Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за сторонами право власності за кожним окремо на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею квартири 29,1 кв.м., у тому числі жилої площі 17,1 кв.м, мотивуючи свої вимоги наступним. Так, позивач зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.09.1998 по 03.05.2001, під час якого було придбано вищезазначену квартиру за спільні кошти, однак право власності зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу сторони спільно користувались квартирою за усною домовленістю. Позивач стверджує, що про оформлення квартири лише на відповідача, та відповідно порушення своїх законних прав та інтересів, дізнався тільки під час звернення до КП «Батиївське» з проханням про розподіл особових рахунків, в якому йому було відмовлено, в зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечувала, надала суду письмові заперечення (а.с.43-45). Акцентувала увагу суду на тому, що спірна квартира була придбана нею за кошти отримані від продажу її попередньої квартири, яка належала особисто їй на праві власності, твердження позивача про відмову відповідача у сплаті комунальних послуг та утриманні квартири є безпідставними, оскільки сплату здійснює лише вона, що підтверджується квитанціями та актом від 29.07.2016 року про не проживання позивача протягом тривалого часу в квартирі [ADDRESS] та не прийняття участі в утриманні житла. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.09.1998 між сторонами укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Подільського району м. Києва, актовий запис № 431 (а.с. 39) 03.05.2001 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого Відділом реєстрації актів громадського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 233 (а.с. 38) 09.12.1999 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої державної нотаріальної контори Солонець Т.М., та зареєстрованого в реєстрі за №1с-2554, відповідач придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 55) Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 29,10 кв.м., в тому числі жилою площею 17,10 кв.м. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України) Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України. Однак, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно з яким дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Суд констатує, що права та обов'язки сторін щодо спірного майна виникли в момент придбання цього майна, а саме у 1999 році, а тому правовий режим цього майна та правовідносини сторін із приводу нього регулюються нормами КпШС від 20.06.1969, оскільки норми СК, який набрав чинності 01.01.2004 застосовуються до сімейних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. Відповідно до статті 16 Закону «Про власність» та частини першої статті 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира набута сторонами за час перебування у шлюбі, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України) Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що «спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (пункт 23)». Таким чином, при спільній сумісній власності розміри часток заздалегідь не визначені, хоч і припускається, що вони рівні, тому право кожного із співвласників однаково поширюється на все спільне майно. Вони мають рівні права володіння, користування та розпорядження ним. При цьому частки можуть бути визначені при виділі або поділі майна з додержанням принципу їх рівності, крім випадків, прямо передбачених законом. Оскільки суд встановив, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування їх у спільному шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, тому при поділі майна, частки сторін в цій квартирі є рівними. При поділі майна спільна сумісна власність припиняється, а тому необхідно вирішити питання про визнання права власності на 1/2 частину квартири як за позивачем, так і за відповідачем, оскільки це є наслідком вирішення основної вимоги. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Outcome: approved