Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

В лютому 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого володіння. У своєму позові посилалась на те, що з відповідачем [PERSON] вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.10.1999 року по 13.12.2011 року. Під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано торговельне місце площею 26,8 кв.м., яке знаходиться на вул. Калинівській, 13-б в м.Чернівці. Проте 27 січня 2014 року їй стало відомо, що [PERSON] 20 грудня 2013 року продав належне їм на праві спільної сумісної власності торговельне місце площею 26,8 кв.м., торговий сектор [NUMBER], ряд [NUMBER], павільйон [NUMBER] в навчально-виставковому торговельному комплексі «Добробут», яке знаходиться на вул.Калинівській, 13-б в м.Чернівці, [PERSON] Однак ні усної, ні письмової згоди на відчуження торговельного місця вона не надавала. В першій половині лютого 2014 року до неї звернувся відповідач [PERSON]. який повідомив, що саме він являється власником спірного торговельного місця та попросив звільнити його від особистих речей. Як їй стало відомо, 26.12.2013 року [PERSON] подарував вказане торговельне місце [NUMBER] [PERSON] Вважає, що договір купівлі-продажу від 20.12.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсним як такий, що вчинений з істотним порушенням вимог ч.4 ст.369 ЦК України. Зокрема, вказаний правочин було вчинено без її згоди, незважаючи на те, торговельне місце перебувало у їх з відповідачем спільній сумісній власності, так як частки на спірне майно на момент його продажу визначені не були і не був визначений порядок користування цим майном. Зазначає, що наслідком угоди, укладеної особою, яка не мала на це права, є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування майна із чужого володіння. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу торговельного місця площею 26,8 кв.м., торговий сектор [NUMBER], ряд [NUMBER], павільйон [NUMBER] в навчально-виставковому торговельному комплексі «Добробут», яке знаходиться на вул.Калинівській, 13-б в м.Чернівці. укладений між [PERSON] та [PERSON] та витребувати у [PERSON] вказане майно. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. Просили задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] позов не визнала, надавши в судовому засіданні письмові пояснення. Додатково повідомила, що її довіритель вважає, що позивачка не має жодного відношення до спірного майна, оскільки за весь час їх спільного сімейного життя підприємницькою діяльністю займався лише він та тільки він користувався спірним майном. Натомість, [PERSON] лише нещодавно зареєструвала свою підприємницьку діяльність. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат [PERSON] також не визнала позов, про що надала свої письмові пояснення. Просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, оскільки вважає, що її довірителі є добросовісними набувачами. Розгляд справи відбувався у відсутність відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представника третьої особи МПП «Кордо», які в судове засідання не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином повідомлялися судом про місце та час слухання справи. Причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає, що їх необхідно задовольнити, виходячи з наступних підстав: Так, згідно вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Статтею 68 цього ж Кодексу передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з жовтня 1999 року (а.с.7). Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01.12.2011 року шлюб сторін було розірвано (а.с.8). Під час перебування у шлюбі сторони набули спільне майно, в тому числі й торговельне місце площею 26,8 м.кв. Слід зазначити, що в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] не заперечувала факт придбання спірного майна в період шлюбу. Крім того, вказана обставина встановлена й рішеннями Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04.12.2013 року (а.с.51-64) та рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 12.02.2014 року, а тому на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Однак, незважаючи на те, що за рішенням суду торговельне місце площею 26,8 кв.м., у торговому сектор [NUMBER], ряд [NUMBER], павільйон [NUMBER] в навчально-виставковому торговельному комплексі «Добробут» по вул.Калинівській, 13-б в м.Чернівці, визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], відповідач [PERSON] 20 грудня 2013 року відчужив спірне майно [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с.46). Слід зазначити, що вказаний правочин вчинявся без відома позивачки [PERSON] та без її згоди на відчуження цього майна. Відповідно до вимог ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Пленум ВСУ у своїй постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Отже, враховуючи те, що договір купівлі-продажу торговельного місця від 20.12.2013 року вчинено відповідачем [PERSON] без згоди позивачки [PERSON], як іншого співвласника вказаного майна, його слід визнати недійсним. Крім того, судом встановлено, що 26.12.2013 року [PERSON] подарував торговельне місце на МТК «Калинівський ринок» в павільйоні [NUMBER] [PERSON] на підставі договору дарування (а.с.11). Статтею 216 ЦК України визначено загальні правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент вирішення відшкодування, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. З цього приводу Пленум ВСУ у своїй постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Таким чином, виходячи зі змісту наведених вище норм закону та судової практики, суд вважає, що у відповідача [PERSON] слід витребувати майно - торговельне місце [NUMBER] площею 26,8 кв.м., у торговому секторі [NUMBER], ряд [NUMBER], павільйон [NUMBER] в навчально-виставковому торговельному комплексі «Добробут» по вул.Калинівській, 13-б в м.Чернівці, набуте ним на підставі договору дарування від 26.12.2013 року. Враховуючи доведеність позовних вимог [PERSON], суд вважає, що з відповідачів на її користь підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved