Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просить визнати [PERSON], такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на праві власності їй належить квартира [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстровані сторони по справі та син позивачки. Відповідач , яка жодних родинних стосунків з позивачем не має, з моменту її реєстрації у вказаній квартирі, а саме з 30.10.2013 року і по теперішній час за місцем реєстрації ніколи не мешкала, комунальні послуги не сплачувала, в квартирі її особистих речей також немає. Де наразі проживає [PERSON], позивачеві невідомо. Оскільки відповідач не проживає у вказаному жилому приміщенні чотири роки без поважних причин, у [PERSON] виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг та нарахуванням субсидії, чим порушуються права позивача, як власника вказаного нерухомого майна. Тому, на думку позивача, відповідач повинна бути визнана такою, що втратила право користування житлом, у зв'язку з чим позивач вимушена була звернутися з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила суд позов задовольнити та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно у судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не подала. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. У зв'язку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення і доводи позивача, пояснення свідків [PERSON], [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи , суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що позивачці належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно довідки міської комісії з питань топоніміки та охорони історико-культурного середовища Харківської міської ради Харківської області від 27.10.2016 зафіксовано єдину чинну на сьогодні назву вказаної вище вулиці як «[ADDRESS]». З довідки дільниці № 45 КП «Жилкомсервіс» від 30.10.2017 року вбачається, що відповідач зареєстрована в належній на праві власності позивачеві квартирі [ADDRESS], з 30.10.2013 року (а.с. 5). Як пояснили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON]., які проживають у вказаному житловому будинку та є сусідами позивачки, [PERSON] не проживає у спірній квартирі з самого часу її реєстрації у вказаному приміщенні, а саме з 2013 року, відсутні в квартирі і будь-які її речі. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. ст. 71 , 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є відсутність цієї особи без поважних причин протягом встановленого законом строку в жилому приміщенні, право користування яким має ця особа. Дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи (а.с. 8), а також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків підтверджується, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, факт її реєстрації у вказаному приміщенні носить формальний характер. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Реєстрація відповідача у квартирі, що належить на праві власності позивачеві, порушує права позивача, оскільки існують перепони в розпорядженні житловим фондом та його ефективним використанням. Позивач вмушена сплачувати комунальні послуги і за відсутнього відповідача. Таким чином, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже сплачений позивачем судовий збір у розмірі 640 грн за подачу позову, що документально підтверджується квитанцією, долученою до матеріалів цивільної справи (а.с. 2), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved