Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим без згоди та супроводу батька [PERSON] протягом періоду з 01 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року. Заявлені вимоги обґрунтовує неможливістю отримати згоду батька на виїзд дитини у інший спосіб, оскільки відповідач долею дитини не цікавиться з сином не спілкується, і його місце перебування їй не відомо. Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, позивач та представники третіх осіб до суду не зявились, надіслали клопотання про розгляд справи за їх відсутності у заочному порядку. Позивачем [PERSON] позовні вимоги підтримані повністю. Відповідач [PERSON] до суду не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений у відповідності до положень ч.9 ст.74 ЦПК України через опублікування оголошення (а.с.41-42). Дослідивши приєднані до справи письмові докази, судом встановлено, що позивачем є громадянка України, згідно із представленою копією паспорта, (а.с.5,6) місце проживання якої зареєстровано за адресою: [INFO]. Місце знаходження відповідача на час розгляду справи не встановлене. Сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження дитини. Згідно з наданою навчальним закладом інформацією (а.с.8), неповнолітній [PERSON] навчається у спеціалізованій загальноосвітній шкоді І-ІІІ ступенів №4 м.Горішні Плавні та проживає разом із матірю, яка займається вихованням та утримання сина. Відповідно до довідки Горішньоплавнівського міського відділу ДВС від 13.02.2017 року (а.с.9), у період з 01.12.2015 року по 07.02.2017 року позивач [PERSON] аліментів за виконавчим листом 2/1612/247/17 (боржник [PERSON]О.) на утримання сина [PERSON], [INFO], не отримувала. За рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 21.07.2015 року (а.с.10-11), неповнолітньому [PERSON] було надано дозвіл на виїзд до тимчасово окупованої території України АР Крим без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 30.07.2015 року до 31.08.2015 року. Виходячи із змісту позову, в Криму на даний час проживає мати та рідна сестра позивачки, і вона, на час літніх канікул має намір вивезти дитину до Криму з метою її оздоровлення. Проте, без відповідного дозволу батька дитини це є неможливим. Сухопутна територія АР Крим та м.Севастополя, у відповідності до положень ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року, визнається тимчасово окупованою територією України і є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. У відповідності до положень ст.10 ЗУ№ 1207-VII, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти вїзду виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Згідно з Порядком вїзду на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї, затвердженим Постановою КМУ № 367 від 04 червня 2015 року, вїзд на окуповану територію та виїзд з неї здійснюється через контрольні пункти громадянами України за умови предявлення будь-якого документу, визначеного ст.5 ЗУ «Про громадянство України» або статтею 2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», а громадян України, що не досягли 16-ти річного віку з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, згідно з п.4 якої виїзд з України громадян, які не досягли 16-ти річного віку здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі, або в супроводі одного з батьків за нотаріально посвідченою згодою, або без такої за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 згаданої статті СК, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Стаття 150 СК України визначає обовязок батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обовязок піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції «Про права людини» передбачено, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. В матеріалах справи відсутні докази того, що існують будь-які обмеження для реалізації неповнолітнім свого права на виїзд до Криму. Між тим, відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування та може бути обмежена в цьому лише у випадках, встановлених законом. З огляду на вищенаведене, враховуючи також положення ст.257 СК України щодо законодавчо закріпленого права баби на спілкування із своїм онуком, суд вважає, що вимога позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною до Криму відповідає інтересам неповнолітнього і направлена на виконання батьківського обовязку щодо виховання дитини, забезпечення піклування про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток. На підставі викладеного,

Outcome: approved