Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно стягнутих коштів, який неодноразово уточнювався, в останнє 18 червня 2018 року. В уточненому позові [PERSON] просить суд стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 21443,38 грн. безпідставно стягнутих із заробітної картки [PERSON] В обґрунтування позову зазначила, що позивач працює контролером-приймальником ТОВ «Технооптторг-Трейд» та за місцем роботи отримує заробітну плату на банківську карту ПАТ КБ «Приватбанк». Починаючи з березня 2017 року із заробітної картки позивача, без рішення суду, без будь-яких виконавчих документів та попереджень, ПАТ КБ «Приватбанк» почало знімати кошти у розмірі 50% від нарахованої позивачу заробітної плати. У період з березня 2017 року по травень 2018 року, за власною ініціативою, ПАТ КБ «Приватбанк» списав із заробітної плати позивача 21443,38 грн. Як стало відомо позивачу, списання коштів із заробітної плати здійснюються відповідачем для погашення заборгованості по кредитному договору від 01 лютого 2008 року. Разом із цим, на протязі восьми років відповідач жодного разу не звертався до позивача з приводу повернення боргу. Позивач не заперечує факт отримання коштів у сумі 4000 грн., однак при отриманні вищезазначених коштів, будь-яка картка позивачу не видавалась. Також позивач не отримувала та не підписувала памятки клієнта банка. Після отримання вищезазначеного кредиту відповідач до позивача не звертався із вимогами з приводу повернення коштів. Строк дії кредиту припинився 01 лютого 2009 року. Таким чином відповідач знав про своє порушене право вимоги ще з 01 лютого 2009 року. Крім того, позивачем у 2008 році вносились кошти у сумі 1000 грн., однак стягнення заборгованості відповідачем проводиться із суми 4000 грн. Таким чином, окрім незаконних списань коштів, банком порушені права позивача як споживача. 05 лютого 2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому представник ПАТ КБ «Приватбанк» просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що банком не було порушено строків позовної давності, оскільки списання коштів проводилось банком у договірному порядку. Так, відповідно до умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання), а також списання грошових коштів з карткового рахунку у випадку настання строків платежів по другим договорам клієнта в розмірах, визначеними цими договорами. Враховуючи вищевикладене, відповідач правомірно, на підставі умов договору про надання банківських послуг від 01 лютого 2008 року та норм діючого законодавства, здійснив договірне списання з рахунку позивача коштів, з метою виконання зобовязань позивача по кредитному договору. 18 червня 2018 року, представником позивача [PERSON] була надана відповідь на відзив (в порядку ст.179 ЦПК України), в якому представник позивача зазначив, що відповідачем до суду не надано доказів того, що 01 лютого 2008 року [PERSON] підписувала умови та правила надання банківських послуг. Крім того, ніякого договору між банком та [PERSON] не існує, а є тільки заява про видачу так званого Cash-кредиту «швидкі гроші», де не зазначено будь-яких умов, окрім бажаної суми кредитних коштів, процентної ставки та терміну дії картки. В останнє судове засідання позивач зі своїм представником не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Через канцелярію суду представником позивача була подана заява про розгляд справи без його участі, в якій останній позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Представник відповідача в останнє судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 01 лютого 2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» був укладений кредитний договір у виді подання [PERSON] заяви про наміри оформлення кредиту. Відповідно до вищезазначеної заяви позивач отримав від банка Cash-кредит у розмірі 4000 грн., що не оспорюється сторонами. Згідно довідки про стандартні умови кредитування Приватбанку та орієнтовну сукупну вартість Cash-кредиту строк дії вищезазначеного кредиту становить 12 місяців. Укладання кредитного договору підтверджується підписаною позивачем заяви про наміри отримати кредит від 01 лютого 2008 року, в якій також зазначено, що позичальник ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання кредитних послуг, а також тарифами банку. Публічне акціонерне товариство комерційний банко «Приватбанк» є правонаступником прав та обовязків Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 17.07.2009 проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису ЄДРПОУ 12241050038006727) В силу ст. ст.\~11,\~509,\~629 ЦК України,\~\~зобовязання виникають, зокрема із договору, та договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст.\~526,\~530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у\~зобов'язанні\~встановлений\~строк\~(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Доказів повернення суми кредиту, сплати відсотків та комісії позивачем суду надано не було. Відповідно до банковської виписки з картки позивача від 10 травня 2018 року, у період з березня 2017 року по травень 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк», за власною ініціативою, списав з картки [PERSON] грошові кошті в сумі 21443 грн. 38 коп., із зазначенням операції «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості». Зазначене списання коштів проводилося відповідачем за відсутністю судового рішення про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором, що у попередніх судових засіданнях не заперечувалось представником відповідача, тому в силу ч.1\~ст.82 ЦПК України\~ця обставина не підлягає доказуванню. Відповідно до\~Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р. за N 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII,\~з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки відповідач надавав позивачеві кошти на споживчі потреби, безпосередньо не повязаних з підприємницької діяльністю, то укладений між сторонами кредитний договір б/н від 01 лютого 2008 року є договором споживчого кредиту, в розумінні пунктів 22, 23\~статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~та на правовідносини, які виникли між сторонами за цим договором, розповсюджуються положення\~Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до абз.1 ч.11\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. Пунктом 7 ч. 11\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~\~ (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі\~статтею 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про\~\~\~\~порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору\~визначено періодичними щомісячними платежами,\~повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі\~статтею 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014року по справі № 6-103 цс 14. Оскільки умовами кредитного договору б/н від 01 лютого 2018 року передбачено сплата періодичними, щомісячними платежами для погашення заборгованості за кредитом (яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії а також інших витрат), який відповідач мав здійснювати, зі сплатою остаточного платежу до 01 лютого 2009 року (закінчення строку кредиту) на протязі 12 місяців, то перебіг строку давності щодо стягнення коштів по вищезазначеному кредиту почався відраховуватись з 01 лютого 2009 року. Разом із цим, як встановлено судом, банк почав списання грошових коштів з банківської картки позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 01 лютого 2008 року з 23 березня 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності до всіх чергових платежів, при цьому банк не звертався до суду та не мав рішення суду про стягнення з позивача на користь банка заборгованості за зазначеним кредитним договором. Отже, банк здійснив позасудове повернення кредиту, строк позовної давності якого сплинув, що прямо заборонено п. 7 ч.11\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 41\~Конституції України, нормами\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції»,\~Цивільного кодексу України 2004 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.\~Право власності\~є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом\~\~(ст. ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Статтею 1212\~ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому\~\~це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно\~ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи, що в силу\~ЗУ «Про захист прав споживачів»\~кредитодавцю забороняється в позасудовому порядку вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув; відносно позивача не ухвалювалося рішення суду про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором; позивач не надавав свою згоду на списання його грошових коштів в рахунок погашення кредиту, строк давності якого минув, то у відповідача відсутні підстави для автоматичного списання грошових коштів, які є власністю позивача тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що в даному випадку строк позовної давності не повинен застосовуватись, оскільки списання коштів проводилось у договірному порядку, оскільки, як вже зазначалося судом вище, п.7 ч.11\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. При цьому, відповідно до ч.3\~ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Оскільки положення пункту 7 частини 11\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~носять імперативний характер та не можуть бути змінені а ні умовами договору, а ні актами банку, то положення п.4.6 Умов та правил надання банківських послуг не розповсюджуються на списання заборгованості, строк давності якої минув. Доказів, що між сторонами досягнуто згоди на списання з рахунку позивача заборгованості, давності якої минув, сторонами не надано. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач в силу ч.3 ст.22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, а його позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,2 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved