Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

В липні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, згідно якого просив стягнути з відповідача на його користь аліменти у розмірі 1000,00 грн. починаючи з дати подання позову і довічно. В обґрунтування позову вказав, що він є пенсіонером по інвалідності, перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ у Хмельницькій області та отримує пенсію, розмір якої складає 1 928,52 грн., інших джерел доходу немає. Також зазначив, що має значні проблеми зі здоров`ям, а саме являється інвалідом першої групи та потребує стороннього догляду, внаслідок чого вимушений постійно проходити курс лікування та кожного дня вживати ліки. Зважаючи на вказане, позивачу не вистачає коштів на нормальний рівень життя, у зв`язку з чим він був вимушений звернутись до суду. Позивач та його представник в судове засідання не з`яивилися, проте від представника позивача надійшло письмове клопотання в якому просить розгляд справи проводити у їх відсутності підтримуючи позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач на повторні виклики в судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлений належним чином та викликалався в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки вона суд не повідомила. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позов обґрунтованими та таким, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] являється дочкою [PERSON] . Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує пенсію, розмір якої складає 1 928,52 грн., що підтверджується довідкою № 2675 від 10.05.2018 року З наданої суду медичної документації вбачається, що позивач має діагноз: діабетична ретинопатія проліферативна (геморагічно-ексудативна стадія) форма правого ока. При дослідженні матеріально - побутових умов проживання встановлено, що що [PERSON] являється інвалідом 2 групи проживає з чоловіком, який теж являється інвалідом 1 групи. Потребує допомоги на придбання ліків, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 09.02.2018 року. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України) не є абсолютним. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК). Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. За таких обставин, враховуючи, що судом не встановлено підстав для звільнення відповідача, як дочки від утримання батька, як непрацездатної особи, обов`язок по утриманню якого покладено на неї згідно чинного законодавства, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання. Відповідно до ч.1 ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивач є непрацездатною, вік позивача 66 років, отримує пенсію в розмірі 1928,52 грн. на місяць, має незадовільний стан здоров`я, який потребує постійного лікування, інших доходів не має, а тому є такою, що потребує матеріальної допомоги, суд вважає за можливе позов задовольнити та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1000 грн., починаючи з дня подачі позову. Однак судом не вбачається підстав для стягнення аліментів у вказаному розмірі довічно. На підставі викладеного,

Outcome: partial