Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

В листопаді 2015 року в Рівненський міський суд надійшов позов [PERSON], заявою від 25 січня 2016 року збільшено розмір позовних вимог, до Рівненського державного гуманітарного університету /далі по тексту РДГУ/, третя особа Відокремлений структурний підрозділ санаторій-профілакторій Рівненського державного гуманітарного університету /ВСП РДГУ/, про стягнення коштів заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, в якому просить стягнути із відповідача невиплачену при звільненні з роботи заборгованість із заробітної плати в сумі 7\~202,68 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1\~257,48 грн., вихідну допомогу в сумі 3\~821,35 грн., середній заробіток за час затримки повного розрахунку в сумі 3\~821,35 грн., та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць. В позовній заяві зазначено, що позивач, перебувала в трудових стосунках та працювала в відокремленому структурному підрозділі санаторій-профілакторій Рівненського державного гуманітарного університету на 0,5 ставки сестрою медичною з масажу та 0,5 ставки сестри медичної з фізіотерапії із 28 жовтня 2014 року по 09 жовтня 2015 року. 09 Жовтня 2015 року наказом по відокремленому підрозділу санаторій-профілакторій РДГУ № 11 від 09.10.2015 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Однак, при звільненні розрахункові кошти позивачу виплачені лише частково, а саме: з [PERSON] проведено розрахунок в сумі 210,67 гривень за січень 2015 року (частину місяця перебувала у відпустці без збереження заробітної плати), та нараховані відпускні за період з 28.10. 2014 року по 31.12.2014 року в сумі 248,66 грн. На день звільнення роботодавець не нарахував і не виплатив позивачу заробітну плату за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень та 7 робочих днів жовтня 2015 року, а також компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 01.01.2015 року по 09.10.2015 року. Фактично з 01 січня 2015 року по 09.10.2015 року санаторій-профілакторій РДГУ простоював не з вини працівників, що має бути оплачено у відповідності до ч.1 ст.113 КЗпП України. Крім того, в порушення ч.1 ст.44 КЗпП України не виплатив вихідну допомогу у розмірі , передбаченому колективним договором, не менше тримісячного середнього заробітку. З моменту звільнення станом на 26 січня грудня 2016 року роботодавець не провів з позивачем повний розрахунок, що є підставою для стягнення працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відповідно до ст.117 КЗпП України. З моменту звільнення з роботи до 26 січня 2016 року минуло 74 робочих дні. Просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з Рівненського державного гуманітарного університету заборгованість із заробітної плати, невиплачену при звільненні з роботи в сумі 7\~202,68 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1\~257,48 грн., вихідну допомогу в сумі 3\~821,35 грн., середній заробіток за час затримки повного розрахунку в сумі 3\~821,35 грн., та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць. Згідно письмових заперечень відповідача на позовну заяву, позовні вимоги до задоволення не підлягають. Зазначено, що РДГУ ніколи не здійснював і не повинен був здійснювати оплату праці працівників ВСП санаторію-профілакторію з причин, що між були і є відсутніми трудові відносини між РДГУ та працівниками ВСП санаторію-профілакторію РДГУ. Також нормативними документами, що стосувались створення та діяльності ВСП санаторію-профілакторію заздалегідь були визначені джерела оплати праці працівників, серед яких рахунок РДГУ був відсутній. На час роботи [PERSON] у ВСП санаторії-профілакторії діяло «Положення про відокремлений структурний підрозділ санаторій-профілакторій Рівненського державного гуманітарного університету. Виходячи з якого, питання оплати праці працівників не вирішувались і не вирішуються РДГУ, оскільки на роботу позивача брав не ректор університету , а головний лікар санаторію-профілакторію. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку із предявленням позовних вимог не до безпосереднього роботодавця, а до РДГУ як неналежного відповідача. Позивач та представник позивача підтримали повністю уточнені позовні вимоги в суді. Додатково пояснили, що позивачка правомірно звернулась із вимогою до відповідача. Вона має право на оплату і така оплата повинна бути проведена саме відповідачем. Підтримали, як правомірну, вимогу про стягнення коштів за період затримки розрахунку. Додали, що відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, при звільненні, розрахункові позивачу були виплачені лише частково. Оскільки посадовий оклад - 0,5 ставки сестри медичної з масажу та 0,5 ставки сестри медичної з фізіотерапії разом складає 1264 грн. ( розрахунок за січень - серпень 2015 року), а 2/3 посадового окладу становить - 842,67 грн. (1264 грн. х 2:3), лютий - серпень 2015 року (7 місяців ), роботодавець мав виплатити позивачу - 5898,69 грн. (842,67 грн. х 7). В вересні та жовтні 2015 року, у звязку із підвищенням з 1 вересня 2015 року посадових окладів, посадовий оклад - 0,5 ставки сестри медичної з масажу та 0,5 ставки сестри медичної з фізіотерапії разом складає 1467 грн., 2/3 посадового окладу становить 978 грн. ( 1467 грн. х 2:3), отже за вересень 2015 року роботодавець мав виплатити позивачу - 978 грн. В жовтні 21 робочий день, із урахуванням середньоденного заробітку 46,57 грн. ( 978: 21), за 7 робочих днів жовтня 2015 року роботодавець повинен був виплатити [PERSON] - 325,99 грн. (46,57 грн. х 7). Всього заборгованість по заробітній платі з 01.02.2015 року по 9.10.2015 року становить 7202,68 грн. ( 5898,69 грн. + 978 грн. + 325,99 грн. ). Крім того, пояснили, що роботодавцем не виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 01.01.2015 року по 09.10.2015 року за 18 днів відпустки. Момент виплати компенсації за невикористану відпустку припадає на жовтень 2015 року, коли тарифна ставка на момент виплати компенсації за невикористану відпустку становила - 1467 грн. та всього в жовтні 2015 року - 21 робочий день. Середньоденний розмір компенсації за невикористану відпустку (1468 грн. : 21 дн. ) = 69,90 грн. Компенсація повинна бути виплачена за 18 днів відпустки, а саме: 1258,2 грн. ( 69,90 грн. х 18). Оскільки позивача звільнено з роботи згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Згідно з ч. 1 ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Так як два повних останніх місяці роботи були в листопаді та грудні 2014 року. Заробітна плата в листопаді становила - 1264 грн. , в грудні 2014 року 1264 грн. Всього за два місяці заробіток становив - 2528 грн. Середньоденний заробіток становить 2528 грн. : 43 = 58,79 грн. Останні повні місяці перед звільненням липень - вересень 2015 року мають 65 робочих днів, тримісячний середній заробіток становить 3821,35 грн. (58,79 грн. х 65 дн.) Всього роботодавець, при звільнені позивача з роботи не нарахував і не виплатив 12 282,23 грн. (7202,68 грн. заборгованість по заробітній платі + 1258,2 грн. компенсація за невикористану відпустку + 3821,35 грн. вихідна допомога). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, при розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку до уваги прийнято наступне. Оскільки з моменту звільнення, станом на 26 січня грудня 2016 року, роботодавець так і не провів з позивачем повний розрахунок і до 26 січня 2016 року минуло 74 робочих дні. Два повних останніх місяці роботи були в листопаді та грудні 2014 року. Середньоденний заробіток становить 2528 грн. : 43 = 58,79 грн. Середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку, станом на 26 січня 2016 року, становить (58,79 грн. х 74) = 4350,46 грн. Просять врахувати п. 20. Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Не погоджуються із твердженням відповідача, про те, що Рівненській державний гуманітарний університет не може бути відповідачем у справі, а відповідачем має бути відокремлений підрозділ санаторій-профілакторій РДГУ. Так як санаторій профілакторій не має статусу юридичної особи, належним відповідачем за позовом є юридична особа - Рівненський державний гуманітарний університет. У звязку із вищевикладеним є всі юридичні підстави для стягнення саме із РДГУ, як юридичної особи, коштів визначених позовними вимогами. Загальна сума позову станом на 26 січня 2016 року становить - 16 631,97 грн. Вважають позовні вимоги обґрунтованими, просять повністю їх задовольнити. Представники відповідача та третьої сторони на стороні відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Пояснили, що дійсно існує заборгованість по заробітній платі, яка виникла в звязку з відсутністю коштів на рахунку відокремленого підрозділу та припиненням фінансування такого із ФССзТВП. Додали, що заборгованість по заробітній платі ВСП санаторію профілакторію РДГУ за період з 01.01.2015 року по 08.09.2015 року складала 63\~427,94 грн. На даний час заборгованість складає 56\~634,88 грн., відповідно до наданих суду копій платіжних відомостей. З 01.01.2015 року по 08.09.2015 року заробітна плата працівникам санаторію-профілакторію не нараховувалася і не виплачувалася. З березня 2015 року трудовим колективом неоднозначно порушувалося питання про відновлення роботи ВСП санаторію-профілакторію РДГУ шляхом самофінансування, які були залишені без реагування керівництвом відокремленого структурного підрозділу. В травні 2015 року на прохання колективу санаторію ректор РДГУ дав згоду на проведення експерименту переведення експерименту переведення санаторію на самофінансування на протязі двох місяців. Колектив дав згоду на протязі цього часу не вимагати заробітну платню. Працівниками були написані заяви про надання відпусток без збереження заробітної плати, в звязку з канікулами студентів університету, проте позивачка таку заяву не писала. За відпрацьований час мінімальна заробітна плата була виплачена. З 11 вересня 2015 року на посаду головного лікаря призначений [PERSON] відповідно до наказу № 118осн/д від 10 вересня 2015 року. 23 Вересня 2015 року відбулось нарахування всім працівникам заробітної плати із 01 січня 2015 року. Також звільненим працівникам частково виплачені розрахункові, заборгованість по зарплаті за січень 2015 року виплачено за рахунок прибутку отриманого від діяльності санаторію-профілакторію. З вересня по грудень 2015 року зарплата працюючим виплачується регулярно. На протязі 2016 року заборгованість по заробітній платі планується погасити. Просять врахувати роз»яснення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарсько-процесуального кодексу України судами першої інстанції» та відмовити в задоволенні позовних вимог до відповідача, як до юридичної особи, з якою позивач, працюючи медсестрою ВСП РДГУ, не перебувала в трудових відносинах. Оцінюючи пояснення, дослідженні надані в справі докази, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановлено сукупністю досліджених в справі доказів, зокрема трудової книжки позивача ВГ№200210 від 30 червня 2014 року записи №№3,4, що позивач [PERSON] перебувала в трудових стосунках з 28 жовтня 2014 року по 09 жовтня 2015 року працюючи в відокремленому структурному підрозділі санаторій-профілакторій Рівненського державного гуманітарного університету - на 0,5 ставки сестрою медичною з масажу та 0,5 ставки сестри медичної з фізіотерапії. Згідно дослідженого судом наказу по відокремленому підрозділу санаторій-профілакторій РДГУ № 11 від 09.10.2015 року, [PERSON] 09 жовтня 2015 року звільнена з роботи за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Відповідно до положень ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахуванні сум, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Довідкою ВСП «Санаторій-профілакторій» РДГУ про доходи [PERSON] за період із 28.10.2014 по 31.12.2014 року підтверджується заробітна плата позивача за два повні місяці роботи листопад-грудень 2014 року в розмірі 1264 грн. щомісячно. Довідкою третьої особи №26 від 12.10.2015 року підтверджується нарахування і виплату позивачу розрахункових при звільненні у вигляді компенсації за невикористану відпустку за вказаний період 28.10.2014 по 31.12.2014 року в сумі 248,66 грн. Довідкою третьої особи №27 від 12.10.2015 року підтверджується нарахування і виплату позивачу заробітної плати за січень 2015 року в сумі 210,67 грн. Таким чином, при звільненні розрахункові кошти позивачу виплачені лише частково на загальну суму 459,33 грн., а саме: проведено розрахунок в сумі 210,67 гривень за січень 2015 року (частину місяця перебувала у відпустці без збереження заробітної плати), та нараховані відпускні за період з 28.10. 2014 року по 31.12.2014 року в сумі 248,66 грн. Згідно із ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Встановлено, що фактично із 01 січня 2015 року по 09.10.2015 року відокремлений структурний підрозділ санаторій-профілакторій РДГУ простоював і позивач не виконувала трудові обовязки не з вини працівників. На день звільнення роботодавець не виплатив позивачу заробітну плату за час простою не з вини працівника - лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень та 7 робочих днів жовтня 2015 року, а також компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 01.01.2015 року по 09.10.2015 року. Суд погоджується із наданим стороною позивача розрахунком заробітної плати за час простою та приймає до уваги, що посадовий оклад - 0,5 ставки сестри медичної з масажу та 0,5 ставки сестри медичної з фізіотерапії разом складали 1264 грн. ( розрахунок за січень - серпень 2015 року), 2/3 посадового окладу становить - 842,67 грн. (1264 