Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

В липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.02.2014 року між позивачем та ПАТ «Міський Комерційний Банк» було укладено договір строкового банківського вкладу на загальну суму 3600000 доларів США та договір від 06.03.2014 року на загальну суму 34 640 000,00 грн. за пропозицією заступника голови правління банку [PERSON] , з якою позивач був добре знайомий та мав приязні стосунки. У липні 2014 року під час зустрічі з [PERSON] , остання повідомила позивача про неналежний фінансовий стан ПАТ «Міський Комерційний Банк» і про те, що вона вже перевела депозитні рахунки позивача в інший банк - ПАТ «Банк Професійного Фінансування». Оскільки Позивач не уповноважував відповідача на такі дії і необхідні документи не підписував, [PERSON] через тиждень після розмови з позивачем привезла Позивачеві на підпис наступні документи: Договір-анкету комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 05.08.2014 року на відкриття вкладного (депозитного) рахунку на суму 3600000 доларів США; та Договір від 28.07.2014 року на відкриття вкладного (депозитного) рахунку на сумі 34 640 000,00грн. При цьому, [PERSON] привезла вказані договори уже підписаними з боку банку керуючим відділення №4 у м. Києві та з відбитком печаток банку. В подальшому, позивачеві стало відомо про те, що ПАТ «Профін Банк» буде віднесено до категорії неплатоспроможних та розпочато процедуру його ліквідації. Зважаючи на вказане, [PERSON] звернувся до банку із заявою про стан своїх рахунків, на яку отримав Довідку банку про те, що станом на 20.01.2015 року на ім`я [PERSON] в банку відкрито лише один депозитний рахунок на суму 2 300 000 доларів США. Як в подальшому з`ясував позивач, [PERSON] , використовуючи своє посадове становище, організувала за допомогою інших працівників банку фіктивне списання грошових коштів із депозитних рахунків [PERSON] в ПАТ «Міський Комерційний Банк». Грошові кошти, списані із депозитних рахунків [PERSON] , [PERSON] , розмістила на депозитних рахунках в ПАТ «Профін Банк», відкритих на її ім`я та ім`я її чоловіка - [PERSON] . Отже, [PERSON] розмістила на своїх депозитних рахунках грошові кошти, які належали [PERSON] в сумі: 1 300 000 доларів США та 34 640 000грн. Зважаючи на такі обставини, між позивачем та відповідачем було підписано ряд документів, зокрема, розписку від 09.02.2015 року, відповідно до якої [PERSON] надав [PERSON] позику - грошові кошти в наступному розмірі: 1 300 000,00 (один мільйон триста тисяч) доларів США та 34 640 000,00 (тридцять чотири мільйони шістсот сорок тисяч) гривень. Розпискою передбачений наступний порядок повернення грошових коштів [PERSON] : - не пізніше 20 лютого 2015 року передати [PERSON] готівкові кошти у розмірі 300 000 (триста тисяч) доларів США; - не пізніше 20 лютого 2015 р. передати у власність довіреної особи [PERSON] будинок (загальна площа 646,8 кв.м.) та земельну ділянку (0,2230 га, кадастровий номер 3221483301:009:0048) за адресою: [ADDRESS] , та забезпечити їх продаж і повернення готівкових коштів [PERSON] в домовлений строк; - не пізніше 20 лютого 2015 року передати у власність довіреної особи [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; та повністю погасити борг у розмірі 1 300 000 (один мільйон триста тисяч) доларів США. не пізніше 20 лютого 2015 року в забезпечення повернення боргу передати в заставу довіреній особі [PERSON] - квартиру [ADDRESS] ; - земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] ; - нежилі приміщення за адресою: [ADDRESS] (площа 567 кв.м.); - будь-яке інше майно, що належить [PERSON] та афілійованим особам на праві власності; та повністю погасити борг у розмірі 34 640 000 (тридцять чотири мільйони шістсот сорок тисяч) грн. Отже, розпискою був визначений строк погашення боргу - 20 лютого 2015 року. 20 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено меморандум про взаєморозуміння (далі - Меморандум), у відповідності до якого [PERSON] допускає повний розрахунок по зобов`язаннях в розмірі 1300 000 доларів США до 01 травня 2015 року (копія меморандуму додається). Однак, [PERSON] не виконала свої зобов`язання, у строк до 20 лютого 2015 року у власність довіреної особи [PERSON] не було передане перелічене в розписці нерухоме майно. Лише у травні 2015 року [PERSON] повернула [PERSON] частину грошових коштів у розмірі 663000 доларів США. Решта коштів до цього часу лишається неповернутою. Не зважаючи на наявність боргу [PERSON] перед [PERSON] , остання, з метою уникнення погашення боргу та виконання своїх зобов`язань, уклала договори дарування нерухомого майна, яке їй належало на праві власності, на користь свого сина - [PERSON] (Відповідач-2), зокрема: 20.08.2015 року - договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210945300:01:088:0041 загальною площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] ; 24.08.2015 року - договір дарування квартири загальною площею 63,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 24.08.2015 року - договір дарування машиномісця [ADDRESS] ; 24.08.2015 року - договір дарування квартири загальною площею 88,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 26.08.2015 року - договір дарування житлового будинку загальною площею 238,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 26.08.2015 року - договір дарування квартири загальною площею 140,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 26.08.2015 року - договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210800000:01:088:0089 загальною площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначав, що на момент існування боргу [PERSON] перед [PERSON] , відповідач уклала безоплатні договори відчуження нерухомого майна на користь свого сина. Також позивач зазначав, що Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014000000000409 від 17.09.2014 року про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами ПАТ «Міський комерційний банк» за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 (шахрайство), ч.5 ст. 191 (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем), ч. 2 ст. 205 (фіктивне підприємництво), ч.2 ст. 364-1 (зловживання повноваженнями службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми). Під час досудового розслідування встановлено, що [PERSON] , перебуваючи на посаді заступника Голови правління ПАТ «Міський комерційний банк» шляхом зловживання довірою [PERSON] заволоділа коштами, які були розміщені на депозитних рахунках останнього у сумі 1,3 млн. доларів США та 34,64 млн.грн. Отже, станом на дату укладання договорів дарування нерухомого майна [PERSON] на користь свого сина [PERSON] , у дарувальника була заборгованість перед [PERSON] в сумі 34 640 000,00 гривень та 637000,00 доларів США. Крім того, на дату укладання договорів дарування нерухомого майна [PERSON] на користь свого сина [PERSON] уже здійснювалося досудове розслідування №12014000000000409 від 17.09.2014 року про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами ПАТ «Міський комерційний банк», у якому відповідач займала керівні посади. Зважаючи на вказане, вбачаються умисні дії [PERSON] по відчуженню нерухомого майна з метою ухилення від стягнення заборгованості перед позивачем за рахунок такого майна, а також з метою ухилення від можливої конфіскації майна в рамках кримінальної справи. Позивач зазначав, що після укладання договорів дарування, [PERSON] , продовжує проживати та користуватися таким майном, сторонами не вжиті дії, які б свідчили про реальне виконання договорів дарування і перехід права власності до обдарованого. Зокрема, з листа КП «Бучанське управління житлово-комунальної господарства Бучанської міської ради від 13.04.2018 року №365 вбачається, що договір про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів у 2018 році за адресою [ADDRESS] було укладено з [PERSON] , яка і здійснює оплату за такі послуги. Із листа ТОВ «Перший український експертний центр» від 13.04.2018 року № 1116 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] - власник квартири,; [PERSON] , [PERSON] , однак, договір №10-49 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] , укладений 23.07.2013 року з [PERSON] . Вищевказане свідчить про те, що обдарований - [PERSON] не вжив заходів, які б свідчили про реальне прийняття ним у власність квартири, що підтверджує фіктивність договору дарування такої квартири. Отже, спірні договори дарування нерухомого майна укладено за таких обставин: укладені між сторонами, які є близькими родичами, договори носять безоплатний характер; договори укладені умисно з розумінням сторонами наслідків укладання таких договорів; свідомий намір невиконання зобов`язань сторін договорів дарування; договори спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів або конфіскації в рамках кримінальної справи: фактично дарувальник продовжує володіти та користуватися цим майном, а обдарованим не вжито дій, які б свідчили про прийняття ним у власність подарованого майна. Зважаючи на вказане позивач вважав, що договори дарування нерухомого майна містять всі ознаки фіктивності та просив суд визнати недійсними з підстав їх фіктивності наступні договори: а) договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210945300:01:088:0041 загальною площею ОД га за адресою: [ADDRESS] , від 20.08.2015р. укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за номером 700; договір дарування квартири загальною площею 63,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] від 24.08.2015р. укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за номером 729; договір дарування машиномісця [ADDRESS] від 24.08.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за номером 726; договір дарування квартири загальною площею 88,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] від 24.08.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за номером 723; договір дарування житлового будинку загальною площею 238,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] від 26.08.2015р. укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за номером 732; договір дарування квартири загальною площею 140,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] від 26.08.2015р. укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за номером 741; договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210800000:01:088:0089 загальною площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] від 26.08.2015р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за номером 7; застосувати наслідки визнання договорів дарування недійсними. Ухвалою суду від 23.07.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 12.11.2018 року. Розгляд справи з різних причин відкладався, зокрема у зв`язку із оскарженням відповідачем-1 ухвали суду про відкриття провадження у справі. Розгляд справи ухвалами суду зупинявся до перегляду ухвал у справі в порядку апеляційного провадження на підставі п.п. 15.10 п. 15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України. Ухвалою суду від 0612.2019 року було залучено до участі у справі [PERSON] та [PERSON] в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів. Ухвалою суду від 10.02.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 23.04.2020 року. Ухвалою суду від 12.01.2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про продовження процесуальних строків для подання відзиву. Відзив, поданий у межах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна було залишено без розгляду. 21.04.2021 року від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив. При цьому зазначав, що на виконання спірних договорів дарування було передано майно у власність відповідача-2 та позивачем не було доведено наявність умислу усіх сторін правочину щодо укладення фіктивного договору дарування. При цьому зазначав, що позивач вже звертався із аналогічними вимогами та у задоволенні його позову у справі № 761/21463/16-ц було відмовлено. Також звертав увагу, що на час укладення спірних договорів не було жодного судового рішення про стягнення боргу з відповідача-1, а покази відповідача-1, надані нею в кримінальному провадженні жодним чином не підтверджують доводів позивача. Ухвалою суду від 24.05.2021 року було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі. Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна було закрито в частині вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійним договору дарування машиномісця [ADDRESS] ; про визнання недійсним договору дарування квартири загальною площею 88,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , які укладені між [PERSON] та [PERSON] та застосування наслідків даних договорів дарування недійсними. В судовому засіданні 24.05.2021 року представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача-1 позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Відповідач-2 та його представники, а також треті особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце розгляду справи по суті були повідомлені у встановлений законом спосіб відповідно до ст. 128 ЦПК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що між відповідачами було укладено наступні договори дарування: 20.08.2015 року - договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210945300:01:088:0041 загальною площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] ; 24.08.2015 року - договір дарування квартири загальною площею 63,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 24.08.2015 року - договір дарування машиномісця [ADDRESS] ; 24.08.2015 року - договір дарування квартири загальною площею 88,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 26.08.2015 року - договір дарування житлового будинку загальною площею 238,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 26.08.2015 року - договір дарування квартири загальною площею 140,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 26.08.2015 року - договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3210800000:01:088:0089 загальною площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] . Згідно з умовами укладених договорів сторони в присутності нотаріуса підтвердили, що підписуючи вказані договори вони заявляють про дійсність намірів здійснити вказані договори та наявності реальній домовленості між ними (п.п. 6.6., 6.7, 6.7., 6.8., 4.11, 4.12, 4.9, 4.10 укладених договорів). Відповідно до розписки від 09 лютого 2015 року, [PERSON] підтвердила отримання наступних коштів в [PERSON] та свій борг перед [PERSON] в наступному розмірі: 1300000 (мільйон триста тисяч) доларів США, та 34640000 (тридцять чотири мільйони шістсот сорок тисяч) гривень та зобов`язалась повернути їх [PERSON] в наступному порядку: не пізніше 20 лютого 2015 р. передати [PERSON] готівкові кошти у розмірі 300000 (триста тисяч) доларів США; не пізніше 20 лютого 2015 р. зобов`язалась передати у власність довіреної особи [PERSON] будинок (заг. пл. 646,8 кв.м.) та земельну ділянку (0,2230 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:0048) за адресою [ADDRESS] , та забезпечити їх продаж і повернення готівкових коштів [PERSON] в домовлений строк; не пізніше 20 лютого 2015 р. зобов`язалась передати у власність довіреної особи [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; та повністю погасити боргу розмірі 1300000 (мільйон триста тисяч) доларів США; не пізніше 20 лютого 2015 р. в забезпечення повернення 34000000 грн. зобов`язалась передати в заставу довіреній особі [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] ; нежилі приміщення за адресою: [ADDRESS] (площа 567 кв.м.), будь-яке інше нерухоме майно, що належить їй та афілійованим особам на праві власності, та повністю погасити борг у розмірі 34640000 грн. Розпискою був визначений строк погашення боргу - 20 лютого 2015 року. Із матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами, що відповідач здійснила часткове погашення боргу в сумі 663000 доларів США у травні 2015 року. Вказане свідчить про визнання боргу [PERSON] та її дійсні наміри погасити заборгованість. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо фіктивності договорів дарування, з огляду на наступне. Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Із матеріалів справи вбачається, що на виконання спірних договорів дарування було передано майно, що підтверджено самими договорами дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, договори між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Разом із тим, в судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірні договори було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. Так, позивач зазначав про те, що згідно з листом КП «Бучанське управління житлово-комунальної господарства» Бучанської міської ради від 13.04.2018 року №365 про те, що договір про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів у 2018 році за адресою [ADDRESS] було укладено з [PERSON] , яка і здійснює оплату за такі послуги. Разом із тим, позивач не надав суду ні копії укладеного договору, а ні доказів фактичної оплати за вказаним договором. Поряд із цим, 27.12.2017 року [PERSON] зверталась до КП «Бучанське управління житлово-комунальної господарства» із заявою про розірвання договору вивезення сміття у зв`язку із тим, що вона не є власником будинку. Також позивач посилався на лист ТОВ «Перший український експертний центр» від 13.04.2018 року № 1116 згідно з яким за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] - власник квартири,; [PERSON] , [PERSON] , однак, договір № 10-49 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] , укладений 23.07.2013 року з [PERSON] . З наведено листа вбачається, що відповідач-2 [PERSON] дійсно проживає в наведеній квартирі, а договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій був укладений ще до передання в дар вказаної квартири. Отже, позивачем не було надано доказів того, що договори дарування будинку за адресою: [ADDRESS] та квартири за адресою: [ADDRESS] були укладені без наміру створення правових наслідків. Щодо інших договорів дарування позивачем взагалі не надано жодних доказів з приводу їх фіктивності. Посилання позивача з приводу визнання відповідачем-1 боргу в кримінальному провадженні не свідчить про фіктивність договорів дарування. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення саме щодо неповернення боргу позивачеві. Згідно із Правовим висновком Верховного Суду України у справі у справі № 6-1873цс16: «Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном». Аналогічні висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 372/3541/16-ц та від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Разом із тим, судом встановлено, що станом на дату укладення спірних договорів дарування, не було жодного судового рішення про стягнення боргу з відповідача-1. Саме по собі настання на дату укладення спірних договорів дарування обов`язку відповідача-1 щодо повернення позики ще не свідчить про реальну загрозу щодо звернення стягнення на квартиру за майбутнім рішенням суду, оскільки такого рішення на дату укладення договору не було. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині визнання недійсними договорів дарування, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed