Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В своїй заяві позивач вказала , що вона з 2001 року по 2005 р. проживала в незареєстрованому шлюбі з відповідачем, а в квітні 2007 р. шлюб був зареєстрований . За час спільного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, вони за спільні кошти придбали житловий будинок по вул. Ярова ,51 в смт.Краснокутськ , який зареєстрували на відповідача. Сімейні стосунки з відповідачем погіршилися , з 2015 року вони не стали проживати разом , а в 2016 р. розірвали шлюб, тому вона виявила намір розділити майно . Прохала встановити факт проживання однієї сім»єю з відповідачем з 2001 року по 04 квітня 2007 року та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку за вище вказаною адресою та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов , просить задовольнити. Відповідач до суду не з»явився , про причини неявки суду не повідомив , повідомлявся про розгляд справи належним чином та в установлений законом строк, про що свідчить оголошення про виклик на веб- сайті судової влади України. Представник третьої особи до суду не з»явився , подав заяву слухати справу у їх відсутність , проти позову не заперечував , прохав ухвали справу на розсуд суду. У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача , вивчивши матеріали справи , заслухавши свідків , дійшов до наступних висновків. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі у період з 2001 року по квітень 2007 року знаходились у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство та мали спільний побут і бюджет. Відповідно до довідки Краснокутської селищної ради від 06.03.2018 року, [PERSON] та [PERSON] проживали з 2001 року по 2005 р. без реєстрації шлюбу по вул.Ярова, 49 в смт.Краснокутськ. 22 червня 2001 року у сторін народився син , про що свідчить свідоцтво про народження серії 1-ВЛ №025269. 04 квітня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії 1-ВЛ № 054362. Згідно рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 29 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано . Рішення набрало законної сили 11.07.2016 року. 15 березня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Ярова ( колишня вул.-Мопрівська), 51 в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області . Вказаний житловий будинок зареєстрований за [PERSON] 20.12.2017 року, про що підтверджує витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданим Краснокутським БТІ. Про те, що будинок існує , свідчить технічний паспорт виготовлений КП « Краснокутське БТІ» від 18.09.2018 року, а довідкою КП « Краснокутське БТІ» від 12.10.2018 року підтверджується , що право власності на спірний будинок зареєстровано за [PERSON] Згідно акту , складеним депутатом Краснокутської селищної ради від 14.03.2018 року ,в присутності свідків - сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з 2005 року по 04.04.2007 року проживав з [PERSON] по вул.Вигінчанська ,57 б кв.9 в смт.Краснокутськ . Крім того , як свідчить акт , складений депутатом Краснокутської селищної ради від 20.11.2018 року , в присутності свідків - сусідів [PERSON] та [PERSON] , що [PERSON] та [PERSON] і їх син [PERSON] проживали спільно однією сім»єю по вул. Ярова ,49 в смт.Краснокутськ з 2001 року по 2005 року. Допитана по справі в якості свідка [PERSON] пояснила суду , що дійсно з 2001 року по 2007 рік сторони проживали в незареєстрованому шлюбі як одна сім»я , вони вели спільне господарство , побут та бюджет, спільно працювали та виховували сина. В 2007 р. сторони придбали будинок та одружилися, а згодом шлюб був розірваний. Крім того , допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду , що дійсно з 2001 року вона стала спільно проживати з відповідачем. В цьому році в них народився син. Спільно вони проживали з відповідачем до 2007 року без реєстрації шлюбу , а потім , придбавши будинок , в квітні 2007 року зареєстрували шлюб . Свідок підтвердила , що вона з відповідачем вела спільне господарство, побут, бюджет, спільно працювали , займалися підприємницькою діяльністю та за спільні кошти придбали житловий будинок. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-37цс11 від 20 лютого 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на майно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов'язком . Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Судом встановлено факт спільного проживання позивача з відповідачем з 2001 року по 04 квітня 2007 року без реєстрації шлюбу. У вказаний період, жоден з них не перебував у іншому шлюбі, а також встановлено факт існування між ними усталених, притаманних подружжю, відносин, а саме факт ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Сторони за час перебування в незареєстрованому шлюбі мали взаємні права та обов'язки та спірне майно було придбане внаслідок спільної праці. Позивач надала достатньо доказів на підтвердження того , що житловий будинок з господарськими будівлями був придбаний за спільні кошти з відповідачем та є їх спільною сумісною власністю , тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог . Крім того , позивач під час звернення до суду сплатила судовий збір у сумі 1057,20 грн., який відповідно до ст.141 ч.2 п.1 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved