Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» заборгованість за Кредитним договором № 500400703 від 08.08.2013 року у розмірі 66256,39 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного Кредитного договору № 500400703 від 08.08.2013 року відповідач 08.08.2013 року отримав від Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» строковий кредит у розмірі 29541,26 грн. зі сплатою фіксованого відсотку за користування кредитом у розмірі 14,99 % річних з кінцевим терміном повернення 09.08.2016 року. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 16.06.2016 року, відповідач має заборгованість за кредитом у розмірі 66256,39 грн. При цьому, 30 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» укладено Договір факторингу з подальшими змінами і доповненнями. 08 грудня 2014 року у відповідності до Додаткової угоди № 2 до Договору факторингу від 30.09.2014 року доповнено перелік кредитних договорів, що відступаються. Відповідно до п.п.1.1., 1.3. Фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ПАТ «Альфа-Банк») за плату, а Клієнт зобов'язується відступити Факторові свої Права грошової вимоги до боржників за Кредитними договорами. Право грошової вимоги вважається відступленим Фактору в день отримання Клієнтом грошових коштів від Фактора. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів 08.12.2014 року відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Дата Майнінг Груп» набуло статусу нового кредитора/стягувача, за договором № 500400703 від 08.08.2013 року, позичальником згідно якого є [PERSON]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просив задовольнити їх в повному обсязі. Справу просив розглянути без участі представника позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, а справу розглянути без його участі, оскільки представник позивача в черговий раз в судове засідання не з'явився та не надав витребувані у позивача документи. Також, просив стягнути з позивача на його користь витрати на оплату правової допомоги. Крім того, ще раніше, надав суду письмові заперечення, в яких вказав, що він не має ніякого відношення до кредитного договору № 500400703 від 08.08.2013 року, так як не підписував його, так само не отримував ніяких грошових коштів від позивача, тому і не повинен сплачувати заборгованість за кредитним договором. На підтвердження відсутності будь-яких відношень до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» та кредитного договору № 500400703 від 08.08.2013 року, просив звернути увагу суду на той факт, що 21.11.2012 року його паспорт громадянина України серії [NUMBER] виданий 12.11.1998 року Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, разом з іншими документами та іншими особистими речами було викрадено невідомою особою. Згідно Витягу з кримінального провадження № 1201030020000010 ним була подана заява, яку 21.11.2012 року внесено до ЄРДР. Фабулою відкриття Бабушкінським РВ Дніпропетровського МУ м. Дніпропетровська Дніпропетровської області кримінального провадження є інформація про злочин, передбачений частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, а саме: «...21.11.2012 року о 13 год. 30 хв. невідома особа, шляхом вільного доступу з торгівельного контейнеру, розташованого по вул. Г. Сталінграду таємно скоїла крадіжку майна, яке належить [PERSON], на суму 950 грн...». За вказаним кримінальним провадженням відповідача визнано потерпілим. Крім того, згідно довідки Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.11.2012 року зазначено, що дійсно він, [PERSON], звертався до Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області із заявою про те, що 21.11.2012 року невідома особа, таємно, шляхом вільного доступу, із торгівельного павільйону викрала сумку, в якій знаходились: паспорт громадянина України на його ім'я; посвідчення водія на його ім'я. Заяву зареєстровано в журналі єдиного обліку кримінальних правопорушень за № 71 від 24.11.2012 року. За даною заявою відкрито кримінальне провадження. Таким чином, з наданих документів видно, що на момент укладання Кредитного договору № 500400703 від 08.08.2013 року він вже не мав паспорту серії [NUMBER] так як він був викрадений невідомою особою, а тому він не міг укласти кредитний договір та отримати за ним грошові кошти. Тобто, цим паспортом міг скористатися будь-хто, будь-де і будь-як. Так як він не підписував кредитний договір № 500400703 від 08.08.2013 року, а так само й не отримував ніяких грошових коштів, у зв'язку із викраденням 21.11.2012 року у нього паспорту громадянина України [NUMBER] невідомою особою, то й відповідати за невиконання умов зазначеного договору він не зобов'язаний. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. З позовної заяви вбачається, що 08 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 500400703, згідно з умовами якого останній отримав від позивача строковий кредит у розмірі 29541,26 грн. зі сплатою фіксованого відсотку за користування кредитом у розмірі 14,99 % річних з кінцевим терміном повернення 09.08.2016 року. Згідно пп.2.8.1. Договору, за управляння Кредитом Банку сплачується комісійна винагорода у розмірі 2,88 %. Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі надавши кредитні кошти у розмірі 29541,26 грн. У відповідності до Договору, відповідач зобов'язаний щомісяця в строки, визначені правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за Кредитним договором. Так само, згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Проте, як вказав позивач, уклавши з позивачем договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, відповідач систематично порушував свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 16.06.2016 року, відповідач має заборгованість перед Банком на загальну суму 66256,39 грн., яка складається з наступного: тіло кредиту - 29541,26 грн.; відсотки - 10266,13 грн.; комісія - 24049,00 грн.; штраф - 2400,00 грн. (а.с.12). При цьому, 30 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» укладено Договір факторингу з подальшими змінами і доповненнями. 08 грудня 2014 року у відповідності до Додаткової угоди № 2 до Договору факторингу від 30.09.2014 року доповнено перелік кредитних договорів, що відступаються. Відповідно до п.п.1.1., 1.3. Фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ПАТ «Альфа-Банк») за плату, а Клієнт зобов'язується відступити Факторові свої Права грошової вимоги до боржників за Кредитними договорами. Право грошової вимоги вважається відступленим Фактору в день отримання Клієнтом грошових коштів від Фактора. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів 08.12.2014 року відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Дата Майнінг Груп» набуло статусу нового кредитора/стягувача, за договором № 500400703 від 08.08.2013 року, позичальником згідно якого є [PERSON]. Тому, позивач просив стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» заборгованість за Кредитним договором № 500400703 від 08.08.2013 року у розмірі 66256,39 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. Разом з тим, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що у [PERSON] 21 листопада 2012 року викрадено невідомою особою майно, серед якого зокрема й паспорт громадянина України [NUMBER] виданий 12.11.1998 року Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.53-54,60), про що в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження за № 12016040680002911, по якому відповідач визнаний потерпілим. Згідно довідки Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.11.2012 року зазначено, що [PERSON] звертався до Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області із заявою про те, що 21.11.2012 року невідома особа, таємно, шляхом вільного доступу, із торгівельного павільйону викрала сумку, в якій знаходились: паспорт громадянина України на його ім'я; посвідчення водія на його ім'я. Заяву зареєстровано в журналі єдиного обліку кримінальних правопорушень за № 71 від 24.11.2012 року. Новий паспорт громадянина України серії [NUMBER] був виданий [PERSON] 03 грудня 2012 року Красногвардійським РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією цього паспорта та пред'явленим оригіналом цього паспорта в судовому засіданні. При цьому, кредитний договір між позивачем та особою, яка скористалася втраченим паспортом відповідача, був укладений 08 серпня 2013 року. Проте, паспорт по якому був укладений договір з позивачем має серію [NUMBER] (а.с.10-11) та з нього вбачається, що це інша особа, а не відповідач (вбачається із фотографії в цьому паспорті, яка відрізняється від форми 1 до цього паспорту, наданої Новокодацьким районним відділом в м. Дніпропетровськ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області). Оригінал кредитний договір № 500400703 від 08.08.2013 суду надано не було. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог до [PERSON]. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, але оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позову, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, задоволенню також не підлягають. В свою чергу, вимоги відповідача про стягнення з позивача на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. задоволенню також не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2, 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Згідно приписів ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Дунаєвим В.В. (а.с.66). Відповідач вказав, що на виконання цього договору сплатив 5000 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Згідно роз'яснень наведених у п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У п. 48 вищевказаної Постанови зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч.3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До матеріалів справи додано платіжне доручення (а.с.65), з якого не видно на адресу кого та за що перераховано 5000 грн. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, відповідачем не доведено суду факту понесення ним витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Також, суд зазначає, що відповідачем не наданий обґрунтований розрахунок понесених ним витрат на правову допомогу з зазначенням виду та обсягу наданих послуг, і зазначенням кількості годин фактично витраченого адвокатом часу, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу у зазначених розмірах з позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed