Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

В листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано позов до [PERSON] та [PERSON] про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя. Позивач повідомляє, що відповідно до договору від 01.02.2008 року [PERSON] отримав у банку кредит в розмірі 30000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 15% на рік з кінцевим терміном повернення коштів до 01.02.2018 року. Також з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 01.02.2008 року, в іпотеку відповідачем передано житловий будинок загальною площею 47 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, розташований за адресою: Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Паризької Комуни, буд.3. За позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» судом було ухвалено рішення від 02.09.2014 року про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом продажу цього предмета іпотекодержателем. Позивач посилається на норми ст. 34 Закону України «Про іпотеку», просить суд передати в управління кредитора предмет іпотеки, зобовязати [PERSON] та [PERSON] на період до реалізації предмету іпотеки або до виконання умов кредитного договору повністю вивільнити житловий будинок від будь-яких осіб та майна. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, на підтримання своєї позиції навела аргументи, аналогічні наведеним у позовній заяві; представник позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачів [PERSON] та [PERSON] було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи (а.с.31,34,46), однак відповідачі для участі в судовому засіданні не прибули, про наявність поважних для цього причин суд не повідомили, заперечень проти вимог позивача не висунули. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст.61 ЦПК України). Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на надання банківських послуг, визначених ч.3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі ліцензії Національного банку України від 05.10.2011 року № 22 (а. с.13). ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно зі Статутом є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» (а.с.14). Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № KTS0GI0000003142 від 01.02.2008 року, згідно з яким відповідач отримав кредит в розмірі 30000,00 грн., зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами (а.с.38-40). Для забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений 01.02.2008 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 804 (а.с.41--43). Предметом іпотеки сторонами було визначено житловий будинок загальною площею 47 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, розташований за адресою: Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Паризької Комуни, буд.3. Згідно з довідкою Лиманської міської ради від 22.12.2016 року № 652/18-22 в житловому будинку, розташованому за адресою: Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. Івана Франка (колишня назва вул. [PERSON]), буд.3, зареєстровані [PERSON],18.02.1983 р. н., та [PERSON], 20.10.1982 р. н., відомості про реєстрацію за цією адресою інших осіб відсутні (а.с.28). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 02.09.2014 року по справі № 236/3022/13-ц було задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 157387,05 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок) шляхом продажу цього предмета іпотекодержателем. Рішення набрало законної сили 15.09.2014року (а.с.7-8). 10.03.2016 року позивачем направлено на адресу відповідачів повідомлення із пропозицією передати житловий будинок в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.9,10). [PERSON] та [PERSON] не вжито заходів щодо погашення заборгованості за кредитом, не передано предмет іпотеки в управління банку. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачено розд. V Закону України «Про іпотеку». Один із таких способів визначено положеннями ст. 34 вказаного Закону, де вказано, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або за рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Нормами ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. З аналізу наведених правових норм вбачається, що передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, підставою передачі іпотечного майна в управління законодавець визначив як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність у забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» на наявність вказаних обставин не посилається, натомість як підставу позовних вимог зазначає сам факт наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, з такими обставинами законодавець не пов'язує настання наслідків, на які розраховує позивач, а саме передачу майна в управління. Відтак, позивачем не доведено підстав, які б зумовлювали необхідність передачі житлового будинку в управління банку. Також не підлягають задоволенню і вимоги банку про покладення на відповідачів [PERSON] та [PERSON] обов'язку звільнення приміщень житлового будинку від речей та осіб, які там знаходяться, оскільки такі вимоги позивач зазначав як похідні від вимоги про передачу предмета іпотеки в управління, до того ж така вимога суперечить змісту розуміння управління цим майном за цільовим призначенням, оскільки фактично її реалізація призведе до припинення цільового використання майна як житлового приміщення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку із відмовою у задоволенні позову судові витрати в справі покласти на позивача.

Outcome: dismissed