Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

В квітні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого просила визнати недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 19 травня 2010 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 508 (надалі - Договір). В обґрунтування позову позивач вказувала, що вона невірно розуміла природу даного Договору, його умови та обставини, які настануть після його укладення, у зв'язку з чим правочин підлягає визнанню недійним згідно вимог ст. 229 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Разом з тим, 09 вересня 2013 року позивач, до початку розгляду судом справи по суті, змінила підстави позову, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. Так, позивач зазначає, що з 30 вересня 1994 року вона та її чоловік [PERSON] були власниками квартири [ADDRESS] (надалі - квартира). При цьому, позивач та [PERSON] також мали двох синів - [PERSON] та [PERSON]. Проте, [INFO] помер син позивача [PERSON], після чого його донька - [PERSON], [INFO], залишилась повною сиротою і у зв'язку з чим позивача було призначено опікуном останньої. Крім того, [INFO] у позивача також помер і її чоловік [PERSON], що ще більше вплинуло на психічний стан позивача, враховуючи і без того складні життєві обставини та нервові потрясіння, які позивачу довелось перенести, зокрема, операцію на очах, народження правнука, постійні скандали та розлади в сім'ї внучки [PERSON], яка більшість цього часу проживала разом з позивачем. На підставі вищезазначених обставин в 2010 році, коли позивач перебувала у своєї знайомої в м. Одесі, в неї стався психічний розлад і вона вимушена була проходити відповідне лікування у Одеському обласному психоневрологічному диспансері. Разом з тим, не зважаючи на те, що її близьким було відомо про психологічний та нервовий стан позивача, її син [PERSON] говорив їй, щоб позивач оформила спадщину за своїм чоловіком на себе та подарувала йому квартиру. Таким чином, 08 квітня 2010 року, позивач слухаючись та під супроводом [PERSON], не усвідомлюючи повністю своїх дій, отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом та, оскільки крім позивача більше ніхто не заявляв прав на спадщину після померлого [PERSON], позивач стала єдиним власником квартири. При цьому, вже 19 травня 2010 року позивач, яка все ще знаходилась у стані, коли не могла повністю усвідомлювати своїх дій, під супроводом свого сина [PERSON], який привів її до приміщення нотаріуса, підписала деякі документи, серед яких, як з'ясувалось в подальшому, був і Договір дарування квартири [ADDRESS]. [PERSON] помер син позивача - [PERSON], у зв'язку з чим у Першій Севастопольській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 182/2012 після смерті [PERSON], спадкоємцями якого за законом є позивач та відповідачі. Таким чином, коли позивачу стало відомо про існування спадкової справи, позивач у травні 2012 року подав заяву про прийняття спадщини після свого померлого сина [PERSON] Разом з тим, позивач наголошує, що лише під час прийняття зазначеної спадщини, приблизно на початку 2013 року, їй несподівано стало відомо, що її квартира належить [PERSON] На підставі зазначеного та враховуючи те, що при укладанні Договору дарування позивач не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, остання на підставі ст. 203, 225 ЦК України просила позов задовольнити та визнати Договір недійсним. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, позивач пояснила, що після смерті її чоловіка в неї був дуже складний та незрозумілий період життя, який вона погано пам'ятає. У цей період вона відчувала постійну тривогу, нервування та слабкість, все це ще супроводжувалось пульсуючою біллю та жаром у різних частинах тіла. Приблизно зимою у 2009-2010 роках вона почала проходити обстеження у лікарів і цілителів та відвідувала навіть ворожок і провідців, але ніхто не міг зрозуміти, що з нею таке. Нарешті, коли їй сказали, що у неї рак і вона зрозуміла, що вмирає, їй стало дуже страшно, але вона намагалась нікому про свою хворобу не говорити. Після цього у неї був період, який лишився у її пам'яті лише частинами, але вона пам'ятає як їздила на лікування від раку до Одеси, де проживає її стара знайома [PERSON], котра водила її до гарного лікаря. При цьому, лише з часом позивачу стало відомо, що її подруга [PERSON] водила її на лікування не до онколога, а до психіатра. Відповідачі та їх представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували і просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Безпідставність позову відповідачі пояснювали тим, що позивач, яка є їх бабусею, дійсно багато хворіла, однак її хвороби жодним чином не були пов'язані з її психічним та психологічним станом, вона завжди була при здоровому глузді і навпаки морально підтримувала інших, у тому числі і відповідачів. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні 30 жовтня 2013 року пояснила, що в 2010 році до неї прийшли позивач, її син, дружина сина та їх знайома і на запитання, що їм потрібно, позивач сказала, що хоче укласти Договір дарування. Нею був підготовлений такий договір і позивач, прочитавши його, сказала, що їй все зрозуміло. Потім позивачу ще раз прочитали Договір вголос і після першого пункту Договору, де зазначається, що «я дарую сину квартиру», позивача ще раз спитали, чи все їй добре зрозуміло і чи розуміє вона, що з моменту підписання Договору квартира вже буде не її, на що вона відповіла, що вона це розуміє. Крім того, ще до підписання Договору дарування хтось запитав, що таке договір довічного утримання, і під час пояснення природи такого договору позивач сказала, що навіщо їм договір довічного утримання, якщо її син і так її утримує. На підставі вказаного у нотаріуса не виникло жодних питань, чому позивач укладає договір на користь свого сина. У зв'язку з зазначеним нотаріус просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Разом з тим, відповідно до письмових пояснень [PERSON], остання зазначає, що про наміри подарувати її дядьку [PERSON] свою квартиру позивач їй не говорила. Крім того, [PERSON] також наголошує, що дійсно після смерті [PERSON] позивач почала почувати себе погано і з кожним роком їй ставало тільки гірше. При цьому, траплялись випадки, що позивач зникала на декілька днів в невідомому напрямку, а коли знову поверталась, то не могла нормально пояснити, де вона була і ухилялась від відповіді. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала показання, що позивач є її рідною тіткою та після смерті молодшого сина остання тривалий час перебувала у стресовому стані. Крім того, після смерті чоловіка [PERSON] позивач сильно змінилась, зокрема, говорила якусь безглуздість про розмови з покійними і що вона чує якісь голоси. Тобто, душевний стан у позивача був поганий. Також свідок додала, що їй відомо, що позивач лікувалась на стаціонарі у лікарні. Багато разів у позивача були вислови, що вона не хоче жити. Після операцій на очах, на ногах та зв'язаних зі спиною у позивача з психікою взагалі були проблеми і її психологічний стан був дуже важким. Коли вони приїжджали до неї, то бачили, як позивач зі своєю онукою [PERSON] сваряться. При цьому, позивач періодично могла перепитувати одне й теж саме і не могла згадати, коли і що вона говорила. Наприкінці 2009 року - на початку 2010 року позивач взагалі втратила сенс життя, душевний стан був стресовий. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала показання, що вони з позивачем знайомі з дитинства, оскільки жили поблизу один від одного, а ось відповідачів вона бачить другий раз у житті. Про Договір дарування вона дізналась від позивача, яка дуже сильно переживала з цього приводу і постійно казала, що як [PERSON] міг з нею так поступити, оскільки спочатку він казав про якийсь там договір довічного утримання. Крім того, свідок наголосив, що позивач дуже сильно хворіла та при спілкуванні з нею вона часто говорила, що не хоче жити, а хоче померти. Позивач дуже часто при спілкуванні жалілась, що у неї дуже сильно болять ноги, у [PERSON] знову неприємності в сім'ї, оскільки вони то розходяться, то сходяться з чоловіком. З нею було дуже важко спілкуватись, оскільки складалось враження, що у позивача не все добре з головою. Був випадок, коли вона зателефонувала позивачу, а на тому кінці їй відповіли, що позивача немає, так як вона поїхала до Одеси. Десь у 2010 році у позивача був дуже важкий стан здоров'я, вона зійшлась з якимись знахарками, коли вона її побачила, та схудла на 15 кг. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала показання, що після смерті чоловіка позивач при спілкуванні дуже часто говорила, що не хоче жити. Десь у 2010 році позивач казала, що її син [PERSON] візьме її на довічне забезпечення, а потім раптово стало відомо, що після смерті [PERSON] є претенденти на її квартиру. Її онука [PERSON] вийшла заміж за наркомана і сама стала наркоманкою. Позивач дуже важко це все переносила і знаходилась у глибокій депресії. По телефону позивач весь час плакала та при спілкуванні втрачала думку. Позивач була в стані психологічної пригніченості. Також їй було відомо, що позивач їздила до м. Одеси до своєї подруги, у якої там була клініка і яка по своїм каналам допомагала позивачу лікуватись. Зараз позивач, наскільки їй відомо, почуває себе нормально. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання, що він є товаришем відповідача [PERSON] і перший раз побачив позивача на весіллі у [PERSON], а взагалі бачив позивача три рази в житті. При цьому, свідок пояснив, що, коли його товариш [PERSON] запросив його на дачу на будівництво, він бачив там позивача і вона виглядала досить нормально: готувала їсти, спілкувалась з ним про його сина, грала з ним у карти. Сумнівів щодо нормального психологічного стану позивача у нього не виникало. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання, що позивача та її сина [PERSON] він знає з 1965 року, коли вони отримали квартири в одному будинку, а онуків позивача він знає з моменту їх народження. З приводу спору йому мало що відомо, знає лише те, що [PERSON], ще коли був живий, казав, що мати переписала на нього квартиру. З онукою позивача - [PERSON] у нього відношення натягнуті, оскільки, на його думку, вона «п'є кров» у позивача. При цьому, при спілкуванні з позивачем сумнівів щодо її адекватності у нього ніколи не викликало. Його дружина частіше спілкується з позивачем, оскільки покійний чоловік позивача є дядьком його дружини. Однак, жодного разу не можна було б подумати, що позивач неадекватна. Позивач завжди була при твердій пам'яті та у тверезому розумі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала показання, що вона була цивільною дружиною сина позивача [PERSON]. З позивачем вони познайомились у 1991 році. Про те, що договір дарування був підписаний вона знала і було дуже шкода позивача, оскільки завжди мова йшла про те, що квартира повинна залишитись [PERSON]. Вона була