Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що відповідно до договору дарування від 11 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 1655, вона є власником житлового будинку № 59, по вулиці Центральній (раніше Леніна), в с. Петрівка Друга, Олександрівського району Донецької області. 9 квітня 1999 року у зазначеному будинку було зареєстровано відповідача по справі [PERSON], а 27 грудня 2016 року позивач зареєструвала [PERSON], які у грудні 2016 року, у пошуках роботи, виїхали до міста Краматорська Донецької області, а пізніше - до Російської Федерації, та з того часу зв'язок з ними обірвався. Всі обовязки, що випливають з утримання житлового приміщення, позивач виконує сама, тобто, протягом тривалого періоду часу вона самостійно забезпечує належне утримання приміщення та його збереження, сплачує своєчасно комунальні послуги. У звязку з тим, що змінилися умови призначення субсидій, вона позбавлена можливості одержувати пільги за комунальні послуги, змушена нести додаткові витрати на утримання будинку у зв'язку з тим, що розрахунок вартості комунальних послуг ведеться від числа зареєстрованих в будинку осіб, а це, в свою чергу, негативно впливає на її матеріальний стан. Позивач просить суд визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - будинком № 59 по вул.Центральній (раніше Леніна), в с. Петрівка Друга Олександрівського району Донецької області. \~ \~ \~ \~Позивач в судовому засіданні повністю підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час розгляду справи належним чином повідомлені, будь-яких заяв до суду не надали. У звязку з повторною неявкою відповідачів, повідомлених про час і місце судового засідання, суд, відповідно до вимог ст. 223, 280-282 ЦПК України, прийняв рішення про заочний розгляд справи, оскільки позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору дарування житлового будинку від 11 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON], за реєстровим № 1655, [PERSON] подарувала [PERSON] належний на праві приватної власності житловий будинок № 59, з надвірними побудовами та спорудами, розташований по вул.Леніна ( нині Центральна) с. Петрівка Друга Олександрівського району Донецької області ( а.с. 15-17). Відповідно до акту обстеження Олександрівської селищної ради від 10 вересня 2018 року №399, домоволодіння за адресою: с. Петрівка Друга, вул. Центральна (ран.Леніна), буд. 59, Олександрівського району Донецької області встановлено, що за даною адресою зареєстровані, але не проживають з грудня 2016 року, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] ( а.с. 13). Згідно з довідкою Олександрівської селищної ради від 10 вересня 2018 року за № 281 [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає в [INFO], разом із синами [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Проте, її сестра [PERSON], [INFO], та племінник [PERSON], [INFO], зареєстровані, але не проживають з 2016 року (а.с. 12). Відповідно даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26 листопада 2018 року № 0.184-47549/0/15-18, [PERSON], [INFO], виїхала з України 13 вересня 2016 року, а [PERSON], [INFO], виїхав з України 30 червня 2017 року - через пункт пропуску «Гоптівка». Згідно\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). У відповідності до ч.1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно \~ст. 317 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд встановив, що позивач - [PERSON] є власником будинку № 59 по вул. Центральній (Леніна), с. Петрівка Друга Олександрівського району Донецької області, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до положення статей\~64,\~156 Житлового кодексу Української РСР\~до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в\~рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON], в розумінні статей\~64,\~156 Житлового кодексу Української РСР,\~не відносяться до членів сім'ї власника будинку, не проживають в ньому з грудня 2016 року. Тобто, на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом, відповідачі у спірному будинку - не проживали. За положеннями\~статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права, на підставі цієї норми права, є наявність у позивача права власності, та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст.383 ЦК України\~та\~ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з п.15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - \~будинком за адресою: Донецька область, Олександрівський район, с. Петрівка Друга, вул. Центральна, буд. 59. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином,\~позовні вимоги\~позивача про\~визнання осіб\~такими,\~що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved