Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовними вимогами до [PERSON] про встановлення порядку користування будинком [ADDRESS], зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні ним та стягнення моральної шкоди в розмірі 5000грн. В обґрунтування вимог позову зазначив, що 06.12.1996 року подарував своїм дочкам [PERSON] та [PERSON] 37/100 житлового будинку [ADDRESS]. З часу дарування і до сьогодні продовжує проживати у спірному житлі та при цьому займає кімнату площею 8,65м.кв. Однак, з боку відповідачем в силу неприязних відносин, почали створюватися перешкоди у користуванні вказаним будинком, які полягали у неодноразовому влаштуванні останньою сварок в ході яких та вимагала від позивача виселитися із будинку. Внаслідок, таких дій відповідача [PERSON], позивачу заподіяно моральної шкоди у вигляді тяжких душевних страждань, які виникли через втрату спокою, погіршення здоров'я, порушення стосунків із оточуючими. А тому просив стягнути із відповідача на його користь у відшкодування заподіяної шкоди 5000грн. В ході судового розгляду позивач [PERSON] зменшив вимоги позову, просив встановити порядок користування житловими приміщеннями будинку, визначивши житлову кімнату площею 6,6м.кв. як кімнату, яку має право використовувати у даному будинку, побутові приміщення у виді: веранди, прихожої, кухні, коридору, ванної кімнати, туалету залишити у спільному користуванні. В решті вимоги позову залишив без змін. В січні 2015 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовними вимогами до [PERSON] про виселення його із будинку [ADDRESS], зазначивши, що останній зловживаючи їхньою довірою, всупереч їх волі заселяє сторонніх осіб, змінює замки на вхідних дверях, чим чинить перешкоди у користуванні власністю. Враховуючи те, що [PERSON] на даний час втратив статус члена сім'ї співвласників будинку, створює нестерпні умови для спільного проживання при цьому, має інше житло, вважали, що наявні підстави для його виселення із займаного будинку. Відповідно до ухвали суду від 11.02.2015 року вказані позови були об'єднані у одне провадження. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі з підстав викладених у заяві та заперечив проти позову [PERSON] та [PERSON], пояснивши, що іншого житла, придатного для проживання немає. Відповідач -позивач [PERSON], яка одночасно є представником [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала з підстав відсутності будь-яких перешкод з боку власників у користуванні останнім будинком. Позовні вимоги про виселення [PERSON] в силу створення ним перешкод у користуванні власністю підтримала. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, судом встановлено, що з 24.02.1984 року [PERSON] являвся власником 37/100 жилого будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності (а.с.7) 06.12.1996 року [PERSON] відчужив вказану частину жилого будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою [PERSON] ([PERSON] ) та [PERSON] на підставі договору дарування, який посвідчений нотаріусом Деражнянської державної нотаріальної контори Хмельницької області (а.с. 6). Після укладення вказаного договору, сторони продовжували спільно проживати у спірному будинку, оскільки являлися членами однієї сім'ї, що ними не оспорюється. В силу ч.ч.1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ч.1 ст. 405 цього кодексу члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналізуючи вищезазначені норми закону та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що внаслідок відчуження жилого будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою по [ADDRESS] було припинено право власності [PERSON] на вказане майно, після чого останній продовжив проживати у спірному житлі як член сім'ї власників вказаного будинку [PERSON] та [PERSON] З цих підстав, [PERSON] позбавлений в такий спосіб захищати свої права як користувача даного житла, оскільки лише співвласникам належить право вимоги щодо встановлення порядку користування спільним житлом. А тому, вимоги позову [PERSON] щодо встановлення порядку користування житлом не підлягають до задоволення. Також суд враховує, що решта позовних вимог [PERSON] - зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні жилим та побутовими приміщеннями, стягнення з останньої моральної шкоди є похідними, а тому в силу їх безпідставності не підлягають задоволенню судом. Таким чином, враховуючи викладені висновки, не заслуговують на увагу суду показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яким зі слів [PERSON] стало відомо про перешкоди, які чиняться [PERSON] у користуванні житлом та які були очевидцями сварок між сторонами. Вирішуючи позов [PERSON] та [PERSON] про виселення [PERSON] із спірного жилого будинку, суд виходить із наступного. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. В силу ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 64 цього кодексу до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно ч.4 ст. 156 вказаного кодексу припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) у відповідності до вимог ст. 157 ЖК України може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Так, згідно ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.. 61 цього кодексу. Як було встановлено судом, [PERSON] зверталася до Деражнянського РВ УМВСУ із заявою про неправомірні дії [PERSON], які виражалися у словесних образах. Згідно відповіді начальника Деражнянського РВ УМВСУ від 09.09.2014 року в діях [PERSON] відсутній склад кримінального та адміністративного правопорушення (а.с.109). Крім того, вказаний факт підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В силу ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] не надано суду допустимих доказів, які давали б підстави у відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України для виселення [PERSON] із займаного житла, позовні вимоги останніх є недоведеними, а тому задоволенню судом не підлягають.

Outcome: dismissed