Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації. В обґрунтування позову позивач вказав, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] . 26.05.2009 року у вказаному жилому приміщені він зареєстрував племінника [PERSON] .. З моменту реєстрації відповідач у його будинку ні дня не проживав. Він ні разу до нього не приїжджав, ніякої матеріальної допомоги на утримання домогосподарства не надавав, за користування житлом не платив. Він намагався вирішити питання добровільно з племінником, однак на телефонні дзвінки він не відповідає. Тому позивач просить позов задоволити та визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] шляхом зняття його з реєстрації у вказаному жилому приміщенні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується: технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] ; свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21.11.2007 року; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16746352 від 21.11.2007 року. Відповідно до довідок Давидковецької сільської ради Хмельницького району, Хмельницької області №524, 525 від 05.07.2019 року, [PERSON] , 1963 р.н. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною - [PERSON] (1961 р.н.), сином - [PERSON] (1987 р.н.), племінником - [PERSON] (1993 р.н.), який зареєстрований, але не проживає. Згідно довідки Давидковецької сільської ради Хмельницького району, Хмельницької області №528 від 08.07.2019 року, [PERSON] , 1993 р.н. дійсно зареєстрований з 26.05.2009 року за адресою: [ADDRESS] , але не проживає. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 17.04.2019 року, 05.07.2019 року, складеними сільським головою, секретарем та соціальним робітником Давидковецької сільської ради Ланкевичем О.І., [PERSON] та [PERSON] , проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . Власником будинку рахується [PERSON] , 1963 р.н.. В будинку зареєстровані наступні особи: власник будинку - [PERSON] , 1963 р.н., дружина власника будинку - [PERSON] , 1961 р.н., син - [PERSON] , 1987 р.н., племінник власника будинку - [PERSON] , 1993 р.н., зареєстрований за вищевказаною адресою з 26.05.2009 року, але не проживає. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України - зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наведеного вище вбачається, що відповідач не проживав в будинку за адресою [ADDRESS] більше одного року та судом не здобуто доказів того, що відповідач відсутній з поважних причин чи йому створювались перешкоди у проживанні у вказаному будинку, а також, що між позивачем та відповідачем були будь-які договірні відносини з приводу користування житловим будинком. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та слід визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, якенабрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Відповідно до п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. За таких обставин рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття відповідача його з реєстраційного обліку. Таким чином, враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог щодо зняття відповідача з реєстрації, слід відмовити, оскільки позивачем вказана вимога належним чином не обґрунтована, не зазначено до кого така вимога заявлена, та хто має здійснити зняття з реєстрації. До органів державної влади з питань зняття відповідача з реєстрації за адресою належного йому будинку позивач не звертався і йому не було відмовлено, а тому його права в цій частині порушені не були. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40грн.. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial