Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 12 років жила однією сімєю з [PERSON], з яких 3 роки перебували у зареєстрованому шлюбі до 4 листопада 2010 року, після чого перебувала у фактичних шлюбних відносинах. [PERSON] був власником транспортного засобу автомобіля «КІА SHUMA», державний номер [NUMBER], 1999 р.в. Під час шлюбу та після його розірвання вона володіла та користувалась зазначеним автомобілем. З моменту будівництва гаража автомобіль заходився та знаходиться в гаражі, що їй належить, на непідконтрольній Україні території: м. Луганськ, вул.. Шевченка, 14 лінія, біля будинку № 10 на виділеній їй земельній ділянці. Вона дбайливо ставилась до автомобіля, постійно проводила ремонти автомобіля, що підтверджується копіями рішення Будьонівського районного суду м. Донецька від 23 грудня 2013 року та чеків від 20.07.2012р., 28.04.2012р. 27 січня 2011 року [PERSON] видав довіреність, якою уповноважив її або [PERSON] на продаж або здачу в оренду автомобіля «КІА SHUMA», державний номер [NUMBER], 1999 р.в. В той же день [PERSON] видав розписку про отримання від неї грошей в сумі 6000 доларів за вказаний автомобіль. Рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 27.01.2011р. встановлений факт, що розписка від 27 січня 2011 року про отримання [PERSON] 6000 доларів США від [PERSON] надана і підписана саме [PERSON] 24 липня 2012 року [PERSON] помер. Будьонівським районним судом м. Донецька встановлено, що [PERSON] не набула права власності на спірний автомобіль. Іншої можливості вивезти автомобіль з окупованої території, крім як визнання права власності на нього, немає. На підставі наведеного, позивачка просила визнати за нею право власності на автомобіль «КІА SHUMA», державний номер [NUMBER], 1999 р.в., за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], які брали взяли участь в судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження, підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Позивачка пояснила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 27 липня 2007 року по 4 листопада 2010 року, після розірвання шлюбу продовжили проживати разом за адресою: Луганська область, с. Вишневий Діл, вулиця Садова, 13. Після розірвання шлюбу [PERSON] потрібні були гроші, щоб утримувати будинок, у звязку з чим було вирішено, що вона купить у нього автомобіль «КІА SHUMA», державний номер [NUMBER], 1999 р.в. З цією метою вона передала [PERSON] 6000 доларів США, а він їй автомобіль і власноручно написав розписку про отримання грошових коштів. Вона не оформили письмову форму угоди і не посвідчили її нотаріально, оскільки хворіли і витрачали гроші на лікування, а потім чоловік помер. В теперішній час автомобіль знаходиться в належному їй автомобілі в м. Луганську на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а документи на автомобіль знаходяться у її сина [PERSON] Перед продажем автомобілю ані [PERSON], ані вона не знімали автомобіль з реєстраційного обліку. Відповідачка є дочкою спадкодавця, їй відомо, що вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після свого батька. Відповідачка про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик її до суду на офіційному веб-сайті Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, в судове засідання не зявилась, не надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до положень ст.224 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних в ній доказів. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 27 липня 2007 року по 4 листопада 2010 року. Автомобіль КІА SHUMA», державний номер [NUMBER], 1999 р.в., реєстраційний № [NUMBER], належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ, виданого МРЕВ № 2 м. Донецька 23.06.99р. 27 січня 2011 року [PERSON] видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Донецької області 27 січня 2011 року, зареєстровану в реєстрі за № 140, якою уповноважив [PERSON] або [PERSON] продати або здати в оренду належний йому автомобіль КІА SHUMA», державний номер [NUMBER]. Цього ж числа [PERSON] була складена розписка про отримання від [PERSON] грошей в сумі 6000 доларів США за автомобіль КІА SHUMA», державний номер [NUMBER]. Фактом, встановленим рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 23 грудня 2013 року, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору удаваним, визнання договору дійсним, визнання права власності на автомобіль та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено, є те, що розписка від 27 січня 2011 року про отримання [PERSON] 6000 доларів США від [PERSON], надана і підписана саме [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть, виданого Хрущуватенською сільрадою Краснодонського району Луганської області 26 липня 2012 року, [PERSON] помер 24 липня 2012 року, про що в Книзі реєстраціє смертей 26 липня 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 12. Згідно довідки Хрущуватенською сільською ради Краснодонського району Луганської області від 26 липня 2012 року № 455 [PERSON] дійсно здійснила поховання співмешканця [PERSON], померлого 24 липня 2012 року, який мешкав за адресою: вулиця Садова, 13, с. Вишневий Діл, проживала разом із ним, здійснювала догляд за ним і вела спільне господарство на момент смерті. За договором оренди землі від 01.06.2010р., укладеного між Ленінською районною у місті Луганську радою та [PERSON], [PERSON] була орендарем земельної ділянки загальною площею 0,0032 га, розташованої за адресою: м. Луганськ, вулиця Шевченка В.В. (14-я Смуга) (біля будинку № 10), на якій розташована споруда металевий гараж, в якому зі слів позивачки вона зберігає спірний автомобіль. Положеннями ч.2 ст.41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач (ч.1 ст.60 ЦПК України), є -законний обєкт володіння, -добросовісність володіння, -відкритість володіння, -давність володіння та його безперервність. Згідно розяснень Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. № 5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Докази, надані позивачкою в підтвердження відкритості володіння спірним автомобілем, а саме акти від 15 липня 2016 року про знаходження автомобіля в гаражі позивачки та проведення його ремонту розцінюються судом як неналежні докази і не беруться до уваги, оскільки видані невстановленими особами, провести допит яких суд позбавлений можливості у звязку із мешканням їх на території м. Луганська, де на теперішній час органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження у звязку з проведенням антитерористичної операції. Отже, позивачкою не було доведено, що вона відкрито володіє спірним майном. Частина 1 статті 237 ЦК України під представництвом розуміє правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.3 ст.237 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає свої повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків. Таким чином, з часу смерті [PERSON] представництво за довіреністю [PERSON] є припиненим, отже з цього часу вона володіє спірним автомобілем недобросовісно. Даючи оцінку розписці, написаній [PERSON] 27 січня 2011 року, і наданій позивачкою суду, суд зазначає, що в ній зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] гроші за спірний автомобіль, але не зазначено, за наслідками якого правочину він отримав ті гроші (купівлі-продажу, оренди, або просто за проведений технічний ремонт автомобіля тощо), письмового договору купівлі-продажу автомобіля сторони не уклали, отже позивачкою не доведено, що вона добросовісно володіє спірним автомобілем. На підставі наведеного, в задоволенні позову позивачці необхідно відмовити повністю. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.244, 248, 328, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed