Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом, в якому просила визнати недійсним: - «Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя» від 03.04.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , як такий, що порушує публічний порядок, направлений на злочинне заволодіння об`єктом приватної власності та має ознаки фальшування та фіктивності; - договір купівлі-продажу квартири, [ADDRESS] , укладений 30.10.2015 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2702. Визнати за позивачем право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . Витребувати від [PERSON] та позивачу, як власнику квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що 25.02.2010 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, придбала квартиру [ADDRESS] . 03.04.2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В., реєстровий номер 1229, відповідно до умов якого позивач у рахунок забезпечення Договору позики від 03.04.2015 року передала в іпотеку [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір був зареєстрований в реєстрі за №1229. Одночасно було накладено та зареєстровано в реєстрі за № 1230 заборону відчуження зазначеного в Договорі іпотеки майна, а саме квартири [ADDRESS] до виконання, припинення або розірвання договору. Укладення Договору іпотеки не припиняло право власності позивача як Іпотекодавця на нерухоме майно. В цей же день, тобто 03.04.2015 року, між позивачем та [PERSON] було укладено Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В., реєстровий № 1232. 05.05.2015 року між позивачем та [PERSON] укладена додаткова угода, пунктом 2 якої встановлений строк повернення позики 03.06.2015 року. 03.06.2015 року між позивачем та [PERSON] укладена додаткова угода, пунктом 2 якої встановлений строк повернення позики 03.07.2015 року. В липні 2016 року, коли позивач не змогла потрапити до свого житла, їй стало відомо про те, що за невідомих їй обставин належна їй на праві приватної власності квартира [ADDRESS] вибула з її володіння поза її волі і перебуває у власності іншої особи. Відповідно до отриманої позивачем інформації 30.10.2015 року власником квартири [ADDRESS] стала [PERSON] . В цей же день, на підставі Договору дарування, [PERSON] подарувала своєму сину, [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що [PERSON] незаконно продала (відчужила) належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , тримаючи її у цілковитому невіданні, з грубим порушенням установленого порядку звернення стягнення на іпотечне майно і тому це майно, а саме зазначена квартира вибула з її власності поза її волею. [PERSON] не повідомляла позивача яким саме шляхом вона отримала можливість розпорядитися предметом іпотеки. Крім того, при реєстрації права власності за [PERSON] нотаріусу у тому числі було надано Свідоцтво про передачу позивачу заяви-вимоги про усунення порушення основного зобов`язання від 15.10.2015 року. При цьому, законодавством передбачено передання нотаріусом заяв виключно поштовим зв`язком, особисто під розписку чи з використанням інших технічних засобів. Повідомлення про вручення поштового відправлення, повинно бути вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку. Таке повідомлення, як і документ про оплату послуг пересилання поштового відправлення, [PERSON] разом з іншими документами для проведення державної реєстрації права нотаріусу не надала. Тобто вимоги Порядку щодо надання документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя не було виконано. Крім того, позивач вважає, що факт укладення між позивачем та [PERSON] договору позики, іпотеки та Договору про задоволення вимог іпотекодержателя які датовані однією датою - 03.04.2015 року свідчить про фіктивність та фальшивість «Договору про задоволення вимог іпотекодержателя» від 03.04.2015 року, який був направлений виключно на заволодіння належної позивачу квартири. Він має бути визнаний судом недійсним, як такий що порушує приписи ст. ст. 3,16, 203, 212, 215, 228, 234 ЦК України. Ухвалою суду від 23.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Також ухвалою суду від 23.07.2019 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову у вказаній справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті в судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судовому засіданні 21.07.2021 року під час виступу із вступним словом позивач посилалась на те, що під час укладення договорів її ошукали, укладенні договори були направленні на позбавлення майна позивача. Однак, зазначила, що будь-хто її не примушував до підписання договорів, вона мала можливість ознайомитись з їх змістом. Позику не повернула, оскільки позикодавець та нотаріус у якого укладали договір уникали зустрічей. Представники відповідачів - [PERSON] та [PERSON] - адвокати Киця Л.С. та Панов Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначили про те, що вважають позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне. Доводи позивача про недійсність «Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя» від 03.04.2015 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та договору купівлі-продажу квартири, [ADDRESS] , укладений 30.10.2015 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2702 є безпідставними, оскільки вказані договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки договори укладено в 2015 році, а з позовом позивач звернулась до суду в 2019 році. Відповідач: [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідач: приватний нотаріус КМНО Дерев`янко В.В. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В листах направлених на адресу суду просила проводити розгляд справи у її відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши подані сторонами докази, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частина 1 статті 4 ЦПК України: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 1 статті 13 ЦПК України: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до положень ст.ст. 202, 203, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Частина 1 статті 626 ЦК України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 627 ЦК України: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 1 статті 628 ЦК України: зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України: договір є обов`язковим для виконання сторонами. 25.02.2010 року позивач на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.02.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М., реєстровий номер 122, зареєстрованого в Державном реєстрі правочинів 25.02.2010 року за номером 3837398 придбала квартиру [ADDRESS] . 29.03.2010 року її право власності на зазначену квартиру зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» та записано в реєстрову книгу № д.1485-18 за реєстровим № 5316. 03.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позичальник [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 423170,86 грн., що на день укладення договору за курсом НБУ становило 18000,00 дол. США. Вказані кошти [PERSON] зобов`язалася віддати до 12 год. ранку 03.05.2015 року. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Отже, вирішуючи даний спір судом застосовуються норми Закону України «Про іпотеку», який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку»: іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). 03.04.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В., реєстровий номер 1229, відповідно до умов якого позивач у рахунок забезпечення Договору позики від 03.04.2015 року передала в іпотеку [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір був зареєстрований в реєстрі за №1229. Одночасно було накладено та зареєстровано в реєстрі за № 1230 заборону відчуження зазначеного в Договорі іпотеки майна, а саме квартири [ADDRESS] до виконання, припинення або розірвання договору. Відповідно до п. 5.1 Договору іпотеки Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на Предмет іпотеки у разі настання одного з таких випадків: 5.1.1 Якщо на день, визначений договором позики або додатковими угодами до нього, Іпотекодавець»: а) не поверне Іпотекодержателеві суму позики в повному обсязі; б) не сплатить іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання. Відповідно до п. 5.2. договору іпотеки за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: 5.2.1 За рішенням суду. 5.2.2 У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису Іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості Іпотекодавця за Основним зобов`язанням, а саме: заяву про невиконання Іпотекодавцем умов Основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього Договору. 5.2.3 Відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодежателя, яке міститься в цьому договорі. Відповідно до п. 5.2.4 Договору іпотеки у разі порушення умов Основного зобов`язання та/або умов цього Договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та застереження про звернення стягнення на Предмет Іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя запишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет Іпотеки відповідно до цього Договору та Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 5.2.7 Договору іпотеки сторони цього Договору дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на Предмет Іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому Договорі. Відповідно до п.5.2.9 Договору іпотеки сторони цього Договору дійшли згоди, що задоволення вимог Іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: -передачі іпотекодержателю права власності на Предмет Іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; -продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета Іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за Основним зобов`язанням; -набуття права власності на Предмет іпотеки. Таким чином, аналіз наведених нормативних положень Закону України «Про іпотеку», а також положень іпотечного договору дає суду підстави вважати, що договором іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на Предмет Іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання, визнання права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки, що у свою чергу повністю відповідає положенням ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» та не суперечить нормам закону. Відповідно до п. 5.3 Договору іпотеки у випадку прийняття рішення Іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на Предмет Іпотеки, застереження в цьому Договорі є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет Іпотеки. У випадку прийняття рішення Іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом реалізації свого права на продаж Предмета Іпотеки будь-якій особі-покупцеві, Іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити Іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір (п.5.3.1 Договору іпотеки). Згідно п.5.3.2. Договору іпотеки продаж Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі здійснюється на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена, відповідно до висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, кваліфікація якого підтверджується сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Частина 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку»: сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частина 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку»: договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Уразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку»: звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). 03.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дерев`янко В.В., за реєстровим номером №1229. Відповідно до п. 1.1. Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя за цим договором Іпотекодавець зобов`язується передати, а Іпотекодержатель зобов`язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим Договором, належну Іпотекодавцю на праві приватної власності: квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1.1 Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя зазначений об`єкт нерухомості є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки, укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, посвідченого 03.04.2015 року [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО за реєстровим номером №1229. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, умови Договору зрозумілі та відповідають дійсній домовленості сторін, Договір не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому (тобто не є фіктивними або удаваним), в тексті цього Договору зафіксовані всі істотні умови стосовно переходу права власності на квартиру. Іпотекодавець заявляє, що не укладає цей Договір під впливом помилки, обману, насильства, Договір укладає на умовах, які вважає вигідними для себе (п. 1.6 Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя). Тобто, вбачається, що при укладенні спірного Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, який підписаний обома сторонами, вони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідно до п. 4.1. Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя право власності на об`єкт нерухомості виникає у Іпотекодавця після виникнення відкладальної обставини, визначеної в п.5.2 цього Договору. Підписанням цього Договору Сторони домовляються про перехід права власності на Об`єкт нерухомості - Предмет іпотеки до Іпотекодержателя після спливу 31-денного строку з моменту надіслання на адресу Іпотекодавця письмової Вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зазначеної вимоги. Письмова вимога направляється за місцем реєстрації Іпотекодавця, зазначеним у цьому Договорі. Якщо порушення, викладені у письмовій вимозі про усунення порушень, не будуть усунені у тридцяти денний строк, то вважатиметься, що Іпотекодавець передала у власність Іпотекодержателю Предмет іпотеки наступного календарного дня після закінчення тридцяти денного строку. Іпотекодержатель в якості фіксації фактів передачі Іпотекодавцем Предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя та прийняття у власність предмета іпотеки Іпотекодержателем приймає одноосібне рішення про прийняття Предмета іпотеки у власність в рахунок задоволення вимог Іпотодержателя наступного календарного дня після настання строку, вказаного у письмовій вимозі про усунення порушень. Право власності на Предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог Іпотекодержателя переходить до Іпотекодержателя з моменту державної реєстрації цього Договору у відповідних органах, за умови документального підтвердження надсилання на адресу Іпотедавця письмової Вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання зазначеної вимоги та відсутності на оригіналі цього Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя відмітки про його розірвання. Відповідно до п. 4.2. Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя цей Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Об`єкт нерухомості, згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». 07.08.2015 року [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності було направлено позивачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Вимогу про зобов`язання сплатити згідно з Договором позики від 03.04.2015 року грошову суму в розмірі 386713,80 грн., що за курсом НБУ становило еквівалент 18000,00 дол. США протягом 31 календарного дня з моменту отримання даної заяви-вимоги. Відповідно до змісту Вимоги у випадку невизнання або несвоєчасного виконання цієї заяви-вимоги, [PERSON] буде змушена діяти згідно з пункт 5.2.9 Договору іпотеки в рамках чинного законодавства України, і в тому числі від свого імені продати Предмет іпотеки третім особам і спрямувати отримані кошти на задоволення своїх вимог. Вказана вимога 07.08.2015 року посвідчена приватним нотаріусом КМНО Каплун Ю.В., за реєстровим номером №6012. Відповідно до Свідоцтва від 15.10.2015 року, яке видане приватним нотаріусом КМНО Каплун Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №7739 вбачається, що приватний нотаріус посвідчив, що ним 07.08.2015 року заяву-вимогу [PERSON] було передано [PERSON] . У вказаному Свідоцтві зазначено про те, що заява містила відомості про невиконання [PERSON] умов договору позики грошових коштів від 03.04.2015 року, вимогу повернути грошову суму боргу, одержану за вищевказаним договором позики протягом 31 календарного дня з моменту неповернення, вказаної в заяві-вимозі грошової суми, буде звернено стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , яка була передана [PERSON] в іпотеку з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за договором позики від 03.04.2015 року. Крім того, зазначено про те, що заява була передана 07.08.2015 року, згідно повідомлення було вручено [PERSON] та отримано [PERSON] особисто 26.08.2015 року, зміст якої містив повідомлення про намір іпотеко держателя [PERSON] укласти від свого імені договір купівлі-продажу предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] . Будь-яких заперечень щодо отриманої заяви-вимоги та щодо наміру [PERSON] продати предмет іпотеки на адресу приватного нотаріуса КМНО Каплуна Ю.В., до 14 год. 00 хв. 15.10.2015 року не надходило. Відповідно до транспортної накладної РОІNT заява була вручена [PERSON] 26.08.2015 року о 16 год. 30 хв. Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотек з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця (ч.ч.1-5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). 30.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ., який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дерев`янко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №2702. Відповідно до п. 1.1, п.3.2. та п.3.3. Договору купівлі-продажу [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність, належну Іпотекодавцю - [PERSON] - квартиру [ADDRESS] . Продаж було здійснено за узгодженою сторонами вартістю 572600,00 грн. в безготівковій формі, при цьому гроші на рахунок Продавця перераховані до укладання, підписання і нотаріального посвідчення Договору. Крім того, відповідно до вказаного Договору за даними Державного реєстру речових прав, інших осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на Предмет іпотеки немає. Згідно п. 8.8 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ., який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дерев`янко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №2702, сторони, що підписали цей Договір повною мірою розуміють умови і значення цієї угоди, її правові наслідки. Стверджують, що є повною мірою дієздатними громадянами, підтверджують, що діють добровільно і узгоджено, зміст угоди відповідає дійсним намірам як продавця, так і Покупця. Тобто, вбачається, що на момент укладення спірного Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 30.10.2015 року [PERSON] 26.08.2015 року отримала від Іпотекодержателя письмову вимогу, в якій Іпотекодердатель повідомила останню про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки у разі невиконання Іпотекодавцем свої зобов`язань згідно з умовами основного зобов`язання, про що 15.10.2015 року приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. видано свідоцтво про передачу та особисте отримання [PERSON] письмової заяви-вимоги Іпотекодержателя, в якому міститься інформація про те, що Іпотекодавець не дала ніякої відповіді та заперечень стосовно вимог Іпотекодержателя. За таких обставин, судом визнаються необґрунтованими та відхиляються посилання позивача про те, що набуття права власності [PERSON] відбулося без дотримання норм Законодавства. Позовні вимоги позивача про визнання її права власності на спірну квартиру та її витребування від [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання недійсними Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя» від 03.04.2015 року та Договору купівлі-продажу квартири, [ADDRESS] від 30.10.2015 року, у задоволенні яких судом було відмолено. Щодо заявленого клопотання представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Панова Л.В. про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в позові лише в разі доведеності позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що при укладенні Договорів про задоволення вимог Іпотекодержателя від 03.04.2015 року та купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 30.10.2015 рокубули додержані всі вимоги, передбачені чинним законодавством, та підстави їх недійсності відсутні, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити через їх недоведеність. Також, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову суд вважає необхідним залишити за позивачем понесені нею судові витрати. Відповідно до ч. ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Ухвалою суду від 23.07.2019 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову у вказаній справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Оскільки позовні вимоги залишені без задоволення, подальше забезпечення позову є недоцільним, тому є підстави для скасування заходів забезпечення позову, які застосовані ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.07.2019 року. За таких обставин, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у даній справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed