Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила про порушення своїх прав як власника житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зі сторони [PERSON] , так як останній не проживає у вказаному житловому будинку з початку 2018 року, покинув його добровільно, участі в утриманні та обслуговуванні будинку не бере, його речей в будинку немає. Факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу будинку порушує її право як власника на вільне розпорядження своїм майном. Відтак вважає, що відповідач втратив право на користування її житлом. Після перевірки місця реєстрації відповідача по справі, ухвалою суду від 26.02.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити. Додатково пояснила, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком. Шлюбні стосунки між ними фактично припиненні на початку 2018 року. [PERSON] добровільно покинув житло, в якому вони проживали зі згоди його власника - її матері [PERSON] . На даний час відповідач проживає у своїх батьків в м.Славута, тобто житлом забезпечений. В грудні 2019 року шлюб між нею та [PERSON] рішенням Ізяславського районного суду розірвано. Крім того, представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. У відповідності до положень ст.ст.280-281 ЦПК України, суд 31.03.2020 року, за згодою представника позивача, протокольною ухвалою постановив розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. З`ясувавши позицію представника позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 09.10.2006 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.10.2006 року №12091299. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Ізяславською міською радою 17.02.2020 року за №299, встановлено, що до складу сім`ї, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Факт реєстрації відповідача за вищезазначеною адресою підтверджено також копією домової книги на вказаний житловий будинок. [PERSON] є рідною донькою позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , відповідно до якого вона уклала шлюб із відповідачем у даній справі - [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Ізяславського районного суду від 24.12.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 28.01.2020 року. Допитані в судовому засіданні окремо один від одного свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що вже більше року не бачили [PERSON] , який добровільно залишив вказане будинковолодіння, забрав свої речі з нього та більше не проживає в ньому. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція ВСУ, викладена в постанові від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у житловий будинок, що належить позивачу на праві власності, в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем на даний час не пов`язаний, так як шлюб між ним та донькою позивача - [PERSON] розірвано, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц та від 14.08.2019 року у справі №702/101/18. Відповідно до ст.81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За наведених обставин вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, в зв`язку з чим підлягають до задоволення. Судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду, суд вважає необхідним в силу ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved