Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову позивач вказував, що його батько [PERSON] побудував житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] але право власності на нього не зареєстрував. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , яку прийняв позивач [PERSON] , але оформити свої спадкові права у нотаріальній конторі він не може, так як відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Саме тому позивач була змушений звернутися з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але його представник [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, вказувала, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву про визнання позову в повному обсязі та проведення розгляду справи за його відсутності. В своїй заяві відповідач повністю визнала позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовуються. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та ухвалює рішення за наявності для того законних підстав. Ознайомившись із заявою відповідача [PERSON] про визнання позову, суд приходить до висновку, що така заява, подана ним особисто, не суперечить закону та достовірно відображає позицію відповідача в даній справі, та її обізнаність про обставини, які відбувались в дійсності. Від так, визнання відповідачем позову не порушує її прав, свобод чи інтересів, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених вимог у підготовчому засіданні. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Спірними є житловий будинок літ. «А-1»,веранду літ. «а», ганок літ. «а1», загальною площею 41,60 кв.м, житловою площею 22,20 кв.м., допоміжною (підсобною) площею 14,80кв.м., а також господарські будівлі та споруди: літню кухню літ. «В», сарай літ. «Б», погріб літ. «вп», сарай літ. «Г», навіс літ» Д», вбиральню літ. «Е». навіс літ. «Ж», сарай літ. «З», сарай літ. «І», колонку літ. «К», ворота з хвірткою №1, огорожа №2, право власності на які згідно із довідкою КП «Люботинське АПБ» №145 від 01-29 від 29 червня 2021 року не зареєстровано. Як вбачається з копії технічного паспорту, виготовленого ФОП « [PERSON] » на замовлення [PERSON] станом на 30 липня 2021 року, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , були побудовані в 1955 році: житловий будинок літ. «А-1», з верандою літ. «а», ґанком літ. «а1», загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 22,20 кв.м., підсобною площею 14,80 кв.м., а також сарай літ. «З», в 1970 році: літня кухня літ. «В», сарай літ «Б», погріб літ. «вп», в 1971 році сарай літ. «Г», В 1975 році: навіс літ. «Д», вбиральня літ. «Е», в 1978 році: навіс літ. «Ж», сарай літ. «І»,. Станом на 1988 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, з моменту завершення будівництва житлового будинку [PERSON] набув статусу власника житлового будинку та він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , був збудований та набутий [PERSON] одноособово. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом записів актів громадянського стану 24 жовтня 1988, актовий запис про смерть №363. Враховуючи, що [PERSON] помер [INFO] , тобто в період дії Цивільного кодексу України 1963 року, суд вважає за доцільне керуватися нормами ЦК України в редакції 1963 року, так як відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відносно цивільних правовідносин, які виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли та продовжують існувати після вступу його в силу. В зв`язку з тим, що вказані правовідносини виникли та продовжували існувати до 01 січня 2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне застосувати до правовідносин між сторонами по справі правові норми, передбачені Цивільним кодексом України в редакції 1963 року. Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина, яка складається житлового будинку, надвірних будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] . Згідно з ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємцем на відкриту після смерті [PERSON] спадщину є його діти - [PERSON] та [PERSON] , що відповідає ст. 529 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя котрий залишився, батьки померлого. Згідно із повідомленням Харківського обласного державного нотаріального округу Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) №3146/01-21 п від 03 вересня 2021 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , звернувся його син - [PERSON] , якому видано свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад, з заявою про відмову від прийняття спадщини звернувся син померлого [PERSON] .. Як вбачається із матеріалів спадкової справи Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області, відповідно до постанови нотаріуса від 14 липня 2021 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого Люботинською міською радою 07 березня 1951 року. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який прийняв після смерті свого батька [PERSON] спадщину у виді житлового будинку з господарським будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а тому задовольняє позов повністю і визнає за позивачем право власності на вказаний житловий будинок в поряду спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved