Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

В квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якому просить: 1) визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] ; 2) провести розділ особового рахунку кімнати № 44 , площею 17,91 кв.м. та кімнати № 73, площею 18,09 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] між користувачами [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , згідно встановленого порядку користування. Позов мотивований тим, що згідно Наказу директора ДП МО України «Київський завод «Ремдизель» № 32 від 28.10.2003 року та на підставі ордера № 44 від 11.12.2003 року разом з членами своєї сім`ї отримав у користування кімнату № 44 , площею 17,91 кв. м. гуртожитку по [ADDRESS] . За вказаною адресою позивач на даний час зареєстрований. У зв`язку з необхідністю збільшення норми житлової площі для членів сім`ї позивача адміністрацією заводу позивачу додатково надано право зайняти житлову кімнату № 73 , площею 18,09 кв. м. в гуртожитку по [ADDRESS] на підставі ордера № 36-2/30 від 22.06.2010 року. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14.11.2016 року шлюб між позивачем та [PERSON] (Відповідачкою по справі) розірвано.Після припинення шлюбних відносин Відповідачка разом з їх (на той час) неповнолітнім сином, [PERSON] (Відповідачем по справі) стали проживати в кімнаті № 73 гуртожитку. В свою чергу, згідно усталеного порядку користування, позивач проживає в кімнаті № 44 гуртожитку. При цьому вже тривалий час Відповідачка відмовляється сплачувати за спожиті нею комунальні послуги, оскільки договори на їх постачання з особовими рахунками, як на відповідальному наймачу житлових кімнат в гуртожитку в свій час було укладено лише з позивачем. Таким чином йому доводиться сплачувати за спожиті послуги, як за себе так і за відповідачів по справі. Оскільки на даний час між позивачем та Відповідачами існує неузгодженість щодо порядку утримання перебуваючих у їх фактичному користуванні кімнат гуртожитку, що в свою чергу позбавляє його можливості оплачувати рахунки відповідно до використаних позивачем самостійно послуг - за захистом своїх майнових прав, позивач змушений звернутися до суду, оскільки захистити їх в позасудовий спосіб, позбавлений можливості. Провадження у справі відкрито ухвалою від 18.10.2021 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач-1 проти позовних вимог не заперечувала. Відповідачі-2 будучи повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що згідно Наказу директора ДП МО України «Київський завод «Ремдизель» № 32 від 28.10.2003 року та на підставі ордера № 44 від 11.12.2003 року разом з членами своєї сім`ї [PERSON] отримав у користування кімнату [ADDRESS] . У зв`язку з необхідністю збільшення норми житлової площі для членів сім`ї позивача адміністрацією заводу [PERSON] було додатково надано право зайняти житлову кімнату № 73 , площею 18,09 кв. м. в гуртожитку по [ADDRESS] на підставі ордера № 36-2/30 від 22.06.2010 року. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14.11.2016 року шлюб між позивачем та [PERSON] (Відповідачкою по справі) розірвано. Як встановлено судом, після припинення шлюбних відносин [PERSON] разом з сином [PERSON] стали проживати в кімнаті № 73 гуртожитку. В свою чергу, позивач [PERSON] проживає в кімнаті № 44. Проте, між позивачем та відповідачами постійно виникають суперечності з приводу сплати кожним з них своєї частки житлово-комунальних послуг, а розподіл особових рахунків є неможливим без встановлення порядку користування кімнатами. Відповідно до ст.47 Житлового кодексу України норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. В статті 61 Житлового кодексу УРСР зазначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатанійною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу PCP і Української PCP. Відповідно до ст.ст. 128, 129 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні було встановлено, що на теперішній час у сторін склався відповідний усталений порядок користування кімнатами у гуртожитку. Так, відповідачі займають у гуртожитку кімнату № 73 , житловою площею 18,09 кв.м. Позивач займає кімнату № 44 , житловою площею 17,91 кв.м. Відповідач-1 [PERSON] в судовому засіданні не надала жодних заперечень щодо встановлення іншого порядку користування квартирами. Так, суд дійшов висновку, що оскільки усталений порядок користування кімнатами відповідає нормам жилої площі на одну особу, окрім цього, сторони не заперечували щодо такого розподілу кімнат, то позовна заява [PERSON] в частині встановлення порядку користування кімнатами підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача в частині розподілу особових рахунків, то в цій частині позов також підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених постановою Кабінету міністрів України № 572 від 08.10.1992 р., передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до п.п. 41, 42 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 розподіл загальних витрат на освітлення, опалення, ремонт підсобних приміщень квартир, в яких проживає два і більше власників, провадиться за узгодженням мешканців квартири. Спори між власниками у квартирах, в яких проживає два і більше власників про розподіл витрат на оплату комунальних та інших послуг розв`язуються судом. Вирішити питання про поділ особових рахунків, як це передбачено положеннями вищевказаних нормативно-правових актів, суд може лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна із осіб й претендує на оформлення особового рахунку на своє ім`я та визначення площі приміщень, що перебувають у спільному користуванні. З огляду на те, що у судовому порядку вирішено питання виділення в індивідуальне користування позивачу та відповідачам конкретної житлової площі, яка б підлягала оплаті за самостійним особовим рахунком, та визначено площу приміщень, що залишаються у спільному користуванні, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині розподілу особового рахунку відповідно до встановленого порядку користування кімнатами в гуртожитку. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст.47,58, 179 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: approved