Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

В липні 2021 року заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживав разом з батьком [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] за адресою [ADDRESS] . Встановлення вказаного факту заявнику необхідно для оформлення спадщини. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник заявника просила справу розглядати за її відсутності, заяву підтримує, представник Чернігівської міської ради також надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] з 2001 року зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . [INFO] помер батько заявника [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина. Заявник звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округа Сенюк А.В. з метою оформлення спадщини після смерті батька, однак йому було відмовлено у відкритті спадкової справи, оскільки він пропустив строк звернення. Спадкова справа не заводилась. Як вбачається з матеріалів справи за життя [PERSON] проживав за адресою [ADDRESS] , що підтверджується актом про спільне проживання від 18.06.2021 року та листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області. Згідно ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Метою заявника при зверненні до суду є встановлення факту його постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року - доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. З ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.» Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03 листопада 2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11 листопада 2015 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21 жовтня 2015 року. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України наданими заявником доказами він довів факт, який має для нього юридичне значення, а тому вимоги підлягають задоволенню, оскільки суперечностей судом не встановлено.

Outcome: approved