грн. х 2:3), то лютий - серпень 2015 року (7 місяців ), роботодавець мав виплатити позивачу - 5898,69 грн. (842,67 грн. х 7). Оскільки оплата праці медичних сестер регламентується «Умовами праці працівників закладів охорони здоров»я та установ соціального захисту населення», затвердженими наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров»я України №308/519 від 05.10.2005 року /із змінами/ та з 01.09.2015 року змінився розмір посадового окладу працівника 1 тарифного розряду, який становить 1012 грн., посада сестри медичної без кваліфікаційної категорії оплачується по 6 тарифному розряду, який відповідає тарифному коефіцієнту ЄТС -1,45, розмір посадового окладу медичної сестри становить 1012грн.х1,45=1467 грн. Відповідно, у вересні та жовтні 2015 року, у звязку із підвищенням з 1 вересня 2015 року посадових окладів, посадовий оклад - 0,5 ставки сестри медичної з масажу та 0,5 ставки сестри медичної з фізіотерапії разом складає 1467 грн., 2/3 посадового окладу становить 978 грн. ( 1467 грн. х 2:3), отже за вересень 2015 року роботодавець мав виплатити позивачу - 978 грн. В жовтні 21 робочий день, із урахуванням середньоденного заробітку 46,57 грн. ( 978: 21), за 7 робочих днів жовтня 2015 року роботодавець повинен був виплатити [PERSON] - 325,99 грн. (46,57 грн. х 7). Таким чином, всього заборгованість по заробітній платі позивача з 1.02.2015 року по 9.10.2015 року становить 7202,68 грн. (898,69 грн. + 978 грн. + 325,99 грн. ), розрахунок позивача в цій частині не оспорений і не спростований відповідачем чи третьою особою, перевірений в судовому засіданні, приймається до уваги суду. Крім того, суд погоджується, що позивачу не виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 01.01.2015 року по 09.10.2015 року всього 282 календарних дні, із них 10 святкових днів. \~ Період, коли працівник не працював у звязку з простоєм, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку\~ відповідно пункту 2\~статті 9 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, оскільки цей період підпадає під визначення Закону «час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Відповідно до п. 4 ст. 9 Закону України «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону також зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку. Проте, відповідно до абз.6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до п. 2, з відсиланням до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Для розрахунку береться 272 календарних дні. За рік без урахування святкових днів - 354 дні ( 365 дн. в році 11 святкових днів). За один день відпустки необхідно відпрацювати 14,79 дн. (354 дн. на рік : 24 дні відпустки = 14, 75 дн.). 272 Дні ( період який зараховується до стажу, що дає право на щорічну основну відпустку) : 14,75 = 18 днів відпустки. Момент виплати компенсації за невикористану відпустку припадає на жовтень 2015 року. Тарифна ставка на момент виплати компенсації за невикористану відпустку становила - 1467 грн. В жовтні 2015 року - 21 робочий день. Середньоденний розмір компенсації за невикористану відпустку ( 1467 грн. : 21 дн. ) = 69,86 грн. Таким чином, компенсація повинна бути виплачена за 18 днів відпустки в сумі 1257,48 грн. ( 69,86 грн. х 18). Оскільки позивачку звільнено з роботи згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, згідно з ч. 1 ст. 44 КЗпП України, - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно із абз. 6. п 2 Порядку - час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,\~- на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). Суд погоджується із доводами позивача, що період з 01.01.2015 року по 09.10.2015 року виключається із розрахункового періоду. Оскільки два повних останніх місяці роботи були в листопаді та грудні 2014 року. Заробітна плата в листопаді становила - 1264 грн. , в грудні 2014 року 1264 грн. Всього за два місяці заробіток становив - 2528 грн. В листопаді 20 робочих днів, в грудні 2014 року - 23 робочих дні. Всього за два місяці - 43 робочі дні. Середньоденний заробіток становить 2528 грн. : 43 = 58,79 грн. Останні повні місяці перед звільненням липень 2015 року - має 23 робочих дні, серпень 2015 року - 20 робочих днів, вересень 2015 року - 22 робочих дні. Всього 65 робочих днів. Таким чином, вихідна допомога в розмірові тримісячного середнього заробітку, що підлягала до виплати позивачу, становить 3821,35 грн. (58,79 грн. х 65 дн.) Всього роботодавець, при звільнені позивача з роботи, повинен був виплатити кошти в сумі 12281,51 грн. (7202,68 грн. заборгованість по заробітній платі + 1257,48 грн. компенсація за невикористану відпустку + 3821,35 грн. вихідна допомога). Згідно ст.117 КзПП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата. Згідно із абз. 6. п 2 Порядку - час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Оскільки з моменту звільнення, станом на 26 січня грудня 2016 року, роботодавець так і не провів з позивачем повний розрахунок і до 26 січня 2016 року минуло 74 робочих дні. Встановлено, що два повних останніх місяці роботи були в листопаді та грудні 2014 року. Місячний заробіток в листопаді 2014 року становив 1264 грн., грудні 2014 року - 1264 грн. Всього за два місяці заробіток становив - 2528 грн. В листопаді 20 робочих днів, в грудні 2014 року - 23 робочих дні. Всього за два місяці - 43 робочі дні. Середньоденний заробіток становить 2528 грн. : 43 = 58,79 грн. Тоді середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку, станом на 26 січня 2016 року, становить (58,79 грн. х 74) = 4350,46 грн. Згідно п. 20. Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Заперечення відповідача по суті свого змісту є суперечним, з яких не вбачаються доводи і посилання на докази поважних причин невиплати заборгованості коштів позивачу за означений період. На підставі чого, в який спосіб та з якою метою позивачем можуть і повинні бути доведені поважні причини невиплати йому заборгованості розрахункових коштів відповідачем представник відповідача не вказала. Відповідно до положень ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Оцінюючи надані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, відповідно до положень ст.10 ч.3, ст. 60 ч.1 ЦПК України, судом встановлено невиплату з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, частково при відсутності спору про їх розмір, частково при вирішенні спору на користь позивача на підставі висновків суду, що розглядає справу, що вважається достатньою підставою для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку. За наведених обставин, вважається доведеною безпосередня вина власника чи уповноваженого органу відповідача в затримці виплати розрахункових коштів позивачу та підтвердженими передбачені ст. 117 КЗпП України підстави для стягнення працівникові його середнього заробітку за весь час затримки відповідно до розрахунку позивача. Заперечення відповідача по суті неналежної особи відповідача та посилання на роз»яснення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарсько-процесуального кодексу України судами першої інстанції» спростовуються наступним. Пунктом 1.1. Положення про відокремлений структурний підрозділ санаторій - профілакторій Рівненського державного гуманітарного університету визначено, що санаторій - профілакторій, згідно наказу РДГУ № 73 від 31 березня 2006 року, введений до складу РДГУ, як відокремлений структурний підрозділ без права юридичної особи. Відповідно до п.2.1. Положення про відокремлений структурний підрозділ санаторій - профілакторій Рівненського державного гуманітарного університету, санаторій-профілакторій здійснює свою діяльність від імені РДГУ. ( П.1.5 Положення про відокремлений структурний підрозділ санаторій - профілакторій Рівненського державного гуманітарного університету, санаторій-профілакторій, яке діє з вересня 2015 року). П. 5 ч. 7 Ст. 33 Закону України «Про вищу освіту» дозволяє вищим навчальним закладам створювати підрозділи, діяльність яких не заборонена законом. Згідно ч.ч.1,2 ст. 30 ЦПК України визначено виключний перелік осіб, хто може бути позивачем і відповідачем, а саме позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Стаття 96\~ ЦК України визначає відповідальність юридичних осіб. Ч.ч.1 та 2 ст. 95 ЦК України визначають, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. В п. 27 Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз»яснюється, що, судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість доведеність та підставність позовних вимог [PERSON] саме до відповідача юридичної особи Рівненського державного гуманітарного університету Міністерства освіти і науки України, код ЄДРПОУ 25736989, оскільки ВСП РДГУ санаторій-профілакторій, будучи наділеним повноваженнями прийому-звільнення працівників із роботи, не має статусу юридичної особи. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення в повному обсязі. Судові витрати в справі за позовом звільненого від таких витрат позивача, у відповідності ст.88 ЦПК України, компенсуються за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved