Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог (редакція позовної заяви від 03.05.2016 р. та 18.01.2017 р.) позивачка зазначає, що вона є власницею земельної частки (паю), який передала в оренду ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського». За домовленістю між ними позивачка повинна була отримувати від відповідача щорічно 1200 кг зерна пшениці. Однак в 2009 році вона це зерно не отримала. Дане зерно було передано на склад до відповідачки [PERSON], яка його привласнила. Зважаючи на це просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачів на її користь 1200 кг зерна. Позивачка позов підтримала, і пояснила, що не має претензій до ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського», оскільки вони передали зерно [PERSON] А вона це зерно не віддала позивачці. В ході надання пояснень позивачка висловлювалася про те, що немає її підпису у відомості про отримання нею зерна, і ці відомості їй не надавалися представниками ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського», хоча вона до них зверталася. Також повідомила, що їй не відомо, чи її чоловік отримував зерно замість неї. Проте один раз таки зазначила, що чоловік і міг це зерно отримати, але йому не мали права його видавати. Тому просить позов задоволити. Представник ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» в останнє судове засідання не зявився. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання представник відповідача є належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без її участі. Представник ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» подав суду письмові заперечення згідно яких зазначає, що між позивачкою та ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» не було ніяких договірних відносин. Державний акт на право на земельну частку (пай) позивачка отримала в 2010 році, а про наявні правовідносини зазначає, що вони мали місце в 2009 році. Зважаючи на час, з якого були порушені права позивачки а це 2009 рік, а до суду вона звернулася в 2016 році, то представник просить відмовити в задоволенні позову на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України за спливом строків позовної давності; а також зазначає про безпідставність заявлених позовних вимог. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. Пояснила суду, що все зерно пшениці та кукурудзи звозилося підприємством на її зерносховище, зберігалося під відкритим небом, і видавалося громадянам згідно поданих підприємством списків та накладних. В 2009 році позивачка перебувала на лікуванні у лікарні, а тому зерно отримав її чоловік, про що написав розписку. Додатково зазначила, що договору про відповідальне збереження зерна з нею ніхто не укладав. А видача зерна відбувалася з її зерносховища через те, щоб це зерно не возити на склад, який розташовувався більше як за 20 км від місця проживання селян. Тому працівникам зручно було отримати це зерно безпосередньо на місці. Вважає заявлений позов безпідставним та просить суд відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Згідно ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак суд не може постановити рішення про задоволення/відмову в задоволенні позову на підставі тільки тих усних пояснень, що були надані позивачкою. Адже, окрім тексту позовної заяви, позивачка подала суду лише копію лікарської довідки (МСЕК), претензію до відповідачки [PERSON], правовстановлюючий документ на земельну ділянку, відповіді з Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області та Рівненського районного відділення поліції Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області, згідно до рекомендацій останніх позивачці слід звертатися за вирішенням спірного питання до суду. За нормам ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України). Доказуванням є діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Обов'язок з доказування покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Суд сприяв тому, щоб позивачка подала суду належні і допустимі докази на підтвердження свої позовних вимог. Але позивачка заявила, що більше ніяких доказів, окрім сказаного, надати не може. А рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивачка не довела наявність договірних відносин між нею та ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського», в результаті яких вона повинна була б отримувати щорічно 1200 кг зерна; також не довела, що це зерно прийняла на відповідальне зберігання [PERSON], і та його привласнила, і тим самим відповідачі порушили права позивачки. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] які підтвердили, що в 2009 році зерно отримував чоловік позивачки, про що написав розписку. За наведеного вище суд вважає, що заявлений позов є безпідставним, а тому в його задовлленні слід відмовити. Навіть, як стверджує позивачка, за наявності обовязку у відповідачів передати їй зерно пшениці вагою 1200 кг у 2009 році, то про порушення свого права вона дізналася саме в 2009 році. А до суду звернулася в 2016 році. Відповідно до ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За таких обставин позивачкою пропущено строк, протягом якого особа може, звернувшись до суду з позовом, захистити свої права та законні інтереси. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За положеннями ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Заява про застосування наслідків спливу позовної давності була подана стороною у спорі. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову через його безпідставність, то відмовити в задоволенні позову, зважаючи на приписи 267 ЦК України, суд не може. Адже у разі доведеності позовних вимог та їх підставності, але за наявності спливу строку позовної давності може бути прийняте рішення про відмову в позові на підставі ч. 3 ст. 267 ЦК України та ч. 4 ст. 267 ЦК України. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, і в даному випадку вони покладаються на державу.

Outcome: dismissed