Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

В листопаді 2013р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ КБ «Правекс-банк», третя особа: Відділ у справах сім'ї, молоді та спорту Шевченківської в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд: заборонити відповідачу висувати позивачу вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором № 6-045/07Р від 12 жовтня 2007р. (далі по тексту - кредитний договір); заборонити відповідачу будь-які дії, спрямовані проти позивача та (або) членів його багатодітної сім'ї до досягнення дітьми позивача повноліття - зокрема заходи примусового стягнення, звернення стягнення на належні позивачу предмети застави за договорами іпотеки від 12 жовтня 2007р. та звернення із заявою до приватного нотаріуса для вчинення виконавчих надписів на оригіналі договору іпотеки № 6-045/07Р-1 щодо квартири [ADDRESS] (далі по тексту - договір іпотеки); визнати договір іпотеки №6-45/07Р-1 щодо квартири [ADDRESS] нечинним (недійсним) з моменту підписання, оскільки на момент його підписання позивач не був власником цієї квартири, а законні права та інтереси його дітей не були враховані. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 жовтня 2007р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит в іноземній валюті на загальну суму 300000,0 дол. США для споживчих цілей зі сплатою 12,49 % річних строком з 12 жовтня 2007р. по 12 жовтня 2027р. В забезпечення кредитного договору між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. В зв'язку з погіршенням фінансового стану, пов'язаного з втратою роботи позивач припинив виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, і 04 вересня 2013р. відповідачем було направлено позивачу вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором. На думку позивача, вимога відповідача про дострокове виконання грошових зобов'язань є незаконною, а укладений між сторонами договір іпотеки суд повинен визнати недійсним на підставі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, а також при укладенні оспорюваного договору іпотеки не були враховані інтереси дітей позивача. В судовому засіданні позивач та представник третьої особи підтримали в повному обсязі заявлені позовні вимоги, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, в судові засідання представник не з'являвся, поважності причин неявки суду не повідомив, свого представника до суду не направив, заперечення на позов не подавались. Оскільки позивач та представник третьої особи не заперечували проти розгляду справи у відсутність сторони відповідача, суд ухвалив про розгляд справи у відсутність представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 12 жовтня 2007р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1. якого, банк надає позичальникові кредит в іноземній валюті на загальну суму 300000,0 дол. США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14 даного договору. Кредит надається позичальникові строком з 12 жовтня 2007р. по 12 жовтня 2027р. зі сплатою 12,49 % річних (п. 1.2. кредитного договору). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Розділом 7 «Права банку» кредитного договору передбачено, що відповідач, як кредитор має право вимагати від позивача, як позичальника здійснювати дострокове погашення кредиту, сплату відсотків та пені відповідно до умов кредитного договору. Судом встановлено, що 04 вересня 2013р. відповідачем було направлено позивачу вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором. Таким чином, позовна вимога позивача про заборону відповідачу висувати позивачу вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором є безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах Закону. Звертаючись до суду з вимогами про заборону відповідачу будь-які дії, спрямовані проти позивача та (або) членів його багатодітної сім'ї до досягнення дітьми позивача повноліття - зокрема заходи примусового стягнення, звернення стягнення на належні позивачу предмети застави за договорами іпотеки від 12 жовтня 2007р. та звернення із заявою до приватного нотаріуса для вчинення виконавчих надписів на оригіналі договору іпотеки, позивач наголошував, що дії на захист прав та інтересів своїх малолітніх дітей, однак зі змісту вступної частини позову не вбачається, що позивач звертався з вказаним позовом, і в інтересах своїх дітей. Крім того, в порушення положень ст. ст. 57-60 ЦПК України, позивачем протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано суду, в якості письмового доказу копію договору(договорів) іпотеки (іпотек), не клопотав позивач перед судом, в порядку ст. ст. 133, 137 ЦПК України про забезпечення чи витребування вказаних доказів, бо в нього є труднощі в їх поданні. До того ж, зазначена позовна вимога позивача суперечить положенням ст. ст. 12, 33, 40 Закону України «Про іпотеку». Не підлягає задоволенню і вимога позивача про визнання договору іпотеки нечинним (недійсним) з моменту підписання, оскільки на момент його підписання позивач не був власником цієї квартири, а законні права та інтереси його дітей не були враховані. Так, положення ст. 177 СК України регулюється правовідносини, щодо управління майном дітей, однак позивачем не надано суду доказів того, що на час укладення договору іпотеки, малолітнім дітям позивача: [PERSON], 2003р. народження, [PERSON], 2007р. народження, [PERSON], 2009р. народження, належав на праві власності предмет іпотеки, з урахуванням того, що [PERSON] та [PERSON] народилися після укладення оспорюваного правочину. У відповідності з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Ні позивач, ні представник третьої особи не надали суду належних доказів того, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки старша дитина позивача - [PERSON] мала право користування предметом іпотеки, з урахуванням того, що двоє молодших дітей: [PERSON] та [PERSON], ще не народились. Як і не було надано позивачем, доказів того, коли ним було набуто у власність предмет іпотеки, і що на час укладення договору іпотеки, він не був власником предмету іпотеки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed