, проходить по земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивачів, в тому числі по господарській будівлі, що позначено синьою лінією, в той час, коли згідно фактичного користування така межа повинна проходити в обхід господарської будівлі по ламаній лінії, що позначено червоною лінією (т. 1, а.с.40). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] у 2012 році реєстрував своє право власності на землю на підставі Свідоцтва про право на спадщину та Державного акту на право власності на землю, серії [NUMBER] від 01.12.2000 року, виданого його батьку [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65, точки повороту та межі його земельної ділянки були нанесені таким чином, що не співпадали з точками повороту та межею земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до матеріалів відведення земельної ділянки у 1956 року та матеріалів інвентаризації 2009 року, що не спростовано відповідачем в суді. Як вбачається з наданих суду матеріалів з метою захисту своїх інтересів на виготовлення технічної документації та отримання Державних актів на землю, позивачі звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва, який постановою від 17.08.2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2012 року, визнав неправомірними дії Головного управління земельних ресурсів виконавчого Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та комунального підприємства «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» щодо не виготовлення та невидачі Позивачам державних актів на право приватної власності на ділянку за адресою: [ADDRESS]; зобов'язав комунальне підприємство «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» в межах повноважень, у спосіб та строк, визначені законодавством, провести дії з виготовлення технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], - за умови, що акт на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], є чинним; зобов'язав комунальне підприємство «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» передати технічну документацію зі складання державних актів на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], - на розгляд до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ї міської державної адміністрації; зобов'язав Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі поданої комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS], - розглянути питання щодо видачі Позивачам державних актів земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], - у строк та порядку, визначених законом (т. 1, а.с. 20-26). Виконання ж такої постанови суду та отримання позивачами технічної документації на земельну ділянку неможливе через наявність чинного Державного акту на право власності на землю, серії [NUMBER] від 01.12.2000 року, виданого [PERSON], на земельну ділянку по [ADDRESS], право власності на яку було зареєстроване за відповідачем на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 15.12.2011 року. Посилаючись на те, що такий Державний акт було видано з допущенням технічних помилок, які перешкоджають реалізувати права позивачам, останні звернулися до суду з даним позовом та їх права підлягають захисту даним судовим рішенням. Так, частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Державні акти на право власності на земельні визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Верховного Суду України № 6-103цс12 від 26 вересня 2012 року, постанова Верховного Суду України № 6 - 46цс14 від 04.06.2014 року). Зважаючи на те, що саме чинність Державного акту на право власності на землю, серії [NUMBER] від 01.12.2000 року, виданого [PERSON], на земельну ділянку по [ADDRESS], право власності на яку було зареєстроване за відповідачем на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 15.12.2011 року, перешкоджає реалізувати права позивачів отримати свої правовстановлюючі документи на земельну ділянку по [ADDRESS] через «накладення» координат земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивачів, суд приходить до висновку, що захист таких прав позивачів можливий шляхом визнання Акту відповідача недійсним. Крім вимоги про недійсність державного акту, позивачі заявляли позовну вимогу про визнання відсутнім у [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0056 га у відповідності до Абрису земельної ділянки, виготовленого «ГЕОС» по [ADDRESS]. Як вбачається з даної вимоги, позивачі намагаються констатувати судовим рішенням, що відповідач не має права власності на 56 м.кв. земельної ділянки, яка «накладається» на земельну ділянку по [ADDRESS]. Разом з тим, дана вимога є похідною від первісної вимоги про недійсність державного акту на землю та в свою чергу недійсність Акту означає, що відповідач не має права власності на всю земельну ділянку, визначену в даному акті, в тому числі і на окрему її частину площею 56 кв.м. Однак враховуючи норми чинного законодавства, недійсність державного акту про право власності на землю не тягне за собою позбавлення відповідача права користуватися земельною ділянкою по [ADDRESS], а лише дає підстави для виготовлення нової технічної документації з правильними координатами суміжних земельних ділянок з метою отримання правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів знайшли своє часткове доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає частковому задоволенню з викладених вище підстав в вищезазначеній частині вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на корись позивачів по 121,80 грн. судового збору. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 125, 126, 152, 155, 158 ЗК України, ст. 16 ЦК України,

Outcome: partial