при підписанні Договору і позивач добровільно підписала цей договір. При цьому, [PERSON] тоді клятвено завіряв позивача, що [PERSON] вони куплять квартиру. Вони часто спілкувались з позивачем і у неї не викликало сумнівів щодо її нормального стану. Коли позивач лікувалась, гроші на її лікування давав її син [PERSON] і взагалі він її підтримував чим міг. Своїх онуків позивач дуже рідко бачила. Розмов щодо думок про суїцид від позивача вона не чула. Експерт [PERSON] у судовому засіданні роз'яснив, що він є лікар судово-психіатричний експерт 4-го кваліфікаційного класу та має експертний стаж сім років. При проведенні судово-психіатричної експертизи щодо психологічного стану позивача на час укладання та посвідчення Договору він був лікарем-доповідачем. Під час проведення дослідження ними використовувався клініко-психопатологічний метод, медичне дослідження робилось на підставі копії медичної картки та показів свідків. Ними була порівняна медична документація з показами і поясненнями відповідних осіб та оцінені всі надані судом матеріали. При цьому, в даному випадку, якщо особа не володіє спеціальними знаннями, вона не зможе встановити психологічний розлад у людини. Рішення по результату експертизи було прийнято одноголосно трьома лікарями психіатрами, які входили до складу комісії по даній експертизі. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів, їх представника, третьої особи, показання свідків та роз'яснення експерта, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності позивачу по справі - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 30 вересня липня 1994 року з відповідним реєстраційним написом та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08 квітня 2010 року (т. 1 а.с. 171, 172). Разом з тим, 19 травня 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено Договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 508, згідно якого позивач подарувала та передала, а [PERSON] прийняв в дар - квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 170). Відповідно до Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 09 березня 2012 року [PERSON] помер (т. 1 а.с. 14) і, як встановлено у судовому засіданні, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої, серед іншого, входить і спірна квартира. При цьому, оскільки заповіту щодо розпорядження своїм майном на випадок своєї смерті [PERSON] складено не було, відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями за законом є сторони по справі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що при укладанні Договору дарування вона не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому, на підставі ст. 203, 225 ЦК України, просила визнати Договір недійсним. Так, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України однієї із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Разом з тим, згідно роз'яснень, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При цьому, висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Як встановлено в судовому засіданні, на час укладення Договору волевиявлення позивача не було вільним і укладення даного правочину не відповідало його внутрішній волі, оскільки позивач на той час не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Вказаний висновок суду ґрунтується на висновку судово-психіатричної експертизи, відображеному в Акті судово-психіатричної експертизи від 21 січня 2014 року № 47, згідно якого у період часу, до якого відноситься укладення та посвідчення Договору дарування квартири - 19 травня 2010 року, [PERSON] виявляла ознаки психічного розладу - тяжкого депресивного епізоду з тривожно-депресивним синдромом (згідно з МКХ-10, шифр F32.2). Характер психічних розладів підекспертної та ступінь їх враженості були такі, що позбавляли підекспертну здатності усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними. За своїм психічним станом у період укладення та посвідчення Договору дарування квартири - 19 травня 2010 року [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т. 1 а.с. 231-238). Наведені обставини також підтверджуються показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно яких в період з другої половини 2009 року - перша половина 2010 року у [PERSON] спостерігались розлади пам'яті, пригніченість, поганий настрій, нестійкість уваги, прагнення до усамітнення, депресивний стан, нервові зриви, почуття безнадійності та безвихідності із ситуації, суїцідальні думки, періодичні неадекватні висловлювання, які узгоджуються з даними про психічний стан позивача, вказаний у медичній документації (т. 1 а.с. 152-154, 156-158). При цьому, судом не беруться до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також пояснення відповідачів та нотаріуса [PERSON] про відсутністю у позивача у вищевказаний період розладів психічної діяльності, як такі, що не узгоджуються з даними про психічний стан позивача, вказаний у медичній документації, та спростовуються висновками судово-психіатричної експертизи. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, стосовно того, що при підписанні Договору волевиявлення позивача не було вільним і укладення даного правочину не відповідало його внутрішній волі, оскільки позивач на той час не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, так як ґрунтуються на належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 57 грн. 35 коп. з кожного, які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України та

Outcome: approved