Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ ПриватБанк) через свого представника Сафіра Ф.О. звернулося з позовом до Миронівського районного суду Київської області про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 12253 гривень 26 копійок. В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилався на те, що на підставі договору приєднання від 03 вересня 2013 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31 березня 2015 року має заборгованість в розмірі 12253 гривні 26 копійок, яка складається із 3991 гривні 59 копійок заборгованості за кредитом, 5551 гривні 99 копійок заборгованості по процентам за користування кредитом, 1650 гривень 00 копійок заборгованості за пенею та комісією, 500 гривень 00 копійок штрафу (фіксована частина) та 559 гривень 68 копійок штрафу (процентної складової). Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, якою повідомив суд, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а справу розглянути за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні визнав позов у частині боргу по залишку поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), зазначені в позовній заяві як «заборгованість за кредитом» в розмірі 3991 гривні 59 копійок. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач в судовому засіданні визнала позовні вимоги про стягнення з нього на користь позивача залишку поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в загальному розмірі 3991 гривні 59 копійок, визнання позову в цій частині не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову в цій частині, як наслідок позовна вимога про стягнення з відповідача 3991 гривні 59 копійок підлягають задоволенню. Заперечуючи проти задоволення позовних вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 5551 гривні 99 копійок, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 1650 гривень 00 копійок, а також штрафу в загальному розмірі 1059 гривень 68 копійок, позивач стверджував, що нарахування вказаних сум є безпідставним. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає встановленими наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідач 03 вересня 2013 року підписавши анкету-заяву приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, при цьому погодився, що його заява разом з «Умовами і Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складають договір про надання банківських послуг (а.с. 6, 51). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже за юридичною природою укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договір, є договором приєднання, тобто договором, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до преамбули Умов і правил надання банківських послуг, ПАТ КБ ПриватБанк публічно запропонував невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого опублікував Умови та правила надання банківських послуг на своєму веб сайті в мережі Інтернет (а. с. 9). За змістом Умов та правил надання банківських послуг (п. п. 1.1.1.10, 1.1.1. 45, 1.1.1. 46, 1.1.3.1.5.) вбачається, що послугою банку є надання кредиту особі яка приймає ці умови і правила. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з виписки по особовому рахунку (а.с. 49) 03 вересня 2013 року кредитний ліміт по рахунку [NUMBER] встановлений на рівні 4000 гривень. Таким чином суд вважає доведеним факт укладення 03 вересня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі, є сплата процентів на грошову суму, оскільки проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами. Відповідно до наявного в матеріалах справи «Тарифу по престижним картам Visa» базова відсоткова ставка в місяць становить 2,5 відсотки, тобто 30 відсотків на рік. В першому абзаці позовної заяви представник позивача обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач отримав кредит на умові сплати 36 відсотків річних на суму залишку заборгованості за користування кредитом (а.с. 7). Тобто, суд приходить до висновку, що докази, які містяться в матеріалах справи доводять факт укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] кредитного договору із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте, в матеріалах справи міститься «Розрахунок заборгованості за договором б/н від 03.09.2013, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON], станом на 31.03.2015», у якому з 03 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року відсоткова ставка за користування кредитом становила 30 відсотків, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року відсоткова ставка за користування кредитом становила 34,8 відсотка (а.с. 5). Таким чином, наданий представником позивача Розрахунок заборгованості в частині відсоткової ставки за користування кредитом у період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року суперечить обґрунтуванню, зазначеному в першому абзаці позовної заяви та «Тарифу по престижним картам Visa» , що є в матеріалах справи. Розглядаючи справу, суд повинен звертати особливу увагу на наявність у позовній заяві обставин, передбачених пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом підлягає задоволенню лише в частині стягнення 2177 гривень 10 копійок. Саме така заборгованість відповідача по відсоткам за користування кредитом, нарахована у наявному в матеріалах справи [PERSON] заборгованості по відсотковій ставці в розмірі 30 відсотків річних. Решта розрахунку, а саме з 01 вересня 2014 року не відповідає вказаній відсотковій ставці, а тому суд до уваги її не бере. Суд також відхиляє доводи представника позивача про наявність у відповідача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 1650 гривень, оскільки відповідно до [PERSON] заборгованості вона нарахована з урахуванням відсоткової ставки в розмірі 34.80 відсотків річних, яка як зазначено вище суперечить обґрунтуванню, зазначеному в першому абзаці позовної заяви та «Тарифу по престижним картам Visa». Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, в той час як комісія відповідно до підпункту б) абзац другого пункту 2.4 глави 2 розділу II Правила бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 № 255, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 липня 2003 року за № 583/7904, це плата за послуги банку. Наявний в матеріалах справи Розрахунок заборгованості відповідача, не дає можливості суду зрозуміти з чого саме складається сума заборгованості за пенею та комісією за період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією підлягає задоволенню лише в частині стягнення 950 гривень. Саме така заборгованість відповідача за пенею та комісією, нарахована у наявному в матеріалах справи [PERSON] заборгованості по відсотковій ставці в розмірі 30 відсотків річних. Решта розрахунку, а саме з 01 вересня 2014 року не відповідає вказаній відсотковій ставці, а тому суд до уваги її не бере. З цих же підстав суд відхиляє доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості по штрафу (процентній складовій) в розмірі 559 гривень 68 копійок. Крім того, в матеріалах справи відсутній розрахунок з чого виходив банк нараховуючи цю суму штрафу. Так, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5 відсотків суми позову. Таким чином штраф складається із фіксованої суми в розмірі 500 гривень та 5 відсотків від суми позову. Сума позову становить 12253 гривні 26 копійок, п'ять відсотків від цієї суми становить 612 гривень 66 копійок, а тому суду не зрозуміло на підставі яких розрахунків позивач вивів штраф у розмірі 559 гривень 68 копійок. За таких обставин, позовна вимога про стягнення з відповідача 559 гривень 68 копійок штрафу (процентної складової) є необґрунтованою, та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене на підставі ст. ст. 549, 634, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial