Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просить стягнути з [PERSON] на свою користь 25 535,00 грн. в якості компенсації з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення боргового зобов'язання, а також 2570,25 грн. в якості трьох відсотків річних від простроченої суми. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], про стягнення боргу за договором позики, позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 44 720,00 грн. При цьому, на виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м.Києва на підставі вищезазначеного рішення, 02.10.2015 року було відкрито виконавче провадження. Разом з тим, позивач вказує, що оскільки рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року відповідачем не виконується, він, враховуючи положення ст. 625 ЦК України, має право на відшкодування відповідачем інфляційних втрат та суми 3% річних за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про про час та місце розгляду справи в розумінні положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, як передбачено положеннями ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведене, суд, на підставі ч.4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справ на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], про стягнення боргу за договором позики, позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 44 720,00 грн., з яких: 800,00 грн. - сума боргу за договором позики, а 43 920,00 грн. - сума пені. На підставі вищевказаного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року, яке набрало законної сили 18.04.2015 року, 18.09.2015 року видано виконавчий лист №2610/26733/2012, який заявою від 01.10.2015 року було подано до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві для примусового виконання рішення суду. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 02.10.2015 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві Ніздельською А.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №48891520) з виконання виконавчого листа № 2610/26733/2012 від 18.09.2015 року. Разом з тим, жодних доказів, які б підтверджували ту обставину, що станом на теперішній час відповідач виконав рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року та повернув позивачу встановлену даним рішенням суму заборгованості у розмірі 44 720,00 грн., матеріали справи не містять. Звертаючись з вказаним позовом до суду та обґрунтовуючи свої вимоги невиконанням відповідачем вищенаведеного рішення суду, позивач, з посиланням на положення ст. 625 ЦК України, заявляє свої вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь інфляційних втрат у розмірі 25 535,00 грн. та суми 3% річних у розмірі 2 570,25 грн. за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року. Так, відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно положень ч.ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася. Водночас, у відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання суд, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11, а також від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними. В той же час, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, розраховуючи суму інфляційних втрат у розмірі 25 535,00 грн. та трьох відсотків у розмірі 2 570,25 грн., виходив із стягнутої рішенням суду заборгованості, яка включає в себе як суму основного боргу, так і суму пені. Разом з тим, посилання позивача на застосування норм ст. 625 ЦК України до пені, яка стягнута рішенням суду, суд вважає необґрунтованими, оскільки зважаючи на те, що стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, на суму неустойки не нараховуються суми, які стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України. Крім того, вказана норма передбачає відповідальність саме за невиконання грошового зобов'язання, в той час як рішення суду не є таким зобов'язанням в розумінні норм цивільного законодавства. На підставі наведеного та враховуючи те, що застосування ч.2 ст.625 ЦК України на суму пені є фактично подвійною мірою відповідальності, суд приходить до висновку, що розрахунок суми заборгованості відповідача за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних має бути здійснений на суму боргу за договором в сумі 800,00 грн., яка і є сумою грошового зобов'язання відповідача перед позивачем. Таким чином, за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума інфляційних втрат, на суму 800 грн., у розмірі 456,60 грн. та сума трьох відсотків річних, на вказану суму, у розмірі 44,05 грн., а всього разом 500,65 грн. (456,6 + 44,05). Також, в порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене та

Outcome: partial