Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-13 00:00:00

В листопаді 2018 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до [PERSON], Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу про визнання договору дарування від 10.05.2007 року квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], недійсним, мотивуючи позов тим, що він укладений без згоди другого з подружжя та є фіктивним, оскільки вчинений без створення правових наслідків. Також позивач просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS]. В судове засідання 04.04.2019 року сторони не з»явились, просили праву розглянути за їх відсутності, відповідачі [PERSON] та приватний нотаріус Музика Л.І. позовне визнали, в його задоволенні просили відмовити. Фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст..247 ЦПК України не здійснювалось. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 1998 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер [INFO] року. 10 травня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] ( дочка [PERSON].) укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] двокімнатну квартиру за адресою місто Чернігів вулиця 50 років СРСР (нині Всіхсвятська) [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Музикою Л.І. та зареєстровано в реєстрі за №625. Відповідно до 2.1 передача квартири Дарувальником Обдарованій відбулась до моменту нотаріального посвідчення Договору. Дарувальник передав Обдарованій ключі від квартири та технічну документацію на квартиру. Право власності на квартиру, що є об'єктом дарування, виникає у Обдаровуваної з моменту приймання передачі речі (квартири) та нотаріального посвідчення цього договору. ( п.3.1 Договору). Звертаючись з позовом до суду позивач вказує на те, що спірна квартира була придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON], яка згоди на укладання договору в порушення вимог ст.60 Сімейного кодексу України не надавала. Однак, вказане спростовується матеріалами нотаріальної справи щодо укладання договору дарування від 10.05.2007 року, в якій мається нотаріально посвідчена письмова згода [PERSON] від 10.05.2007 року на згоду на дарування [PERSON] донці [PERSON] квартири [ADDRESS]. Позивач також вказує на те, що вказаний договір дарування має ознаки фіктивного правочину, оскільки вчинений без створення правових наслідків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі статтею 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі не виконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На виконання оспорюваного договору даруваннявід10.05.2007 року нерухоме майно передано відповідачу [PERSON] у власність, а відтак оспорюваний договір не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки принаймні одна сторона прагнула настання певних правових наслідків. Отже, враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed