Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

В липні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» предявив позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості згідно кредитного договору. Свої вимоги мотивував тим, що 15 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № МКА0GA00000243 на суму 75\~984, 02 доларів США строком до 14 березня 2017 року із зобовязанням повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом на умовах, визначених договором. В забезпечення виконання умов кредитного договору, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки від 15 березня 2007 року № МКА0GA00000243. За умовами цього договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима відповідачка [PERSON] належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 25.05.2015 року в неї виникла заборгованість по кредиту в розмірі 134\~458,23 доларів США. З них: -48\~935, 75 доларів США борг по кредиту; -35\~490, 78 доларів США борг по відсоткам; -5640, 66 доларів США комісія за користування кредитом; -37\~976, 84 доларів США пеня; -12 доларів США фіксована частина штрафу; -6402, 20 доларів США відсоткова складова штрафу. Банком була направлена відповідачам письмова вимога із зазначенням невиконаних зобовязань та пропозицією її виконати, однак вона залишилася без задоволення. У звязку з цим позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 134\~458, 23 доларів США борг по кредиту, що в гривневому еквіваленті станом на 25.05.2015 року складає 2\~801 686, 36 грн. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 2 березня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено повністю ( а.с. 81-86). ПАТ КБ «Приватбанк» подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що судом першої інстанції було невірно встановлено фактичні обставини справи, надано їм неправильну правову оцінку, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (а.с.88-90). У судовому засідання в суді апеляційної інстанції представник позивача скаргу підтримала та просила задовільнити. Водночас, вона пояснила, що про існування заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 лістопада 2015 року, яким визнано припиненим зобовзання відповідача [PERSON] як поручителя за договором поруки, банку не було відомо, однак на даний час воно не оспорено. Представник відповідачів скаргу не визнав та просив відхилити як безпідставну, подав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких виклав свої позицію по справі ( а.с. 101-114). Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 15 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № МКА0GA00000243 на суму 75\~984, 02 доларів США строком до 14 березня 2017 року із зобовязанням повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом на умовах, визначених договором. Своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима відповідачка [PERSON] належним чином не виконувала. 12 червня 2012 року ПАТ КБ Приватбанк направив обом відповідачам письмове повідомлення із зазначенням невиконаних зобовязань та відповідно до умов договору заявив вимогу про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних процентів. Ця вимога виконана не була. 12 червня 2015 року ПАТ КБ Приватбанк направив обом відповідачам повторне письмове повідомлення з вимогою про повернення позики із зазначенням розміру заборгованості. Ця вимога також виконана не була. У звязку з цим ПАТ КБ Приватбанк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з обох відповідачів солідарно. Станом на 25.05.2015 року заборгованість позичальниці [PERSON] перед банком по кредиту склала 134\~458,23 доларів США. З них: -48\~935, 75 доларів США борг по кредиту; -35\~490, 78 доларів США борг по відсоткам; -5640, 66 доларів США комісія за користування кредитом; -37\~976, 84 доларів США пеня; -12 доларів США фіксована частина штрафу; -6402, 20 доларів США відсоткова складова штрафу. Ці обставини, включаючі розмір заборгованості, встановлені судом першої інстанції правільно, вони підтверджені зібраними у справі доказами, та сторонами не оспорюються. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). У разі невиконання позичальником своїх зобовязань кредитор вправі вимагати захисту свого права у судовому порядку. У даній справі відмовляючи у задоволені позову ПАТ КБ Приватбанк в частини вимог до позичальника [PERSON] суд виходив з того, що порушення права позивача доведено, однак позивачем пропущено строк зверненя до суду з позовом. Обчислюючи цей строк, суд першої інстанції у своєму рішенні формулює кілька висновків з цього приводу, які є суперечливими. Так, в одній частині судового рішення вказано, що право вимоги за кредитом до позичальника [PERSON] виникло у позивача з 16 листопада 2011 року ( а.с. 84), в іншій частині рішення з 12 червня 2012 року ( а.с. 86). В обох випадках, за міркуванням суду першої інстанції, з цього моменту пройшло більше трьох років до моменту подачі позову до суду. На переконання колегії ці висновки не узгоджуються з фактичними обставинами даної справи та наявними у справі доказами. Дійсно, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами з 10 по 15 число кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року (справа №6-31цс15) та в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-154 цс15). Водночас, у відповідності до ч.2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановленій обовязок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням) то в разі просторочення повернення чергової частини позиковдавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася , та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК. У разі, якщо позичковдавець реалізував це право, кінцевий строк погашення змінюється, а строк позовної давності слід рахувати з моменту настання цієї нової дати. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові ( частина 4 статті 267 ЦК України). Такий підхід узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (справа №6-1349цс15). У даній справі встановлено, що 12 червня 2012 року ПАТ КБ Приватбанк направив обом відповідачам письмове повідомлення з вимогою про повернення позики із зазначенням розміру заборгованості, у якій поставив вимогу до позичальника [PERSON] повернути кредит достроково у повному обсязі, а також проценти, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги (а.с. 77). Факт отримання цього повідмлення відповідачі та їх представник визнали. У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідачів заявив, що точної дати цього отримання він не знає, але це відбулося протягом двох днів після його направлення, тобто 14 червня 2012 року. З врахуванням 30 днів, вказаних у повідомленні, повне погашення кредиту позичальник мав здійснити не пізніше 14 липня 2012 року. З наступного дня відповідно до вимог статті 253 ЦК України слід рахувати початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення вказаної заборгованості. З матеріалів справи слідує, що позовна заява банку до суду надійшла 21 липня 2015 року поштою ( а.с. 2), а направлена вона була відповідно до реєстру та документів про поштове відправлення 14 липня 2015 року ( оригінали яких було подано представником банку у судовому засіданні в апеляційній інстанції), тобто у межах трьохрічного строку позовної давності. За цих обставин колегія вважає, що строк звернення до суду з вимогами до основного позичальника [PERSON] в даному випадку не сплив, а тому позов у цій частині підлягає до задвоолення. Розмір заборгованості судом першої інстанції визначено правильно, відповідачами чи їх представником у суді першої інстанції він не оспорювався, апеляційної скарги на рішення місцевого суду у цій частині відповідачі не подавали. Враховуючи наведене, колегія вважає, що рішення Мукачівського міськрайонного суду від 2 березня 2016 року в частині позовних вимог до [PERSON] слід скасувати, ухваливши нове, яким стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредиту в розмірі 134\~458, 23 доларів США, що за курсом НБУ від 25.05.2015 року складає 2\~801 686, 36 грн. та судові витрати. З матеріалів справи також слідує, що в забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки від 15 березня 2007 року № МКА0GA00000243. За умовами цього договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 8 вересня 2015 року поручитель [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] про визнання договору поруки № МКА0GA00000243 від 15 березня 2007 року припиненим. 17 листопада 2015 року Мукачівським міськрайонним судом було ухвалено рішення, яким позов поручителя [PERSON] задоволено, а договір поруки № МКА0GA00000243 від 15 березня 2007 року визнано припиненим. Це рішення набрало законної сили і ніким не оспорено ( а.с. 68-71). Відмовляючи у задоволені позовних вимог банку щодо стягнення боргу по кредиту із поручителя [PERSON], суд першої інстанції правомірно врахував цю обставину. Рішення суду першої інстанції у цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає. Враховуючи викладене,

Outcome: partial