Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 22 818,82 грн., з яких: матеріальна шкода - 20 818,82 грн., моральна шкода - 2 000,00 гривень. При цьому, позивач посилався на те, що 22.10.2014 року, о 15 год. 30 хв., на перехресті вул. Гмирі та пр-ту. Бажана, відповідач, керуючи автомобілем [NUMBER] не дала дорогу автомобілю «Рено» д.н.з. [NUMBER], яким керував позивач та який рухався по головній дорозі, чим порушила вимоги п. 16.11 ПДД України, внаслідок чого відбулося зіткнення даних транспортних засобів, що призвело до пошкодження автомобіля позивача. Як на доказ вини відповідача, позивач посилався на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 20.11.2014 року по справі № 753/20042/14-п, відповідно до якої [PERSON] визнана винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Позивач зазначав, що з вини відповідача, належний йому автомобіль «Рено» д.н.з. [NUMBER] зазнав механічних ушкоджень. Посилався на звіт спеціаліста про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 14.11.2014 року № 1590, відповідно до якого вартість матеріального збитку становить 41 964,78 гривень та на квитанції і акти виконаних робіт, як на підтвердження реального розміру нанесених збитків в сумі 17 676,09 гривень. Крім того, позивач нарахував інфляційні втрати в сумі 3 000,35 грн. та три проценти річних за користування коштами в сумі 142,38 гривень. В зв'язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 20 818,82 гривень. Також, позивач посилався на те, що в зв'язку з пошкодженням належного йому транспортного засобу, він зазнав моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, порушенні звичайного способу життя, витрачанні вільного часу та яку він оцінює в 2 000,00 гривень. Ухвалою суду, за клопотанням позивача, до участі у справі в якості третьої особи було залучено ПАТ «СК «СКАЙД». Згодом, за клопотанням представника позивача, третю особу ПАТ «СК «СКАЙД» до участі у справі було залучено в якості співвідповідача. В подальшому, позивач уточнив позовні вимоги, з урахуванням нової редакції позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідача [PERSON] та з відповідача ПАТ «СК «СКАЙД» матеріальну шкоду в сумі 5 193,09 грн., з відповідача [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 15 139,05 грн., з яких 1 000,00 грн. - франшиза, 11 483,00 грн. - втрата товарної вартості автомобіля, 2 389,29 грн. - інфляційні втрати, 266,76 грн. - розмір 3% річних, моральну шкоду в сумі 2 000,00 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач ПАТ «СК «СКАЙД» в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, був повідомлений судом належним чином. На адресу суду, на підставі ухвали про витребування документів, направив копію страхової справи. Представник відповідача [PERSON] позов визнала частково, в частині відшкодування збитків у вигляді франшизи в розмірі 1 000,00 грн. та в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 500,00 грн., в іншій частині проти позову заперечила та просила в цій частині позову відмовити. Пояснила, що згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15.10.2014 року відповідальність відповідача за завдану матеріальну шкоду внаслідок ДТП застрахована на суму 50 000,00 гривень. Станом на момент відшкодування позивачеві майнової шкоди, ліміт відповідальності в сумі 50 000,00 грн. не вичерпано, тому саме відповідач ПАТ «СК «СКАЙД» повинен нести відповідальність перед позивачем за прямі матеріальні збитки в сумі 5 193,09 гривень. З приводу стягнення величини втрати товарної вартості в сумі 11 483,00 грн. пояснила, що під час ремонту автомобіля позивача, всі складові частини були замінені на нові, тому немає підстав для нарахування та відшкодування ВТВ. Також, на думку представника відповідача, звіт про визначення матеріального збитку, наданий позивачем викликає істотні сумніви в його об'єктивності та професійності, тому не може бути належним і допустимим доказом у справі, який би підтверджував розмір величини втрати товарної вартості. Представник відповідача [PERSON] посилалася на рецензію звіту про визначення матеріального збитку № 1590, зазначала, що рецензентом встановлено, що даний звіт не в повній мірі відповідає вимогам нормативно-правових актів, має суттєві недоліки, які вплинули на достовірність оцінки. Крім того, зазначила, що даний звіт не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки складений некомпетентною особою, так як оцінювач на момент складання звіту не мав обов'язкового посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача. Моральну шкоду представник відповідача [PERSON] визнала частково, в сумі 500,00 грн., з огляду на те, що ця сума являється 50% від розміру реальної заборгованості відповідача перед позивачем. З приводу нарахування 3% річних та інфляційних втрат пояснила, що їх розмір позивачем розраховано не вірно, тому ці суми не підлягають стягненню. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.10.2014 року, о 15 год. 30 хв., відповідач [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER] в м. Києві на перехресті вул. Гмирі та пр-ту. Бажана, не дала дорогу автомобілю, який рухався по головній дорозі, що призвело до зіткнення та пошкодження автомобіля «Рено» д.н.з. [NUMBER], під керуванням позивача. Відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва від 20.11.2014 року по справі № 753/20042/14-п, відповідач [PERSON] визнана винною у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок вказаної ДТП автомобіль позивача зазнав механічних ушкоджень. Відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15.10.2014 року № АІ/4324115, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована на суму 50 000,00 гривень. Згідно з калькуляцією № М385 від 11.12.2014 року, складеною для відповідача ПАТ «СК «СКАЙД» з метою розрахунку вартості ремонтних робіт та виплати страхового відшкодування, вартість відновлювального ремонту автомобіля визначено в 30 481,79 гривень. Як вбачається з платіжних доручень від 10.03.2015 року та від 19.03.2015 року, на підставі калькуляції № М385 від 11.12.2014 року, відповідачем ПАТ «СК «СКАЙД» за вирахуванням суми франшизи (1 000,00 грн.) було здійснено позивачу виплату страхового відшкодування на загальну суму 29 481,79 гривень. При цьому, в матеріалах справи містяться видаткова накладна від 10.03.2015 року № 15030201 на придбання комплектувальних виробів, запасних частин та матеріалів на суму 23 380,87 грн. та до неї квитанції від 12.02.2015р. на суму 10 000,00 грн., від 10.03.2015р. на суму 13 380,88 грн., акт виконаних ремонтних робіт від 11.03.2015 року № 15030211 на суму 11 274,71 грн. та до нього квитанція від 11.03.2015р. на суму 11 274,71 грн., акт виконаних ремонтних робіт від 19.11.2014 року № 14111930 на суму 351,00 грн., акт виконаних робіт від 19.11.2014 року № 14111913 з оцінки пошкоджень автомобіля на суму 168,30 гривень. Таким чином, на момент розгляду справи позивачем доведено понесені ним витрати на відновлювальний ремонт автомобіля в сумі 34 655,59 гривень (квитанція від 12.02.2015р. на суму 10 000,00 грн., квитанція від 10.03.2015р. на суму 13 380,88 грн., квитанція від 11.03.2015р. на суму 11 274,71 грн.). Будь-які розрахунково-фінансові документи, що підтверджують сплату грошових коштів в сумі 351,00 грн. та в сумі 168,30 грн. на підставі акту виконаних робіт від 19.11.2014 року № 14111930 та акту виконаних робіт від 19.11.2014 року № 14111913 позивачем до суду не надані. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено реальну вартість відновлювального ремонту на суму 34 655,59 гривень. В зв'язку з чим, розмір невідшкодованої матеріальної шкоди, пов'язаної з відновлювальним ремонтом автомобіля позивача становить 5 173,80 грн. (34 655,59 - 29 481,79 = 5 173,80). Разом з тим, вимога про солідарне стягнення матеріальної шкоди з відповідачів задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на момент настання ДТП цивільна відповідальність особи, яка керує застрахованим транспортним засобом була застрахована у відповідача-2 в ПАТ «СК «СКАЙД» в межах страхової суми в розмірі 50 000,00 гривень за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, яка завдана під час ДТП. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. З аналізу вищевказаних норм випливає, що стягненню з винної особи підлягає різниця, яка є між сумою реальних збитків та лімітом відповідальності страховика. Обов'язок страхувальника сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою має місце тільки у разі недостатності страхової суми (ліміту) для повного відшкодування шкоди, що передбачено ст. 1194 ЦК України. Виходячи із суті такого страхування закон має на меті захист не тільки прав потерпілих, а й захист інтересів страхувальника. Таким чином, в рамках договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15.10.2014 року (поліс серії: АІ/4324115), саме відповідач ПАТ «СК «СКАЙД» несе відповідальність за шкоду заподіяну майну позивача в сумі 5 173,80 гривень. Відповідно до ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Судом встановлено відсутність спільних дій вказаних відповідачів при спричиненні позивачу матеріальної шкоди, крім того, законодавством чітко визначено межі відповідальності кожного з відповідачів, тому не підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення на його користь матеріальної шкоди в солідарному порядку. Відповідно до п. 12.1. ч. 1 ст. 12 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Як вбачається з наявного в матеріалах справи договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15.10.2014 року (поліс серії: АІ/4324115), франшиза встановлена в сумі 1 000,00 гривень. Протягом розгляду справи, відповідач [PERSON] не надала суду підтвердження відшкодування позивачу франшизи в розмірі 1 000,00 грн., тому ці кошти слід стягнути з останньої на користь позивача. В задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] величини втрати товарної вартості в сумі 11 483,00 гривень, слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на доказ і підставу для стягнення ВТВ, позивач посилається на звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 14.11.2014 року № 1590 (далі - Звіт). Суд, дослідивши вищевказаний Звіт як доказ окремо, так і в сукупності з іншими доказами, приходить до висновку, що він не може бути прийнятий судом, з наступних причин. Відповідно до п. 4.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика) у звіті про оцінку транспортного засобу, зокрема зазначається така інформація: дані про час та місце проведення огляду транспортного засобу оцінювачем , відомості про виявлені під час огляду дефекти, пошкодження, додатки, які становлять невід'ємну частину звіту про оцінку і містять дані стосовно технічного стану транспортного засобу (його складників), їх фотографічні зображення і дані, що підтверджують припущення та розрахунки. У додатках також може бути графічна розгортка побудови пошкодженого або розукомплектованого транспортного засобу з відображенням характеру пошкоджень або протокол технічного огляду з посиланням на характер і обсяг його пошкодження. Згідно з п. 5.1. Методики технічний огляд транспортного засобу оцінювачем являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані транспортного засобу, його комплектність, укомплектованість, технічний стан, обсяг і характер пошкоджень, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку транспортного засобу без його огляду особисто оцінювачем, який складає звіт, можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки. Пунктом 5.5. Методики визначено, що під час технічного огляду транспортного засобу оцінювач повинен, зокрема: зафіксувати інформативні ознаки раніше виконаного відновлювального ремонту транспортного засобу, установити характер і обсяги пошкоджень на момент огляду та інші ознаки, які характеризують технічний стан транспортного засобу, з обов'язковою їх фіксацією шляхом фотографування. Як встановлено судом, в Звіті відсутні будь-які фотографічні зображення, які у відповідності до Методики являються обов'язковою, невід'ємною частиною самого Звіту. Таким чином, даний Звіт є таким, що не відповідає вимогам законодавства, є неповним та внаслідок цього не може вважатись звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу в розумінні Методики. Відсутність будь-яких фотографічних матеріалів, свідчить про не проведення оцінювачем обов'язкового особистого органолептичного дослідження об'єкта оцінки, що крім іншого, також викликає сумніви в достовірності даних, викладених в Звіті. Згідно з п. 1.6. Методики величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості транспортного засобу, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого транспортного засобу. Як вбачається зі Звіту, величина втрати товарної вартості розрахована оцінювачем з урахуванням податку на додану вартість (ПДВ). Відповідно до п. 14.1.178 ст. 14 ПК України податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм цього Кодексу, та який входить в ціну товарів (робіт, послуг) і сплачується покупцем. Згідно з п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, послуг на митній території України, ввезення товарів на митну територію України , вивезення товарів за межі митної території України , постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів. Як вбачається з вищевказаних норм, за своєю природою, така шкода, як втрата товарної вартості не може тягнути за собою витрати позивача на сплату ПДВ, оскільки втрата товарної вартості не пов'язана із закупівлею товарів, робіт чи послуг, а є всього лише умовною величиною. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що крім іншого, розрахунки розміру величини втрати товарної вартості, наведені в Звіті не відповідають вимогам законодавства та обчислені невірно. Також, суд приходить до висновку, що Звіт є непрофесійним та складений особою, яка не мала станом на момент складання Звіту необхідної компетенції. У відповідності до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачі зобов'язані не рідше одного разу в два роки підвищувати кваліфікацію по програмі підвищення кваліфікації. Невиконання цієї вимоги являється підставою для призупинення дії кваліфікаційного свідоцтва оцінювача. Судом встановлено, що станом на 14.11.2014 року у [PERSON] не було необхідної кваліфікації оцінювача за спеціалізацією в межах напряму: «Оцінка колісних транспортних засобів». Згідно з наданими до суду документами, підтверджуючими правомочність оцінювача займатись оціночною діяльністю станом на 14.11.2014 року вбачається, що передостанні курси підвищення кваліфікації були пройдені оцінювачем 26 квітня 2012 року. Таким чином, оцінювач для належного здійснення професійної діяльності повинен був пройти підвищення кваліфікації до 26 квітня 2014 року. Однак, в ході розгляду справи, позивачем було надано копію посвідчення [PERSON] про підвищення кваліфікації оцінювача, з якої вбачається, що кваліфікацію підвищено лише 05 грудня 2014 року. Тобто, в період з 26.06.2014 року по 05.12.2014 року, [PERSON] як оцінювач не підвищив кваліфікацію та не мав достатнього рівня оцінювача для здійснення професійної діяльності. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» кваліфікаційне свідоцтво оцінювача є документом, який підтверджує достатній фаховий рівень підготовки оцінювача за програмою базової підготовки для самостійного проведення оцінки майна. Підвищення кваліфікації відбувається за напрямами, зазначеними у кваліфікаційному свідоцтві оцінювача, за результатами якої видається посвідчення про підвищення кваліфікації, яке є невід'ємною частиною кваліфікаційного свідоцтва. Аналіз вищезазначених норм вказує на те, що посвідчення про підвищення кваліфікації є невід'ємною частиною кваліфікаційного свідоцтва оцінювача, виключно на підставі якого оцінювач має право здійснювати професійну діяльність. В разі відсутності посвідчення про підвищення кваліфікації, результат діяльності оцінювача є непрофесійним та не може бути використаний за призначенням. Крім того, суд враховує ту обставину, що в матеріалах справи міститься рецензія від 30.10.2015 року на Звіт, з якої вбачається, що Звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів по оцінці майна та має суттєві недоліки, які вплинули на достовірність оцінки, а відповідно й не може бути використаний в якості доказу по даній справі, якщо встановлені недоліки не будуть усунуті. Як встановлено рецензією, в Звіті використано неактуальні дані, які вплинули на актуальність розрахунків, в Звіті не зазначено характеру та обсягу пошкоджень, в зв'язку з чим структура звіту про оцінку не відповідає нормативним актам, регламентуючим вимоги до звіту про оцінку, невірно встановлено строк фактичної експлуатації транспортного засобу, що вплинуло на подальші розрахунки в межах похибки від 10 до 40 відсотків та зазначено інші порушення Методики. З вищевикладеного вбачається, що Звіт містить ряд порушень та невідповідностей, які унеможливлюють його використання за призначенням, в тому числі й для визначення величини втрати товарної вартості автомобіля. Відповідно до ст. 58, ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. З огляду на зазначене, суд вважає, що Звіт являється неналежним і недопустимим доказом обставин, на які посилається позивач, а відтак, суд не може прийняти його до уваги. Вимоги позивача про відшкодування витрат на складання Звіту в сумі 500,00 гривень також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За приписами п. 34.3 ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок страховика відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження) виникає, у разі не направлення страховою компанією експерта для визначення розміру шкоди на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна. В ході судового розгляду встановлено, що страховиком, відповідачем ПАТ «СК «СКАЙД» було здійснено дослідження (експертний висновок/калькуляцію) для визначення розміру шкоди, завданої автомобілю позивача, тому у останнього не було необхідності у складанні Звіту та витрачанні коштів в сумі 500,00 грн., відтак у суду відсутні підстави для стягнення зазначених коштів. Позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає обґрунтованими, однак суми, зазначені позивачем обчислені невірно, тому суд здійснює власний розрахунок, виходячи з заборгованості в сумі 1 000,00 гривень. З урахуванням положень ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог, тому нараховує 3% річних та інфляційні втрати з 15.04.2015 р. по 30.12.2015р., як то заявлено позивачем. Сума 3% річних за період з 15.04.2015р. по 30.12.2015р. склала 21,37 грн.: 1000х3х260:365:100=21,37 гривень. Інфляційні втрати за період з квітня 2015р. по грудень 2015р. (включно) склали 216,00 грн.: квітень-1,14х1000=140, травень-1,022х1000=22, червень-1,004х1000=4, липень-0,99х1000=0, серпень-0,992х1000=0, вересень-1,023х1000=23, жовтень-0,987х1000=0, листопад-1,02х1000=20, грудень-1,007х1000=7, всього: 216,00 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] підлягають стягненню 3% річних в сумі 21,37 грн. та інфляційні втрати в сумі 216,00 грн, а всього стягненню з відповідача [PERSON] підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 1237,37 грн.. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди, також підлягає частковому задоволенню, виходячи з викладеного. Відповідно до положень ст. 23, 1167 ЦК України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача, часу та зусиль необхідних для відновлення попереднього стану та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих та виробничих зв'язках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач зазначає, що зазнав моральних страждань, в зв'язку з порушенням звичного способу його життя, що неможливість використання автомобіля негативно відбилася на його господарській діяльності, у результаті ДТП йому прийшлось витрачати власний час на оформлення документів, для відшкодування збитків. Зібраними по справі доказами встановлено, що дійсно, майну позивача з вини відповідача [PERSON] завдано шкоди, на деякий період позивач був позбавлений можливості користуватись власним автомобілем, для поновлення своїх порушених прав позивач змушений був звертатись до страхової компанії. На даний час, матеріальна шкода позивачу повністю не відшкодована. При цьому, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи доводи позивача з приводу того, що його професійна діяльність прямо залежить від можливості користування транспортним засобом та що відсутність такої можливості негативно вплинула на діяльність позивача. Виходячи з характеру страждань позивача, засад розумності та справедливості, розміру заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем, часткового визнання відповідачем позову в цій частині, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає до задоволення частково, в сумі 700,00 гривень. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд також вирішує питання про розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог. Ціна позову визначена позивачем, яку він просив стягнути 2232,14 грн. Оскільки стягненню з відповідача ПАТ «СК «Скайд» підлягає сума 5173,80, то сума судового збору, що також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 56,03 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial