Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Вільхуватська сільська рада Великобурлуцького району Харківської області звернулась до суду з заявою, в якій просить ухвалити рішення про визнання спадщини відумерлою, яка відкрилась після смерті [PERSON], яка померла 01 листопада 1997 року, а саме: земельної ділянки № 498, розміром 5,3555 га, яка розташована на території Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. На обґрунтування своїх вимог заявник вказав, що 01 листопада 1997 року померла [PERSON]. Після її смерті залишилась земельна ділянка № 498, розміром 5,3555 га, яка розташована на території Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Померла заповіту не залишила, а близькі родичі та інші особи з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались. 09 лютого 2013 року в газеті «Радянський патріот» було опубліковано звернення до родичів померлої з проханням оформити спадщину по земельних паях, однак ніхто не звернувся. За таких обставин Вільхуватська сільська рада звернулася до суду з даною заявою. Представник заявника - Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області до суду не зявився, про час і місце судового засідання заявника було повідомлено належним чином, судову повістку отримано 20.06.2017 року (а.с.37), на адресу суду представник Вільхуватської сільський ради направила заяву, в якій просить розглядати справу без їх участі (а.с.38). Суд вважає можливим розглянути даний позов без представника Вільхуватської сільської ради. Представник заінтересованої особи - Великобурлуцької районної державної адміністрації до суду не зявився, про час і місце судового засідання відповідача було повідомлено належним чином (а.с.36), на адресу суду представник заінтересованої особи надав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі (а.с.47). Крім того, представник заінтересованої особи надав заперечення в якому просив відмовити Вільхуватській сільській раді Великобурлуцького району Харківської області в задоволені заяви, оскільки [PERSON] померла 01 листопада 1997 року, тобто до набрання чинності Цивільного кодексу України (01.01.2004 року) та на момент смерті [PERSON] діяв Цивільний Кодекс Української РСР. Після смерті [PERSON] на протязі шестимісячного строку ніхто із спадкоємців не заявив свої права на спадщину та фактично не прийняв спадщину, яка відкрилась після її смерті. Відповідно до ч.2\~ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані заявником документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи прийшов до висновку, що у задоволені заяви слід відмовити. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п.8 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] померла 11 листопада 1997 року у віці 81 років, що підтверджується записом акту про смерть № 48 від 05 листопада 1997 року(а.с.12), тобто коли був чинним ЦК УРСР в редакції 1963 року. Часом відкриття спадщини є день смерті [PERSON] 01 листопада 1997 року. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки № 498, розміром 5,3555 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, відповідно до довідки виданої виконкомом Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області (а.с.04). Померла по день смерті проживала в [INFO] (а.с.12). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за параметрами запиту «Сорокіна Ганна Іванівна» у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с.16-21). Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Тобто зазначені правила застосовуються до спадщини, що відкрилася після 01.07.2003 року. Оскільки відносини щодо спадкування майна [PERSON] виникли 01 листопада 1997 року, до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, тобто ЦК УРСР 1963 року. В нормах ЦК Української РСР 1963 року не існує такого поняття як відумерла спадщина. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в ст.548 ЦК УРСР 1963 року дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дна відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] шестимісячний строк для прийняття спадщини спадкоємцями закінчився 01 травня 1998 року і упродовж цього строку ніхто спадщину не прийняв. Таким чином, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч.1 ст.555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщини. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Оскільки упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, спадщина, що відкрилася після смерті [PERSON], перейшла до держави на підставі ст.555 ЦК УРСР. За таких обставин, заява Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, у якій фактично ставиться питання про передачу до комунальної власності землі, яка наразі перебуває у державній власності, не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed