Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що між нею та [PERSON] 17.02.2010 року було укладено договір позики. Відповідно до п.1.1. договору позикодавець по даному договору надає позичальнику грошові кошти в розмірі та на умовах, вказаних в договорі і позичальник отримує кошти і зобов'язується повернути їх у відповідності з умовами договору. Відповідно до п.1.2. вказаного договору встановлено, що розмір грошових коштів для даного договору складає 44940 грн. 19 коп.. Пунктом 1.3. договору чітко встановлено, що отриману грошову позику позикодавець зобовязаний повернути на протязі 24 місяців, тобто до 17.02.2012 року. Крім того сторони склали розписку про отримання грошової позики від 17.02.2010 року, відповідно до якої [PERSON] підтвердив, що отримав від [PERSON] суму грошової позики в розмірі 44940 грн.19 коп. Позивач в позові вказує, що вона неодноразово зверталась до відповідача в усній і письмовій формі та просила повернути грошові кошти позику. Однак дані вимоги залишилися без задоволення, а грошові кошти на момент подання позовної заяви до суду відповідачем не повернуті в повному обсязі. Оскільки, на даний час відповідач ухиляється від повернення коштів за договором позики в сумі 13649 грн. 19 коп., то вона вважає за правомірне у відповідності до ч.2 ст.625 ЦПК України стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 10873 грн. 35 коп. а також 3% річних від простроченої суми за період прострочення в розмірі 1212 грн. 72 коп. Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, на адресу суду надіслала клопотання в якому підтримала заявлені позовні вимоги і просили задовольнити їх повністю, посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON], належним чином, відповідно до вимог чинного ЦПК України, повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, -в судове засідання не зявився. Причини його неявки суду невідомі. Зі згоди позивача суд ухвалює судове рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Беручи до уваги процесуальну позицію позивача по справі, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, позов обґрунтований, підтверджений доказами та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 17.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с.51). Відповідно до п.1.1. договору [PERSON] по даному договору надала позичальнику [PERSON] грошові кошти в розмірі та на умовах, вказаних в договорі і позичальник [PERSON] отримав кошти і зобов'язався повернути їх у відповідності з умовами договору. Відповідно до п.1.2. вказаного договору встановлено, сума позики, переданої позикодавцем позичальникові складає 44940 грн. 19 коп.. Пунктом 1.3. договору чітко встановлено, що отриману грошову позику позикодавець зобовязаний повернути на протязі 24 місяців з моменту підписання даного договору, тобто до 17.02.2012 року, що підтверджується п.2.2.2. договору. В розписці від 17.02.2010 року, за підписом [PERSON], дослівно вказано: «…Я, [PERSON], паспорт серія ЕА 557438, виданий Ульянівським РВ УМВС України в Черкаській області «21» червня 1999 року, ІПН [NUMBER], отримав «17» лютого 2010 року від гр.[PERSON], паспорт серія НЕ № 074462, виданий Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області «21» листопада 2001 року, ІПН [NUMBER], відповідно до договору позики від «17» лютого 2010 року суму коштів в розмірі 44940,19 грн. (Сорок чотири тисячі девятсот сорок гривень,19 коп.)…» (а.с.50). Таким чином, факт отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] підтверджується наданою розпискою написаною відповідачем власноручно від 17.02.2010 року, а також письмово укладеним договором позики від 17.02.2010 року. Враховуючи, що відповідач на даний час ухиляється від виконання зобовязань, борг станом на момент звернення позивача до суду з позовом становить 13649 грн. 19 коп., тому у позивача [PERSON] виникає право вимоги за договором позики та борговою розпискою про отримання грошових коштів, а у відповідача [PERSON] зобовязання щодо повернення отриманих грошових коштів із урахуванням індексу інфляції та сплатою 3% річних за їх користування.\~\~\~\~\~ Як передбачено\~ст. 3 ЦПК України\~та\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1\~ст. 1047 ЦК України, яка регламентує форму договору позики, визначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 р. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи договір позики, суд повинен виявляти його справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, договір позики як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК\~підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1\~ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1\~ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями\~251,\~253 ЦК\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.\~Статтею 530 ЦК\~визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Водночас формулювання\~ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2\~ст. 625 ЦК\~нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені\~ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2\~ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Отже, на підставі встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, оскільки між сторонами був укладений договір позики, умови якого щодо своєчасного повернення грошових коштів відповідач на час розгляду справи в суді не виконав, суд дійшов переконання, що вимоги позивача щодо стягнення простроченої суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від суми боргу за час прострочення в сумі 25735 грн. 26 коп. ( з них 13649 грн. 19 коп. сума заборгованості, 10873 грн. 35 коп. - збитки від інфляції за період з 07.03.2013 року по 20.02.2016 року, а також 1212 грн. 72 коп. - 3% річних за час користування грошовими коштами) є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Тому\~ документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем при подачі позовної заяви повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача. \~\~\~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного, ст.ст. 192, 509, 526, 527, 536, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, та

Outcome: approved