Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

В квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики №96/73212452 від 11.12.2019 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Партнер Фінанс», мотивуючи вимоги тим, що відповідно до укладеного договору позивач отримав у позику 5 000 грн. у строк до 24.12.2019 року. Згідно п. 2.1 договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю плату за договором у розмірі 1 400 грн., яка визначається згідно розрахунку (за фіксованою незмінною ставкою) 2% від суми позики за кожен день користування в межах строку, передбаченого п.3.5 договору, тобто до 24.12.2019 року. Позивачем сплачено відповідачу 31.12.2019 року - 896 грн. та 1 400 грн.; 15.01.2020 року - 1 455 грн., 03.02.2020 року - 1 900 грн., 21.02.2020 року - 1 800 грн., 06.03.2020 року - 1 358 грн., а всього 8 809 грн., тобто фактично отриману позику сплачено. Однак, відповідач вимагає сплатити станом на 10.04.2020 року ще 8 500 грн. Позивач вважає свої зобов`язання за вказаним договором виконаними, а сам договір таким, що не відповідає чинному законодавству. Зокрема, п.5.6 договору, є несправедливим та не відповідає вимогам Законів України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як зобов`язує позичальника на вимогу позикодавця сплатити 732 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання, що є протиправним, оскільки ставить позичальника в тяжке, несправедливе становище в договірних зобов`язаннях. В судове засідання позивач не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, проте однією з вимог позову є розгляд справи у відсутність позивача. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався, відзиву на позов не надав. За таких обставин, суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутність сторін. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПКУкраїни, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, 11.12.2019 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та [PERSON] було укладено договір позики №96/73212452, відповідно до умов якого позивач отримав у позику 5 000 грн. у строк до 24.12.2019 року. Згідно п. 2.1 договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю плату за договором у розмірі 1 400 грн., яка визначається згідно розрахунку (за фіксованою незмінною ставкою) 2% від суми позики за кожен день користування в межах строку, передбаченого п.3.5 договору, тобто до 24.12.2019 року. Відповідно до п. 5.3 вказаного договору, у випадку нарахування позикодавцем пені, така пеня нараховується у розмірі 2% від суми простроченого грошового зобов`язання за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості. Пунктом 5.6 вказаного договору визначено, що позичальник зобов`язується на вимогу позикодавця сплатити 732% річних від простроченої суми грошового зобов`язання. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені нім, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до ч. 1 cт. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Як вбачається з копій фіскальних чеків, наданих позивачем, ним на користь відповідача було сплачено: 31.12.2019 року - 896 грн. та 1 400 грн., 15.01.2020 року - 1 455 грн., 03.02.2020 року - 1 900 грн., 21.02.2020 року - 1 800 грн., 06.03.2020 року - 1 358 грн., а всього 8 809 грн., тобто фактично отриману позику та плату за договором позики позивач сплатив у повному обсязі. Таким чином, оскільки п.5.6 оскаржуваного договору зобов`язує позичальника на вимогу позикодавця сплатити 732 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання, що становить понад п`ятдесят відсотків вартості самої позики, а точніше є вищим від суми позики в сім разів, тому даний пункт договору є несправедливим, а тому згідно описаних норм права визнається судом недійсним. Однак, відповідно до ст. 76 ЦПК, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, позивач звернувся до суду з даним позовом з метою оскарження правочину, а саме договору позики, укладеного між ним та відповідачем, однак [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження недійсності всього договору в розумінні ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження своєї позиції. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для повного задоволення позову і вважає необхідним задовольнити його частково, визнавши недійсним п.5.6 оскаржуваного договору, в решті вимог відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial