Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Слов'янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з серпня 2001 року по лютий 2002 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу має сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. В теперішній час син навчається в гімназії №293 Красносільського району міста Санкт Петербург Російської Федерації. В добровільному порядку відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на в'їзд сина в Україну та виїзд на територію Російської Федерації, де син навчається. Крім того, позивачка має можливість здійснювати поїздки за кордон, тому просила суд надати тимчасовий багаторазовий виїзд неповнолітньому сину у супроводі матері з території України та в'їзд на територію Російської Федерації та в країни зарубіжжя (Фінляндію, Іспанію, Францію, Естонію, Латвію, Чехію, Німеччину). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 5 жовтня 2017 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Слов'янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька, саме: - надано [PERSON] дозвіл на тимчасовий багаторазовий вивіз [PERSON], [INFO], без дозволу та супроводу батька [PERSON], з території України на територію Російської Федерації на період часу до 04 липня 2018 року; - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 640 гривень; - в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі з таких підстав: - суд першої інстанції не взяв до уваги, що надаючи дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, суд чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною, позбавляючи його можливості приймати участь у вихованні свого сина, оскільки позивачка не дозволяє відповідачу спілкуватись з сином та приховує від батька адресу проживання дитини; - суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька; - судом не досліджено всіх обставин справи, не з'ясовано, чи дійсно дитина на теперішній час навчається в навчальному закладі на території Російської Федерації, чи має там місце проживання та в яких умовах проживає; - довідка, що надана на підтвердження перебування дитини на навчанні у навчальному закладі, не містить чітких реквізитів, з яких не можна зрозуміти, коли дану довідку видано та чи дійсна вона на теперішній час; - в порушення норм чинного законодавства, судом надано багаторазовий дозвіл на перетин кордону України дитини без згоди батька, а не одноразовий дозвіл на певний проміжок часу з зазначенням країни перебування. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити, а рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову. Позивачка та представник органу опіки і піклування у судове засідання не з'явились, повідомлені про час і місце слухання справи шляхом направлення їм телефонограм, які зареєстровані у журналі телефонограм апеляційного суду. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав. З матеріалів справи вбачається. З серпня 2001 року по лютий 2002 року позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Слов'янського міського управління юстиції (а.с. 5). 10 лютого 2004 року згідно зі свідоцтвом Слов'янського міськвідділу реєстрації актів цивільного стану Донецького облуправління юстиції серії [NUMBER] шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6). Рішенням апеляційного суду Донецької області від 27 вересня 2004 року визначено порядок участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON], [INFO] (а.с. 61-62). Висновком органу опіки та піклування Слов'янської міської ради від 19 січня 2005 року №9, на звернення [PERSON] з приводу того, що мати не виконує рішення апеляційного суду Донецької області, яким визначено порядок спілкування батька з сином та чинить перешкоди батьку, не дозволяючи бачитись з дитиною, роз'яснено право відповідача на звернення з приводу цього питання до уповноважених органів, оскільки органом опіки та піклування було неодноразово направлено на адресу матері дитини [PERSON] відповідне повідомлення про недопустимість такого протизаконного діяння (а.с. 65). Згідно відповіді Слов'янського МВ УМВС України в Донецькій області, позивачці роз'яснено, що вона повинна виконувати рішення апеляційного суду Донецької області від 27 вересня 2004 року та дотримуватись встановленого цим рішенням порядку участі батька у спілкуванні та вихованні дитини (а.с. 60). Висновком органу опіки та піклування Слов'янської міської ради від 18 вересня 2017 року №29/01-1738 визнано недоцільним надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини [PERSON] без згоди батька (а.с. 39). Із наданих відповідачем документів, а саме, звернення до Уповноваженого з прав дітей Санкт-Петербурга, звернення до Уповноваженого Президента України з прав дитини щодо встановлення місця проживання його сина вбачається, що відповідач [PERSON] розшукував позивачку [PERSON] та свого неповнолітнього сина, оскільки позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини (а.с. 52, 55). Таким чином, сторонами надана інформація про те, що між ними існує спір щодо участі у вихованні дитини батьком. В липні 2017 року, звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України її неповнолітнього сина без згоди батька їй необхідно отримати для відвідування її сином навчального закладу - гімназії №293 Красносельського району Санкт-Петербурга та в країни зарубіжжя (Фінляндію, Іспанію, Францію, Естонію, Латвію, Чехію, Німеччину) для підвищення фізичних, розумових та духовних потреб дитини. Однак , із наданих відповідачем доказів вбачається, що в період з вересня 2004 року по теперішній час між сторонами існує спір про виховання дитини і з цього приводу він неодноразово звертався у Службу у справах дітей та з позовними заявами до суду для визначення йому порядку спілкування із сином ( а.с.57-65). Згідно із частиною 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] не повідомила суд про існування між нею і відповідачем спору щодо спілкування і виховання дитини батьком - відповідачем по справі, а послалась на те, що він відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька для відвідування навчального закладу на територію Російської Федерації та для відвідування країн зарубіжжя. Частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права передбачено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Обмеження щодо пересування неповнолітньої дитини по території України встановлені статтею 313 ЦК України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом. Частиною 1 статті 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Згідно пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами склалися неприязні відносини, внаслідок чого відповідач відмовляється надати позивачці нотаріально посвідчений дозвіл на вивіз дитини за межі України, висуваючи для цього свої умови, в той час як дитина фактично проживає та навчається у місті Санкт-Петербург Російської Федерації, та у випадку повернення в Україну, буде позбавлений можливості виїхати до Санкт-Петербурга на навчання. В порушення статті 213 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував всіх обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так з довідки гімназії №293 Красносільського району міста Санкт-Петербургу Російської Федерації, яка міститься в матеріалах справи, не вбачається, в якому році [PERSON] був зарахований до цієї гімназії та чи навчається він там по теперішній час (а.с. 7). Крім того, надаючи позивачці дозвіл на багаторазовий вивіз сина на територію Російської Федерації без дозволу та супроводу батька, суд в своєму рішенні не перевірив чи є у дитини місце проживання в місті Санкт-Петербург, не зазначив певної адреси проживання дитини, не перевірив в яких умовах буде проживати дитина, що може призвести до маніпуляцій щодо проживання неповнолітньої дитини, зокрема проживання позивачки за межами України разом з неповнолітнім сином, внаслідок чого батько дитини буде позбавлений можливості приймати участь у його вихованні. Судом першої інстанції також не враховано, що чинне законодавство передбачає можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Натомість, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, внаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Надання за рішенням суду багаторазового дозволу на виїзд з України неповнолітньої дитини разом з його матір'ю без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень статей 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 141, 153, 157 СК України фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов висновку про надання позивачці дозволу на тимчасовий багаторазовий вивіз неповнолітньої дитини без згоди батька з порушенням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити з наведених підстав. Згідно частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції, в частині надання дозволу на тимчасовий багаторазовий вивіз [PERSON], [INFO], без дозволу та супроводу батька [PERSON], [INFO], з території України на територію країн зарубіжжя (Фінляндію, Іспанію, Францію, Естонію, Латвію, Чехію, Німеччину) відповідачем не оскаржувалось та не було предметом апеляційного перегляду.

Outcome: dismissed