Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про визначення часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, який в березні 2019 року уточнили і позивачка [PERSON] просила визнати за нею, [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею земельної ділянки 0,2500 га, кадастровий номер [NUMBER] . Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2019 року позовні вимоги [PERSON] про визначення часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частину земельної ділянки залишено без розгляду. Адвокат позивачки за договором про надання правової допомоги [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.195). Представник відповідача Партизанської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без участі представника сільради (а.с.159). Представник третьої особи Дніпровської районної державної нотаріальної контори надав суду лист про розгляд справи без присутності представника нотаріальної контори (а.с.188). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.193). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з матеріалми спадкової справи №37/2017 (а.с.63-158), суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст. 1258 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Виконавчим комітетом Партизанської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №24 (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану на території Партизанської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, за адресою: [ADDRESS] ), передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № [NUMBER] , на підставі рішення виконкому Партизанської сільської Ради народних депутатів від 20 листопада 1996 року за №44 (а.с.18). [PERSON] є рідною донькою спадкодавця. Після смерті [PERSON] позивачкою було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 16 січня 2018 року та зареєстровано в Відділі Дніпровського району Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та надано вищезазначеній земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER] , що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1205742922018 від 26.01.2018 року (а.с.25-30). За часи свого життя, 14 квітня 2008 року [PERSON] склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження, за яким будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та приватизовану земельну ділянку площею 0,250 га, що передана для будівництва та обслуговування житлового будинку рішенням виконкому Партизанської сільської ради №44 від 20.11.1996 року заповідав [PERSON] (позивачці по справі) та [PERSON] (третя особа по справі) в рівних долях (а.с.23). Заповіт зареєстрований в реєстрі за №39 від 14 квітня 2008 року секретарем виконкому Партизанської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.24). Позивачка [PERSON] та її матір [PERSON] у встановленому законом порядку звернулися до державного нотаріуса Дніпровського районного державного нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. з заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право власності на спадщину. 21 березня 2018 року [PERSON] , було видано Свідоцтво про право власності, що зареєстровано в реєстрі за №1-944 (спадкова справа №37/2017), на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 0,2500 га (а.с.19). Того ж дня, 21 березня 2018 року [PERSON] , було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що зареєстровано в реєстрі за №1-947 (спадкова справа №37/2017), на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 0,2500 га, у тому числі з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовилася інша спадкоємиця за заповітом - [PERSON] (а.с.21). Як вбачається з вищевказаного Свідоцтва, спадкоємиця за заповітом [PERSON] відмовилася від спадщини: житлового будинку і земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.65). У зв`язку з неможливістю встановити частку спадкодавця на спадкове майно, спадкоємиці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] та рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 березня 2018 року (а.с.31). Тому [PERSON] звернулася до суду з позовом за захистом своїх спадкових прав. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі з зазначенням місця та часу складання заповіту. Заповіт має бути підписаний заповідачем. Крім того, відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1, 5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 вказаної постанови у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації (ч. 3 ст. 116 ЗК України). Визнається правильною практика судів, які задовольняють вимоги спадкоємців, що звернулися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця. Відповідно до Законів України «Про державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Натомість, згідно із ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, яка передана фізичним та юридичним особам шляхом безоплатної передачі із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, є свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом, свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів зокрема є визнання права. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення; до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Пункт 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, передбачає, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Абзаци 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, передбачають, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивачка вступила в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст. 1296 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved