Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до ТзОВ «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, в обґрунтування якого вказав, що 14.12.2015р. між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір №002879 фінансового лізингу, за яким [PERSON] мав отримати у фінансовий лізинг автомобіль «GEELY GC7», колір мокрий асфальт, вартістю 140940,00грн. Відповідно до умов договору [PERSON] сплатив перший внесок в розмірі 70470грн. на рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією про сплату коштів. При укладанні вказаного договору відповідач не дотримався вимог чинного законодавства, зокрема, договір найму транспортного засобу за участі фізичної особи підлягав нотаріальному посвідченню, вважаючи даний договір нікчемним, позивач звернувся із заявою про припинення договору та повернення сплачених коштів, однак відповідач кошти не повернув. Крім цього у відповідача відсутня ліцензія на надання фінансових послуг, у звязку з чим позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу за № 002879 укладений 14.12.2015 року стягнути з відповідача 71315,64грн. отриманих на виконання недійсного правочину. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час судового розгляду повідомлявся в установленому законом порядку, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, причини неявки суду невідомі. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним винести заочне рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. 14.12.2015 року [PERSON] уклав з ТзОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу № 002879, згідно з умовами якого ТзОВ «Євролізинг Україна» зобов'язується придбати у власність предмет лізингу - автомобіль «Geely», об'єм двигуна 1,5м3 та передати його у користування [PERSON] в строк та на умовах цього договору, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. 14.12.2015 року [PERSON] сплатив ТзОВ «Євролізінг Україна» 70470 грн., що підтверджується платіжною квитанцією від 14.12.2015 року. За умовами договору до отримання в користування предмету лізингу лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж - 10 %, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу - 3 % від ціни предмета лізингу Відповідно до п. 1.3 укладеного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача (позивач) на строк та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. Предмет лізингу за даним договором позивачу придбано не було. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Як вбачається зі змісту спірного договору фінансового лізингу від 14.12.2015 року, укладеного між сторонами, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Із договору та додатку № 2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики автомобіля, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України. Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем не надано суду відповідного дозволу (ліцензії), чинного на час укладання договору фінансового лізингу 14.12.2015 року між сторонами. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За таких обставин суд дійшов висновку щодо недійсності договору, укладеного між сторонами у справі, у зв'язку з порушенням принципів справедливості, розумності та добросовісності та положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене з ТзОВ «Євролізинг Україна» на користь [PERSON] належить стягнути 70470грн. отриманих на виконання недійсного правочину та 845,64грн. сплачених за банківський переказ. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позовної заяви, з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 1264,36грн. (713,16 грн. з позовних вимог майнового характеру та 551,20грн. з немайнових позовних вимог).

Outcome: approved