Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

В липні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, який в серпні 2015 року уточнила та просила визнати недійсним заповіт на імя [PERSON], посвідчений Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 17 жовтня 2013 року за №458. В обґрунтування уточненого позову [PERSON] вказала, що 20 грудня 2013 року померла її мати [PERSON]. 06 червня 2014 року вона звернулася до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за законом, де їй повідомили, що мати за життя склала на випадок своєї смерті заповіт на користь свого сина [PERSON]. Заповіт був складений 17 жовтня 2013 року та посвідчений Новоолексанрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 17 жовтня 2013 року за реєстровим №458. Знаючи свою матір та розуміючи, що вона не могла передати все своє майно лише сину, забувши про рідну дочку, вона, [PERSON] піддає сумніву той факт, що заповіт складений за волевиявленням матері та вчинений нею під час хвороби, що могло завадити їй усвідомлювати значення своїх дій та розуміти їх наслідки. У неї з матір'ю завжди були добрі, люблячі та довірливі стосунки. [PERSON] за життя бажала щоб після її смерті частина належного їй майна дісталася дочці, як пам'ять про неї. Її батьки все життя матеріально допомагали молодшому брату, як в професійній діяльності, так і у побуті, придбали за власні кошти [PERSON] квартиру. [PERSON] останні роки свого життя дуже хворіла та стан її здоров'я не дозволяв їй розуміти значення своїх дій та керувати ними. Мати в останні роки життя із-за проблем зі здоров'ям знаходилася в пригніченому стані, практично не виходила за межі квартири та перестала цікавитись життям. Зазначила, що в спірному заповіті двічі вказано, що при складанні заповіту у [PERSON] були проблеми зі станом здоров'я, а саме: «В зв'язку з моєю хворобою та на моє прохання заповіт складено та посвідчено секретарем виконкому Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області...»; та «В зв'язку з хворобою [PERSON] заповіт складено та посвідчено за місцем проживання заповідача вдома за адресою: селище Дослідне, [ADDRESS]...». Окрім цього, позивачка зазначила, що заповіт не може бути істинним волевиявленням спадкодавця та наголошує на тому, що при складанні спірного заповіту її мати не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки складала його знаходячись в хворому стані. Перебуваючи в доброму стані [PERSON] ніколи не позбавила б її спадщини знаючи, що вона на теперішній час потребує допомоги. В зв'язку з тим, що вона не проживала разом з матір'ю, вона не має доступу до її документів, в тому числі і до медичної документації щодо стану здоровя [PERSON] Вважає, що заповіт складений [PERSON] 17 жовтня 2013 року повинен бути визнаний судом недійсним, а майно, що належало матері має бути успадковане за законом нею, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав. Позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, та просила задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. В останнє судове засідання позивачка не зявилася, через канцелярію суду надала заяву про відкладення розгляду справи, але доказів поважності причини неявки не надала. Тому, суд вважає за необхідне визнати неявку [PERSON] не поважною. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що неявка позивачки особисто, належним чином повідомленої про час та місце судового засідання без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивачки на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «[PERSON] проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). При вирішенні питання про поважність неявки позивачки в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обовязком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі. Суд не зобовязаний відкладати засідання, якщо сторона навіть вперше не зявилася на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а\~ не обовязком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 01 серпня 2014 року), а відповідно до положень ст. 1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Чергове відкладення розгляду справи, сприятиме порушенню гарантованих державою прав та інтересів відповідача, а навмисне затягування позивачкою розгляду справи унеможливить вчасний розгляд справи судом. Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Представник Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду заяву про розгляд справи без участі представника сільради (а.с.158). Представник Дніпровської районної державної нотаріальної контори надав суду заяву про розгляд справи без присутності представника нотаріальної контори (а.с.152). Вислухавши сторони, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з висновками судової почеркознавчої експертизи та судово-психіатричної експертизи, суд прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 20 грудня 2013 року померла мати сторін [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №539126 виданим Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про що 23 грудня 2013 року складено відповідний актовий запис за №130 (а.с.79). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй частину квартири [ADDRESS]. Ще за часи свого життя, 17 жовтня 2013 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого зробила розпорядження на випадок своєї смерті, і належну їй частину квартири [ADDRESS] заповіла своєму сину [PERSON], [INFO] (а.с.80). Заповіт був посвідчений секретарем Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №458. [PERSON] не погоджується з заповітом від 17 жовтня 2013 року, в своєму позові наголошує, що оскаржуваний нею заповіт був вчинений матірю внаслідок впливу тяжкої хвороби, а тому суперечить волевиявленню її матері. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247, 1248 ЦК України. Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підстави для визнання заповіту недійсним визначено ст. 1257 ЦК України. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу. У відповідності до\~ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.\~ З положень ст. 202, 1233 ЦК України, вбачається, що заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, при розгляді\~\~справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №18 складеного 13 липня 2017 року, [PERSON] на момент складання заповіту 17 жовтня 2013 року будь-якими психічними захворюваннями не страждала, за своїм психічним станом в той період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними; питання суду: «Чи страждала померла 20 грудня 2013 року [PERSON] на захворювання в період з 2009 року по 17 жовтня 2013 року та чи могли ці захворювання вплинути на її фізичний та психічний стан на момент складання заповіту від 17.10.2013 року» не входить в компетенцію судово-психіатричної експертизи а тому не розглядався (а.с.243-245). Окрім цього по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Так, за висновком судової почеркознавчої експертизи складеної 03 червня 2015 року, підписи від імені [PERSON] в обох примірниках Заповіту від 17 жовтня 2013 року, що посвідчений Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 17 жовтня 2013 року за №458 (а.с.38,51) виконані самою [PERSON]; рукописні записи «Заповіт мною прочитано вголос та особисто підписаний [PERSON]» в обох примірниках Заповіту від 17 жовтня 2013 року, що посвідчений Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 17 жовтня 2013 року за №458 (а.с.38,51) виконані самою [PERSON] (а.с.123-132). У спірному заповіті секретарем сільської ради зазначено, що він складений зі слів заповідача, заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем, яким власноручно і підписаний у присутності секретаря сільської ради. Особу заповідача секретарем встановлено, його дієздатність перевірено. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання заповіту недійсним позивачка, як підставу позову також зазначила, що волевиявлення її матері не було вільним та не відповідало її волі, оскільки вона не підписувала вищезазначений заповіт, однак дане твердження спростовується матеріалами цивільної справи. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Аналізуючи вище викладені обставини та норми діючого законодавства, суд прийшов до висновку, що при оформленні спірного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт підписаний особисто [PERSON], що підтверджується висновками почеркознавчої експертизи, та в присутності секретаря Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, при його складанні та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України. Стороною позивачки не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час вчинення оспорюваного правочину, та доказів, що підтверджували б факт вчинення заповіту під впливом тяжкої хвороби, а тому з підстав, вказаних позивачем, даний правочин не може бути визнаний недійсним. З огляду на викладене, даючи юридичну оцінку поясненням, показам свідків та поданим по справі доказам, враховуючи те, що на момент посвідчення спірного заповіту секретарем сільської ради було дотримано всіх вимог чинного законодавства суд дійшов до висновку, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed