Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому заявила вимоги про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визначення його місця проживання із матір`ю та зміну розміру аліментів, які стягуються з відповідача згідно з рішенням Деражнянського районного суду від 17.12.2009 року, на утримання його сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з ухвалою судді від 13.03.2019 року позовні вимоги про зміну розміру аліментів виділено в самостійне провадження, відкрито провадження у справі за вимогами про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої дитини та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, із наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Фактично з моменту народження сина і по даний час він проживає разом із позивачем за адресою [ADDRESS] та перебуває виключно на її утриманні. Відповідач є формальним батьком дитини, оскільки не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її навчанням та підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Наведені обставини, стверджує позивач, свідчать про невиконання відповідачем його батьківських обов`язків, закріплених ч.ч.1-3 ст. 150 Сімейного кодексу України, а тому є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно дитини. Крім того, із тих же підстав позивач, посилаючись на норми ч.1 ст. 161 СК України, просила суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із нею, як матір`ю дитини. Відповідач подав до суду відзив, у якому позовні вимоги визнав частково. Так, визнаючи вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю, заперечував в частині позбавлення батьківських прав, вважаючи такі вимоги безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, вказав, що не ухиляється від обов`язку утримувати дитину, а приймати участь у вихованні сина йому перешкоджає сама позивач та її сім`я, які забороняють бачитись із дитиною, приймати участь у її вихованні, піклуватись про її фізичний і духовний розвиток, спілкуватись із нею, піклуватись про її здоров`я та підготовку до самостійного життя. Відповідач стверджує, що він хоче у повній мірі користуватися своїми правами і обов`язками щодо виховання та утримання його сина, у зв`язку з чим має намір визначити порядок спілкування та участі у вихованні дитини, подавши відповідну заяву до органу опіки та піклування. Посилаючи на відсутність виняткових випадків, визначених ст. 166 СК України, які можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, він просить відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягаючи на позбавленні відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , вказуючи, що це відповідатиме інтересам дитини та посилаючись на висновок органу опіки та піклування, згідно з яким визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Відповідач та його представник в ході судового розгляду визнали позовні вимоги про визначення місця проживання дитини, в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав просили відмовити з підстав, наведених у відзиві на позов. Представник Служби у справах дітей Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав заявлені позивачем позовні вимоги. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Так, судом встановлено, що з 26.10.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 25.10.2010 року. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Відповідач є батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області. Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Заслухавши позицію кожної із сторін, думку малолітнього [PERSON] , суд вважає вірним визначити місце проживання останнього із його матір`ю - позивачкою [PERSON] Саме проживання малолітнього [PERSON] із матір`ю, на думку суду, буде цілком відповідати інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме його здоровому розвитку. При цьому, суд враховує, що малолітній [PERSON] від свого народження постійно проживав із позивачкою та будь-яких відносин із батьком не підтримував, що сторонами не оспорюється, а тому в цій частині вимоги позову підлягають до задоволення судом. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як було встановлено судом, малолітній [PERSON] , після свого народження по стійно проживає із матір`ю [PERSON] , яка за місцем проживання, щопо [ADDRESS] створила належні для цього умови, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов проживання позивача, складених комісією в складі представників Служби у справах дітей Деражнянської районної державної адміністрації від 01.03.2018 року та 28.01.2019 року. Згідно з довідкою Деражнянської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 від 31.01.2019 року №01-19/13 [PERSON] , [INFO] , є учнем цього навчального закладу. За час перебування дитини у школі оплату за харчування, відвідування всіх навчально-виховних заходів та свят здійснює виключно мати. Батько участі у вихованні дитини не приймає, фізичним та духовним розвитком дитини не цікавиться. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області від 06.02.2019 року визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] Тлумачення ч. 2 ст. 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (ст. 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (ст. 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (ст. 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (ст. 177 СК України). Так, в суді малолітній [PERSON] підтвердив, що протягом всього свідомого життя знає лише матір, яка не виявляла бажання у підтриманні ним відносин з батьком, про особу якого йому нічого не відомо. З відповідачем по справі ніколи не зустрічався, не спілкувався та не здогадувався, що саме він являється його батьком. Разом з тим, відповідно до рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 17 грудня 2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] стягуються аліменти з 03.11.2009 року в розмірі 400грн., розмір яких, рішенням цього ж суду від 18.02.2010 року змінений на ј частину від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.01.2010 року до повноліття дитини. Згідно довідки відділу Державної виконавчої служби Деражнянського району Хмельницької області від 17.01.2019 року із [PERSON] на користь [PERSON] протягом 2018 року, щомісячно утримувалися аліменти на виконання рішення суду. На час розгляду вказаного спору, заборгованість по виплаті аліментних зобов`язань у відповідача відсутня, що не оспорюється сторонами. Згідно показань свідка [PERSON] , його син - відповідач по справі [PERSON] , намагався підтримувати зв`язок із дитиною та приходив на свято у дитячий садок, двічі відвідував дитину за місцем проживання, проте позивачка та члени її сім`ї створювали перешкоди, з цього приводу виникали конфлікти, що в подальшому призводило до загострення хвороби та відповідно тривалого лікування відповідача. Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №5902 [PERSON] встановлений діагноз F20.01., що пов`язаний із психічними розладами його здоров`я. З цього приводу відповідач неодноразово знаходився на лікуванні в Хмельницькій обласній психіатричній лікарні №1, зокрема у 2009р., 2011р., 2013р., двічі у 2018 році про що свідчить довідка вказаного закладу №1426 від 11.05.2019 року. Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ №1108464 [PERSON] являється інвалідом ІІ групи, загальне захворювання. За таких обставин, суд констатує, що у період часу, коли відповідач перебував у лікувальному закладі в дійсності існували об`єктивні перешкоди для його участі у вихованні дитини, піклуванні про її здоров`я, добробут і т.п. Разом з тим, у інший час, який не був охоплений лікуванням, відповідач не вживав дієвих заходів, спрямованих на налагодження стосунків із дитиною. Встановлені обставини справи дають підстави суду вказувати, що зі сторони відповідача [PERSON] в певній мірі мала місце винна поведінка по відношенню до виконання ним своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, що призвело до розвитку у останнього відчуття відсутності батька. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Крім того, суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини в силу якої питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина ( параграфи 57, 58 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України»). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. У даному випадку відповідач намагався побачитися із дитиною у ранньому віці, що під час розгляду спору не оспорювалося позивачем, протягом усього часу належним чином виконує обов`язки по сплаті аліментів на її утримання, заперечував щодо позбавлення його батьківських прав та зауважував про бажання вживати заходів, спрямованих на участь у вихованні дитини, що може свідчити про інтерес до дитини. При цьому, суд вважає за необхідне відступити від висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина. Так, зі змісту вказаного висновку вбачається, що думка [PERSON] з приводу питання про позбавлення його батьківських прав не враховувалася, можливості поспілкуватися із ним не було. Разом з тим, як стверджував відповідач у суді, про наявність вказаного висновку дізнався після отримання позовної заяви. Про розгляд питання про позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування його не повідомляв, в зв`язку з чим не зміг прийняти участь у засіданні вказаного органу. Зазначені відповідачем обставини не були спростовані у суді належними та допустимими доказами, оскільки представник органу опіки та піклування був відсутній в судових засіданнях. За таких обставин, вказаний висновок являється однобічним та з огляду на таке сумнівним доказом, а тому не може бути покладений в основу вказаного рішення і слугувати безумовною підставою для задоволення вимог про позбавлення батьківських прав. Крім того, суд враховує, що [PERSON] не зважаючи на наявність психічних розладів, є дієздатним, а тому, на думку суду, за присутності його бажання, спроможний виконувати батьківські обов`язки по відношенню до свого сина та не представляє небезпеки для останнього, в зв`язку з чим доводи позивачки з цього приводу є необгрунтованими. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на батьків та установивши відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, суд дійшов висновку про відмову у цій частині позову [PERSON] , яка не надала належних та допустимих доказів того, що позбавлення відповідача його батьківських прав щодо спільної дитини сторін буде відповідати якнайкращим інтересам малолітнього. Крім того, у відповідності до вимог чинного законодавства суд вважає за доцільне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до сина [PERSON] , [INFO] , що на думку суду, забезпечить справедливу рівновагу прав матері, з якою проживає дитина та прав батька малолітнього. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує часткове задоволення позовних вимог, що становить 50% від заявлених в цілому, наявні підстави для звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору, в зв`язку з чим судовий збір в розмірі 768грн. 40коп. в силу вимог ч.6 ст.141 ЦПК України слід компенсувати на користь позивачки за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed