Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на їх користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 21 червня 2011 року в розмірі 28432 грн. 20 коп., а також судові витрати по справі у розмірі 1218 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що відповідачка [PERSON] 21 червня 2011 року отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 36,00% за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення норм закону та умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язання за кредитним договором відповідачка 12 жовтня 2015 року має заборгованість у розмірі 28432 грн. 20 коп. Тому Банк вимушений звернутися до суду для стягнення вищевказаної суми заборгованості. Представник позивача про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.187), надав суду заяву в якій просив розглядати справу без участі банку (а.с.3). Представник позивачки за довіреністю Герасименко Т.В. надала суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.188), в наданому відзиві на позов просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.174-183). Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що також підтверджується матеріалами справи, [PERSON] звернулася до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 21 червня 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі платою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка [PERSON] зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. У випадку невиконання зобов`язань по Договору, на вимогу Банка виконати зобов`язання по поверненню Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 21 червня 2011 року, укладеного між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] заборгованість станом на 12 жовтня 2015 року становить 28432 грн. 20 коп., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 7741,82 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 17110,28 грн., заборгованості за пенею та комісією 1750,00 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 1330,10 грн. (а.с.6-7). У відповідності до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Під час перегляду даної справи Верховним Судом постановою від 17 квітня 2019 року встановлено, що згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін». Представник позивачки в наданому суду відзиві на позов, зазначила, що [PERSON] визнає, що 21 червня 2011 року заповнила анкету-заяву, однак просить застосовувати судом наслідки пропуску строку позовної давності. Встановлено, що відповідно до наданого ПАТ «Акцент-Банк» до позову розрахунку заборгованості за договором б/н від 21 червня 2011 року, укладеного між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] станом на 12 жовтня 2015 року (а.с.6-7), останній платіж відповідачкою був здійсненний 17 лютого 2014 року, тобто саме з цього часу відповідачка порушила умови договору б/н від 21 червня 2011 року, внаслідок чого почала нараховуватися прострочена заборгованість по тілу кредиту (стовпчик «Сальдо простроченої заборгованості за кредитом»). ПАТ «Акцент-Банк» подав позов до суду 27 листопада 2015 року, тобто в трирічний строк з моменту коли зобов`язання було порушено. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за процентами та відповідальності за порушення термінів виконання зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафів) суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови договору приєднання повинні бути зрозумілі, доведені до відома споживачів, у зв?язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на положення ст. 633,\~634 ЦК України, суд вважає, що відповідач приєднується лише до тих умов, з якими ознайомлена під підпис в день укладення договору. Проценти за користування кредитом та неустойка поділяються на ті, що встановлені законом та ті, що встановлені договором. За змістом\~ст. 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У заяві позичальника від 21 листопада 2011 року, яку підписала відповідачка [PERSON] , процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості з наданого кредиту, просив також, крім тіла кредиту - суми, яку відповідачка фактично отримала, стягнути в тому числі заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування ним. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, позивач крім власного розрахунку заборгованості, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку, розміщені на банківському сайті: http://a-bank.com.ua/page.php?31 як невід`ємні частини спірного договору. Однак, позивачем не надано підтверджень, що саме ці Тарифи Банку, Правила користування платіжною карткою, Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Суд вважає, що роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій банку, який може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законом, зокрема ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не заявив. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані позивачем Тарифи Банку, Правила користування платіжною карткою, Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суд вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони в письмовому вигляді обумовили ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафів). Надані позивачем Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг А-Банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані відповідачкою, та якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана нею і лише цей факт може свідчити про прийняття відповідачкою запропонованих умов та приєднання як другої сторони договору. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Суд вважає, що оскільки позивачем не доведено, що сторони обумовили в письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами та відповідальність за порушення строків виконання зобов`язань у вигляді неустойки, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Тому суд відмовляє в задоволенні вимог позивача щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 17110,28 грн., заборгованості за пенею та комісією 1750,00 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 1330,10 грн. Судом також встановлено, що позивачем, в обґрунтування розміру заборгованості, надано суду розрахунок заборгованості за договором станом на 12 жовтня 2015 року, з якого вбачається, що заборгованість за кредитом складає 7741,82 грн. Проте, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем не надані суду жодні первинні документи (їх засвідчені копії), що могли б підтвердити факт наявної суму заборгованості позичальника станом на дату подання позову. Позивачем не надано належним чином оформлених виписок про стан рахунків позичальника, даних балансу, меморіальних ордерів, квитанцій, будь-яких інших первинних документів. Згідно\~ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 1\~ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Враховуючи п.2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого\~Постановою Національного банку, від 30.12.1998 року №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису). Відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування кредитної заборгованості оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»\~та з урахуванням позиції відповідача, що не погоджується з існуванням такої заборгованості, не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів по справі, оскільки вони не відповідають вимогам ч. 2\~ст. 78 ЦПК України, як засобу доказування таких обставин. Частиною 4\~ст. 263 ЦПК України\~встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, відповідно до частин 5 та 6\~ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права. Так, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц вказала на порядок доведення та підтвердження наявності заборгованості та її розмір. Така ж позиція була висловлена і в Ухвалі Верховного Суду України від 15.06.2011 року по справі №6-4882св11 згідно якої, належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку\~ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які встановлюють розмір заборгованості. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, зокрема передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що з відповідачем був укладений договір, останнім отримано кошти та він має заборгованість перед позивачем саме у заявленому останнім розмірі, матеріали справи не містять. Клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки за результатом розгляду справи судом встановлені обставини та досліджені докази, що зумовлюють ухвалення рішення про відмову в задоволені позову по суті позовних вимог через їх недоведеність належними та допустимими доказами. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed