Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

В квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 29 серпня 2013 року; визнати домоволодіння № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя: [PERSON] та його, [PERSON]; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області, на 1/2 частину земельної ділянки № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області, на 1/2 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» №594287/2013 відкритого в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]» на імя [PERSON], на підставі Договору від 10 червня 2013 року, на загальну суму 37000 грн. з відповідними відсотками, на 1/2 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO, тип ФУРГОН МАЛОТОНАЖНИЙ-В, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску, № кузова VIN-VF1FCOVAF26464063; визнати за ним, [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON], померлої 02 вересня 2013 року на 1/10 частину домоволодіння № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області, на 1/10 частину земельної ділянки № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області, 54/500 частини квартири [ADDRESS], на 1/10 частину квартири [ADDRESS], на 1/10 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» №594287/2013 відкритого в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]» на імя [PERSON], на підставі Договору від 10 червня 2013 року, на загальну суму 37000 грн. з відповідними відсотками; визнати за [PERSON], [INFO] право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 02 вересня 2013 року на 1/10 частину домоволодіння № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області, на 1/10 частину земельної ділянки № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області, 54/500 частини квартири [ADDRESS], на 1/10 частину квартири [ADDRESS], на 1/10 частину банківського вкладу «Подарунок «Постійний» №594287/2013 відкритого в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]» на імя [PERSON], на підставі Договору від 10 червня 2013 року, на загальну суму 37000 грн. з відповідними відсотками, на 1/10 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO, тип ФУРГОН МАЛОТОНАЖНИЙ-В, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску, № кузова VIN-VF1FCOVAF26464063. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 28 серпня 1993 року він уклав шлюб з [PERSON], від якого народилися дві доньки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На початку 1997 року вони вирішили разом з дружиною придбати незавершений будівництвом будинок (без вікон, дверей, без комунікацій, тільки недобудована «коробка»). На той час це був будинок в садовому товаристві який потім перевели в житловий фонд. На землю під будинком не було жодних документів. 02 березня 1997 року між його дружиною та продавцем незавершеного будинку укладено договір завдатку в сумі 500 доларів США, при загальній вартості будинку 6000 доларів США. Він з дружиною на той час займав відповідальні посади на роботі, а тому не мали часу займатися оформленням документів на земельну ділянку та на незавершений будівництвом будинок, у зв'язку з чим вирішили оформити будинок на батька дружини [PERSON]. Всі кошти для розрахунку з продавцем будинку та кошти для подальшої приватизації земельної ділянки та введення експлуатацію будинку давали саме вони з дружиною. В 2005 році [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку та отримав Свідоцтво про право власності на будинок. Після цього, 20 червня 2007 року [PERSON] разом з [PERSON] подарували вищезазначені будинок та земельну ділянку його дружині. З цього часу він з дружиною протягом декількох років добудовували, оздоблювали цей будинок за власні кошти, провели всі комунікації до будинку: світло, воду, каналізацію та зробили всі оздоблювальні роботи в середині будинку, а також привели в належний стан саме подвір'я. В червні 2012 року дружина почала страждати на дуже сильні болі у шлунку. Після детального обстеження в лікарні їй було поставлено діагноз рак шлунку, що супроводжувався метастазами у внутрішні органи. В липні 2012 року його дружину прооперували в 16-міській лікарні.В липні 2013 року стан здоров'я дружини погіршився та за призначенням лікаря з того часу вона стала приймати сильнодіючий лікарський препарат «Морфін». З цього часу дружина вже фактично не могла сама себе обслуговувати, саме тому він перевіз дружину до її матері (відповідача), щоб остання за нею доглядала, а він мав змогу заробляти гроші для лікування дружини. Для того, щоб допомогти своїй дружині та мати кошти на ліки та операції він працював на двох роботах. Останні дні свого життя вона вже не сприймала об'єктивну реальність,не орієнтувалась ні в часі, а ні в просторі та вона постійно марила. 02 вересня 2013 року його дружина [PERSON] померла. Після смерті дружини відкрилася спадщина, яка складається з: житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані на території Новоолександрівської сільської Дніпропетровського району Дніпропетровської області в с. Старі Кодаки по вул. Річна, діл. № 8, квартири [ADDRESS], 54/100 частини квартири [ADDRESS], банківського вкладу «Подарунок «Постійний» № 594287/2013 відкритий в ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» на ім'я [PERSON], на підставі Договору від 10 червня 2013 року на загальну суму 37 000 грн. з відповідними відсотками, 1/2 частини автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO, білого кольору, д/н [NUMBER]. Він здійснив поховання своєї дружини та повідомив своїм донькам, що на одну з них він з їх бабусею та дідусем переоформлять будинок, а на іншу квартиру. Дідусь та бабуся при цьому не заперечували. Але з початку січня 2014 року відповідачка [PERSON] почала ображати та виганяти з квартири, обґрунтовуючи це тим, що його дружина 29 серпня 2013 року склала заповіт на її ім'я. На початку лютого 2014 року він довідався про зміст заповіту, за яким дружина «нібито» все своє майно заповідала своїй матері, а не йому з їх дітьми. В останні дні свого життя дружина не могла вже ні ворухнутись, ні говорити, реакція на оточуючих її людей фактично була відсутня. Вона була в глибокому маренні. Тому для нього залишилось незрозумілим, коли ж до його дружини приїздив нотаріус, якщо він взагалі приїздив в цей день. Коли він звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, його повідомили, що ще раніше до нотаріальної контори звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, надавши нотаріусу копію заповіту його дружини від 29 серпня 2013 року на ім'я [PERSON], за яким все своє належне майно вона заповідала своїй матері. Він впевнений, що якщо його дружина й підписувала зазначений заповіт, то вона знаходилася в такому стані, що не усвідомлювала своїх дій. Адже не може любляча дружина та любляча мати при здоровому глузді позбавити спадщини своїх дітей та залишити їх на вулиці. [PERSON] відмовляється надати йому документи на спадкове майно дружини та не визнає його право як на спадщину так і його право на частку в майні подружжя, тому він був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року за заявою позивача [PERSON] позовні вимоги про визнання недійсним заповіту складеного [PERSON] на користь [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 29 серпня 2013 року, залишено без розгляду. У судовому засіданні адвокат позивача [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] та її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог позивача, який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON], не заперечує (том №1 а.с.240). Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] надала суду лист про розгляд справи без її участі (том №1 а.с.45). Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] надала суду лист про розгляд справи без її участі (том №1 а.с.111). Вислухавши сторони, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України,\~вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У судовому засіданні встановлено, що 28 серпня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (том №1 а.с.9). Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] (том №1 а.с.10) та [PERSON], [INFO] (том №1 а.с.10). На початку 1997 року сімя [PERSON] вирішили придбати незавершений будівництвом будинок і оскільки позивач з дружиною на той час займав відповідальні посади на роботі, а тому не мали часу займатися оформленням документів на земельну ділянку та на незавершений будівництвом будинок, вирішили оформити будинок на батька дружини позивача [PERSON] (відповідача по справі). В 2005 році [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку та отримав Свідоцтво про право власності на будинок, та 20 червня 2007 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подарували вищезазначені будинок та земельну ділянку своїй дочці [PERSON] З цього часу сімя [PERSON] та [PERSON] протягом декількох років добудовували, оздоблювали будинок за власні кошти, провели всі комунікації до будинку (світло, воду, каналізацію) та зробили всі оздоблювальні роботи в середині будинку, а також привели в належний стан саме подвір'я. 02 вересня 2013 року [PERSON] померла, що підтверджується актовим записом № 6064 від 07 вересня 2013 року Відділу державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (том №1 а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно: житловий будинок № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що належав [PERSON] на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального [PERSON]; земельну ділянку площею 811 кв.м. призначеної для будівництва обслуговування жилого будинку (кадастровий номер 1221486200:01:137:0010, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в с. Старі Кодаки по вул. Річна, ділянка № 8, яка належала [PERSON] на підставі Договору дарування житлового будинку посвідченого 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON]; квартиру [ADDRESS], яка належала їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 17 вересня 2003 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] зареєстровано в реєстрі № 2791 та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 21 грудня 2003 року за № 20 в книзі № 90п; 54/100 частини квартири [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, які належали [PERSON] на підставі: 28/100 (1/3*74/100) частини квартири на підставі Свідоцтва пре власності на житло видане 03 лютого 1998 року Виконкомом міські народних депутатів, та 26/100 частини квартири на підставі Договору дарування від 01 грудня 1995 року посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою; банківський вклад «Подарунок «Постійний» № 594287/2013 відкритий в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]» на ім'я [PERSON] на підставі Договору від 10 червня 2013 року на загальну суму 37000 грн. з відповідними відсотками; 1/2 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO, тип ФУРГОН-МАЛОТОНАЖНИЙ-В, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску, № кузова VIN-VF1FCOVAF26464063, який належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу виданим 23 грудня 2007 року РП РЕВ 2-го MB ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області. Відповідно до ст. 70 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Відповідно до п. 1.5. глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності [PERSON] на спірний будинок було зареєстровано у встановленому законом порядку на момент виникнення такого права. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Ще за часи життя, [PERSON] склала заповіт за яким усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б вона не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала своїй матері [PERSON] (том №1 а.с.130). У встановленому законом порядку, 18 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровської міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON], померлої 02 вересня 2013 року (том №1 а.с.118), внаслідок чого була відкрита спадкова справа №1/2014 (том №1 а.с.127). 20 лютого 2014 року мати спадкодавиці, [PERSON] також звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеним 29 серпня 2013 року на її користь від імені [PERSON] (том №1 а.с.128,130). Батько спадкодавиці в свою чергу, 18 лютого 2014 року подав до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини (том №1 а.с.137). Також, своїм правом на прийняття спадщини скористалася старша донька спадкодавиці [PERSON], яка 21 лютого 2014 року подала до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті матері (том №1 а.с.146). Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №ГО-748 від 05 квітня 2017 року відносно спірного домоволодіння експертом було встановлено, що вартість будівельних робіт, повязаних з поліпшенням домоволодіння протягом періоду з 20 червня 2007 року по 02 вересня 2013 року, становить 213\~371 грн. 71 коп., вартість будівельних робіт та вартість використаних при цьому будівельних матеріалів, повязаних з поліпшенням домоволодіння протягом періоду з 20 червня 2007 року по 02 вересня 2013 року становить 516\~596 грн. 72 коп., а вартість спірного домоволодіння на час проведення експертизи становить 1\~376\~916 грн. Тобто вартість поліпшень по відношенню до вартості домоволодіння становить 37,52%. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що будівництвом та ремонтом будинку займалися [PERSON] та Юля. Коли будинок купили це були лише стіни та дах. Свідок зі своїм чоловіком допомагали позивачу та його дружині клеїти шпалери. Позивачем клався кахель, здійснювалась обшивка будинку, шпаклювався весь будинок, була встановлена вся сантехніка, паркет, шпалери, оскільки у будинку не було нічого. Все це робилося поступово роботи виконували самостійно подружжям [PERSON]. Зі слів [PERSON] вони з чоловіком розраховувалися за матеріали самостійно. З їх сімєю свідок товаришує приблизно 1516 років. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що особисто приймав участь та допомагав позивачу при ремонті спірного будинку вони разом обшивали стіни будинку. Він бачив будинок, коли це була лише «коробка». Зазначає, що усі внутрішні та зовнішні роботи, завезенням землі та капітальний ремонт виконувалися за кошти [PERSON] та [PERSON]. Також вказаний свідок повідомив суду перелік будівельних та оздоблювальних робіт, які здійснював позивач власними силами та коштами. Свідок зазначив, що раніше стіни гіпсом обшиті не були, шпалерів не було, газу, води, світла та системи каналізації також не було. Роботи проводив [PERSON] зі своїми знайомими. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що у спірному будинку він був, а бачив лише саму «коробку», ремонту та газу там не було. Ремонт робив [PERSON] зі своїми товаришами. Олександр не раз просив свідка допомогти йому купити та завантажити й привезти його машиною будівельні матеріали: гіпс, вікна, цемент. Свідок зазначив, що каналізацію та сантехніку робив [PERSON]. Також, в судовому засіданні за власним бажанням у якості свідка був допитаний позивач [PERSON], пояснення якого щодо обсягу виконаних ним поліпшень спірного домоволодіння співпадають з поясненнями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищезазначене, а також надані суду письмові докази витрат позивача на будівельні матеріали та показання свідків суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], довів перед судом, що саме внаслідок спільних трудових та грошових затрат його та його дружини [PERSON], вартість спірного домоволодіння істотно збільшилася. А тому враховуючи положення ч. 1 ст. 62 СК України суд приходить до висновку про те, що є фактичні та правові підстави для визнання домоволодіння № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 63 СК України, чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України,\~також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною\~\~власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України та ст. 70 СК України,\~у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Окрім цього, згідно Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2710цс15, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Аналізуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що на момент смерті [PERSON], самій померлій та її чоловіку (позивачу по справі), належало кожному право власності по 1/2 частці спірного спадкового майна. Інші учасники справи не спростували презумпцію рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, встановлену положеннями ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 370 ЦК України, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину домоволодіння № 8 по вул. Річній в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області. А враховуючи положення ч. 4 ст. 120 ЗК України та відповідні розяснення ВСУ, суд приходить до висновку про необхідність визнання за [PERSON] права власності і на 1/2 частину спірної земельної ділянки для обслуговування його 1/2 частини будинку, що знаходиться на зазначеній земельній ділянці. Також суд вважає, що позивач має право на 1/2 частину автомобіля марки «RENAULT» модель KANGOO д/н [NUMBER], 2002 року який був набутий ним під час шлюбу з [PERSON] та 1/2 частину банківського вкладу набутого [PERSON] за час шлюбу. Окрім цього судом встановлено, що згідно Висновку судово-психіатричного експерта №37 КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» від 01 жовтня 2015 року, [PERSON] на момент складення та підписання заповіту 29 серпня 2013 року будь-якими психічними захворюваннями не страждала (том №2 а.с.202-204). Також, згідно Висновку експерта № 4264-16 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 13 січня 2017 року, рукописні записи «Заповіт мною прочитаний вголос та підписаний особисто [PERSON]В.» та підпис від імені [PERSON], що розміщенні в графі «підпис:» заповіту складного від імені [PERSON] на користь [PERSON], який посвідчений 29 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 342 виконані самою [PERSON] (том №3 а.с.70-76). Враховуючи обставини, встановлені в процесі розгляду справи та заяву [PERSON] та [PERSON], про залишення без розгляду частини первісних позовних вимог про визнання спірного заповіту недійсним та усіх зустрічних позовних вимог, суд не встановлює обставини на які вони посилалися як на підставу визнання заповіту недійсним та не надає оцінку відповідним доказам, наданими ними на підтвердження недійсності заповіту складеного [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого 29 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] А тому, позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті дружини задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від розгляду по суті позовних вимог про визнання заповіту недійсним. Щодо позовних вимог про визнання права власності на обовязкову частку в спадковому майні за малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], суд прийшов до наступного. Статтею 1241 ЦК України, встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). При визначенні часток у спадковому майні спадкоємців суд враховує наявність чинного на час розгляду цієї справи заповіту, складеного 29 серпня 2013 року [PERSON] на користь [PERSON], та наявність малолітньої доньки спадкодавиці, [PERSON], яка відповідно до положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, яка складає 1/10 частину від усього спадкового майна, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини (1:5 «загальна кількість спадкоємців за законом» х 1/2 «половина від того що особа мала б успадкувати за відсутності заповіту» = 1/10). А також суд враховує, що тільки 1/2 частина спірного домоволодіння та земельної ділянки входить до спадкового майна, адже право власності на іншу 1/2 частину зазначеного домоволодіння суд на підставі ч. 1 ст. 62, ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 370 ЦК України визнав за позивачем [PERSON] Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами дослідженими в судовому засіданні та поясненнями свідків, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки тільки в частині визнання права власності на спадкове майно як за чоловіком спадкодавиці знайшли своє обґрунтування та доведеність,\~у зв'язку з чим і підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] (оскільки [PERSON] як батько малолітньої [PERSON] несе за неї відповідальність майнового та не майнового характеру), суму сплаченого судового збору у розмірі 3654 грн., тобто з кожного по 1218 грн., та суму витрат повязаних з проведенням судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 2640 грн., тобто з кожного по 880 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial