Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

В липні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на дитину, посилаючись на те, що відповідач є батьком їх неповнолітньої дитини [PERSON], яка перебуває на її утриманні. На даний час сторони разом не проживають, відповідач не приймає участь у вихованні дитини та в добровільному порядку ніякої матеріальної допомоги на її утримання не надає. Просила суд стягнути з відповідача на її користь щомісяця аліменти на утримання дитини в розмірі 500 гривень до досягнення дитиною повнолітнього віку. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач позов визнав частково та пояснив, що у нього на утриманні перебувають ще двоє дітей від першого шлюбу [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Визначена в позовній заяві сума аліментів на даний час для нього є непомірною, у звязку із чим, просив суд позов задовольнити частково та стягнути з нього на користь позивачки суму аліментів в розмірі 369 гривень, що становить 30% від прожиткового мінімуму на дитину віком до 6 років. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], яка перебуває на утриманні позивачки, що підтверджується довідкою Котелівської сільської ради Новоселицького району № 1055 від 13 липня 2016 року та сторонами не оспорюється. На даний час сторони проживають окремо, дитина не перебуває на диспансерному обліку в лікарні. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 8\~ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3\~зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За вказаних обставин, приймаючи до уваги, що сторони проживають окремо та дитина перебуває на утриманні позивачки, відповідач як батько також зобовязаний приймати участь в утриманні своєї малолітньої дитини нарівні із матірю, суд вважає обґрунтованими заявлені позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання своєї дитини. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини та враховуючи, що не має даних про чіткий встановлений його дохід, суд із урахуванням положень ст. 184 СК України вважає доцільним визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з нього на утримання дитини в твердій грошовій сумі. При цьому, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України враховує матеріальне становище та стан здоровя дитини та відповідача, який є працездатним, однак не має постійного заробітку, має на утриманні ще двох малолітніх дітей, яким він сплачує аліменти, та непрацездатну матір, інші обставини, що мають істотне значення. Заявляючи вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень, позивачка зазначила, що відповідач зобовязаний на рівні із нею матеріально забезпечити дитину та спроможний щомісячно сплатити вказану суму аліментів на утримання дитини. Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами посилання позивачки про те, що відповідач має можливість сплати аліменти на дитину саме в розмірі 500 гривень щомісяця. Враховуючи у сукупності досліджені докази та виходячи з принципу справедливості та розумності, а також обовязку обох батьків приймати участь в утриманні своєї дитини, суд вважає за необхідне присудити відповідачу аліменти на утримання своєї дитини в розмірі 400 гривень щомісяця. Суд, визначаючи час з якого слід присудити аліменти на дитини, приймає до уваги, що позовна заява подана до суду 15 липня 2016 року, а відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судові витрати по справі. На підставі ст.ст. 180-184, 191 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: partial