Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

В лютому 2021 року Акціонерне товариство «Альфа - Банк» (надалі - АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому просило суд: визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування двохкімнатною квартирою [ADDRESS] ; зняти з реєстраційного обліку та стягнути витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 березня 2019 року, зареєстровано право власності на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк». Рішенням АТ «Укрсоцбанк» № 05/2019 від 15 жовтня 2019 року припинено юридичну особу шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». За даними реєстру територіальної громади м. Києва за адресою спірної квартири зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітній [PERSON] . Представник позивача звертався до відповідачів з вимогою звільнити спірну квартиру, намагався врегулювати спір в досудовому порядку, було надіслано вимогу про добровільне виселення, проте відповідачі, в добровільному порядку не виконали вимогу, в квартирі не проживають, а тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2021 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 16 лютого 2021 року справу відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином. 20 липня 2021 року представник позивача - адвокат Орел Р.В. надала до суду клопотання, в якому зазначила, що підтримує заявлені вимоги, просить розглядати справу без її участі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Копія позовної заяви та ухвала суду про відкриття спрощеного позовного провадження надсилалась відповідачам за адресою зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Проте конверти повернуті без вручення, із зазначенням, що адресати відсутній за вказаною адресою. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідачі не надіслали, про причину неявки суд не повідомили, відзив та інші заяви з процесуальних питань від них до суду не надходили. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської РДА в м. Києві в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Начальником служби Бурлакою А. 15 червня 2021 року подано заяву, в якій зазначили, що не визнають позов та просять прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, враховуючи інтереси дитини. Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 27 квітня 2007 року укладено Договір кредиту № 10-29/3342, за умовами якого [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 121500,00 доларів США, зі сплатою 12,2 % річних на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту між АКБ «Укрсоцбанк» та позичальником [PERSON] укладено Іпотечний договір № 02-10/1425 від 27 квітня 2021 року, за умовами якого в іпотеку передано банку двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно Рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» та визначено, що правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк». 23 лютого 2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Тарасенком І.М. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51.4 кв.м., житловою площею - 28.6 кв.м.; підстави виникнення права власності: Іпотечний договір № 02-10/1425 від 27 квітня 2007 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Згідно пункту 4.1 Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотеко держатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель може обрати один із передбачених у ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» способів задоволення своїх вимог. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У зв`язку із грубим порушенням умов кредитного договору, зокрема щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами, позивач у позасудовому порядку урегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». 23 лютого 2019 року АТ «Альфа-Банк» набуло у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України, право власності на квартиру [ADDRESS] . Відомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що станом на 17 квітня 2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . АТ «Укрсоцбанк» 19 вересня 2018 року зверталося до [PERSON] із письмовим повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким вимагали сплатити борг за Кредитним договором, розмір якого станом на дату розрахунку 22 серпня 2018 року становить 241631,26 дол. США. Як вбачається з листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві за № К-2434/125/51/0-2021 від 28 квітня 2021 року, перевіркою встановлено, що за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] , який мешкає в квартирі сам на протязі тривалого часу. Позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зверталося 01 червня 2021 року до відповідачів з вимогою про добровільне виселення, що підтверджується вимогою та чеками про відправку. Згідно висновку про вартість об`єкту оцінки, складений ТОВ «Антей Ріелті» ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1051855,00 грн. Після переходу права власності від попереднього власника квартири [ADDRESS] до АТ «Альфа-Банк» за борговими зобов`язаннями [PERSON] , остання та члени її сім`ї втратили право користування цим житлом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1ст. 546 ЦК України). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч.1ст. 572 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до вимог ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2 ст. 590 ЦК України). Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Суд вважає, що після переходу права власності на спірну квартиру за борговими зобов`язаннями відповідача [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель), [PERSON] , як колишня власниця, та члени її сім`ї втратили право користування цим житлом. Так, з 23 лютого 2019 року з часу зміни власника квартири, яка є предметом іпотеки, право відповідачів на користування житлом втрачено з часу переходу права власності 23 лютого 2019 року, проте відповідачів залишаються зареєстрованими у квартирі без будь-яких правових підстав, внаслідок чого позивач як єдиний власник вимушений нести за відповідачів як зареєстрованих осіб житлово-комунальні послуги та інші витрати тощо, що порушує його право як одноособового власника. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПАТ «Укрсоцбанк» одноособово володіє квартирою [ADDRESS] на праві приватної власності згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером - 45670394 від 23 лютого 2019 року. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України т аст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У відповідності до ст. 109 ч.1 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, укладених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику житла належить право користування та розпорядження своєю власністю. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР(далі -ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Передбачено п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» (зі змінами та доповненнями), що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому». Також, ст. 18 ч. 2 Закону України «Про охорону дитинства» гарантовано право дитини, члена сім`ї наймача або власника житлового приміщення користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Така норма повністю кореспондується з нормами ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР. Таким чином, умова проживання дитини, як члена сім`ї власника, разом з власником приміщення в належному власникові приміщенні є єдиною і обов`язковою умовою для виникнення в дитини права на користування цим житлом. В постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14 викладено правову позицію, якою визначено, що аналіз норм ч. 1 ст.383, ст. ст. 391,405 ЦК України,ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до правового висновку сформованого в Постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 229/3757/15-ц, малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства України, створює перешкоди у реалізації власнику квартири - позивачу, права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це виселення відповідачів з будинку, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів, можливо виключно в судовому порядку. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в частині визнання осіб такими, що втратили право користування підлягають задоволенню, так як відповідачі не є власниками квартири [ADDRESS] , також позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення та намагався врегулювати питання в досудовому порядку, проте відповідачі вимогу про виселення та усунення перешкод у користуванні власністю залишили без задоволення. Суд також звертає увагу, що предмет іпотеки спірна квартира була придбана виключно за грошові кошти отримані в іпотеку, тому виселення відповідачів без надання іншого житла відповідає положенням ст.109 ЖК України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на те, що відповідачі не проживають в іпотечному житлі тривалий час, що доводиться матеріалами справи, тобто мають інше житло для постійного проживання, визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, не призведе до позбавлення їх житла, тому з метою захисту права власності буде становити пропорційне втручання. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Отже, суд не вбачає законних підстав для задоволення вимоги позивача щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачів, оскільки в розумінні норм статті 4 ЦПК України дана вимога є передчасною, так як права позивача в даному випадку не порушені, а наявність вказаного рішення суду, що набрало законної сили, є підставою для зняття з реєстраційного обліку відповідачів в цій квартирі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого позивачем судового збору, позивачем при поданні позову до суду в розмірі по 1135,00 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial