Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на початку 1996 року позивач познайомилась з [PERSON], з яким у позивача склались гарні стосунки і вони вирішили проживати разом. Позивачці відомо, що [PERSON] з 21 січня 1994 року по день смерті - [INFO], не знаходився у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, з 1996 року позивач перебувала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах (проживала з ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу). Місцями проживання були наступні адреси: [ADDRESS]; [ADDRESS]; квартира [ADDRESS], співвласником якої був [PERSON] Вищезазначені обставини підтверджуються складеними відповідними актами. Під час спільного проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, позивач та [PERSON] вели спільне господарювання, в тому числі і оформлення та укладання відповідних договорів землі, з якої отримували прибуток, мали спільний бюджет, користувалися належним майном, купували побутові речі, спільно несли витрати, що були пов'язані з утриманням місць проживання, мали спільних друзів. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Нотаріус прийняла від позивача заяву, оскільки у відповідності зі ст.1264 ЦК України позивач може бути віднесена до четвертої черги спадкоємців за законом. Позивачу відомо, що через відсутність у неї документів, які б підтверджували факт родинних стосунків, позивач не може прийняти спадщину, у зв'язку із чим остання просить суд встановити факт проживання позивача з [PERSON], померлого [INFO], однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року по [INFO]. Провадження у вищезазначеній цивільній справі відкрито ухвалою від 13 липня 2017 року. Ухвалою суду від 04 серпня 2017 року витребувано від Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивач зі своїм представником позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що належних та допустимих доказів проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивача з [PERSON] з 1996 року по [INFO] суду надано не було. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надала суду пояснення, в яких зазначила, що знала [PERSON] з 1996 року, який був сусідом свідка. [PERSON] проживав разом із [PERSON] На вихідні останні їздили в село до родичів [PERSON] та приглядали за ними. [PERSON] оформляла паї, які належали [PERSON] З 1996 року по 2007 рік [PERSON] та [PERSON] проживали разом у [ADDRESS]. З 2007 року [PERSON] переїхав проживати у с.Михайлівка. [PERSON] їздила до нього по вихідних, про що знає зі слів позивача. [PERSON] та [PERSON] не одружувались, оскільки їм і так було гарно. З сином [PERSON] познайомилась лише на похоронах. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надала суду пояснення, в яких зазначила, що з [PERSON] та [PERSON] свідок товаришувала приблизно з 2000 року. [PERSON] та [PERSON] проживали по [ADDRESS] до смерті матері [PERSON] Після смерті матері, [PERSON] поїхав проживати в село. Чи були між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, свідку невідомо, однак свідку відомо, що останні проживали разом років двадцять. Зі слів [PERSON] свідок знає про здійснення спільних покупок [PERSON] та [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надала суду пояснення, в яких зазначила, що [PERSON] та [PERSON] з 1996 року по 2016 рік проживали разом як дружина та чоловік. [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, разом купували холодильник, телевізор. Спочатку проживали по [ADDRESS]. Свідок приходив в гості до [PERSON] та [PERSON] та разом з останніми їздили у село. Приблизно через 10 років [PERSON] переїхав проживати у село, а [PERSON] приїжджала до нього на вихідні. Про сина [PERSON] свідок чула, однак його не бачила. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надала суду пояснення, в яких зазначила, що [PERSON] та [PERSON] приблизно 20 років проживали як чоловік та дружина. Останні проживали як по [ADDRESS], так і селі. Під час проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] купували речі, в тому числі холодильник. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надала суду пояснення, в яких зазначила, що [PERSON] з 2007 року до смерті своєї смерті проживав в селі Івано-Михайлівка. Свідок бачилась з [PERSON] майже кожен день. Проживав [PERSON] один. [PERSON] свідок не знає, однак їй відомо, що похоронами [PERSON] керувала саме вона. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надав суду пояснення, в яких зазначив, що з 2007 року був сусідом [PERSON], який проживав в с.Івано-Михайлівка до своєї смерті, а саме до [INFO]. Свідку відомо, що [PERSON] заповів своєму сину [PERSON] своє майно. [PERSON] проживала з [PERSON] до того, як останній переїхав у село. Останні п'ять років свідок не бачив [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач забрала з його будинку речі. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надав суду пояснення, в яких зазначив, що останні два роки свідок проживає у с.Івано-Михайлівка. Свідку відомо, що після смерті матері [PERSON], останній проживає в с.Івано-Михайлівка. [PERSON], проживав один. [PERSON] знає як коханку [PERSON], яка приїжджала до останнього. [PERSON] отримувала паї та за них поховала [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надала суду пояснення, в яких зазначила, що [PERSON] з 2007 року постійно мешкав в с.Івано-Михайлівка. Проживав [PERSON] в селі один. [PERSON] іноді приїжджала до [PERSON], приблизно один раз на місяць. На думку свідка, [PERSON] була коханкою [PERSON] Спільних речей [PERSON] та [PERSON] не придбавали. Після смерті [PERSON], [PERSON] зняла з його банківської картки гроші та оплатила його поховання. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надала суду пояснення, в яких зазначила, що є колишньою дружиною [PERSON] Після розірвання шлюбу продовжували підтримувати відносини. До 2007 року [PERSON] проживав у м.Дніпрі. З 2007 року [PERSON] переїхав жити в с.Івано-Михайлівка. В селі [PERSON] проживав один. Свідок чула, що до [PERSON] іноді приїжджала якась жінка. Гроші на лікування [PERSON] діти надавали [PERSON] Займалась похованням [PERSON] також [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 26 грудня 2016 року, після смерті якого відкрилась спадщина. 16 січня 2017 року [PERSON] звернулась до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Відповідно до ч.1,2,4 ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Тобто вказана норма визначає перелік підстав створення сім'ї. Перелік цей не є вичерпним. Підставами створення сім'ї є шлюб (ст. 21 СК), кровне споріднення, усиновлення (ст. 207 СК). Також сім'я може створюватися на інших підставах, що не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з матеріалів справи та не осопрювалось сторонами у судовому засіданні, [PERSON], на день смерті [PERSON], у зареєстрованому шлюбі з останнім не перебувала, у квартирі [ADDRESS], в якій був зареєстрований померлий, зареєстрована не була. В якості доказів своїх позовних вимог [PERSON] посилається на акти від 30 та 31 березня 2017 року, довіреність, видану [PERSON] на ім'я [PERSON] для отримування коштів за оренду земельної ділянки та покази свідків. Так, відповідно до акту, складеного у м.Дніпрі 30 березня 2017 року та затвердженого головою квартального комітету №6, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт проживання [PERSON] з [PERSON] по [ADDRESS] однією сім'єю, спільне проживання без реєстрації у період з 15 травня 1996 року по [INFO]. Відповідно до акту, складеного також у місті Дніпрі 31 березня 2017 року та затвердженого секретарем виконкому Новостепанівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт проживання [PERSON] з [PERSON] в будинку [ADDRESS] у період з 15 травня 1996 року по [INFO]. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Разом із цим, на думку суду, вищезазначені акти не відповідають вимогам ст.79 ЦПК України, оскільки суперечать один одному в частині місця проживання [PERSON] та [PERSON], а саме одночасного проживання [PERSON] та [PERSON] в різних містах. Крім того, як зазначила в судовому засіданні сама [PERSON], по [ADDRESS] остання проживала з [PERSON] до 2007 року, в той час як в акті від 30 березня 2017 року період проживання [PERSON] з [PERSON] за вищезазначеною адресою зазначений з 15 травня 1996 року по [INFO]. Відомості, які зазначаються в акті від 31 березня 2017 року також відрізняються від показань самої [PERSON], яка зазначила, що до 2007 року вона разом з [PERSON] проживала по [ADDRESS], а з 2007 року приїжджала на вихідні в с.Івано-Михайлівка, але проживала в м.Дніпрі. При цьому, в заяві про прийняття спадщини від 16 січня 2017 року, [PERSON] зазначила, що на момент своєї смерті [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS]. Суд також не приймає як належний доказ проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] довіреність [PERSON] від 22 грудня 2016 року, посвідчену секретарем виконавчого комітету Новостепанівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, якою останній уповноважив [PERSON] отримувати належні йому кошти за оренду земельної ділянки, оскільки сама довіреність не підтверджує факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах, спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов'язків з померлим. Крім того, позивач у судовому засіданні підтвердила, що вищезазначена довіреність була складена під час перебування [PERSON] в КЗ «Новомосковська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної ради», в той час містом посвідчення довіреності зазначено с.Новостепанівка Новомосковського району Дніпропетровської області. На думку суду, наданих позивачем доказів недостатньо для задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки з показань допитаних у судовому засіданні свідків, однозначно не можливо встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення. Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). В пункті 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»), проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Аналізуючи зазначені норми права, тлумачення поняття «член сім'ї», застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі показань свідків,

Outcome: dismissed