Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

В обґрунтування позову позивачка [PERSON] вказала, що до 27.06.1995 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. Від шлюбу мають двох повнолітніх дочок: Олену та [PERSON]. Позивачці на праві власності належить домоволодіння № 16 по вул. Мостовій у с. Байдівка Старобільського району Луганської області. Вказане домоволодіння належить позивачці на підставі рішення Старобільського районного суду Луганської області від 10.08.1995 року про поділ майна подружжя, яким їй виділено домоволодіння, а відповідачу - інше майно. Незважаючи на те, що шлюб розірваний, майно поділено, [PERSON] залишився мешкати у будинку. Посилаючись на те, що через поведінку відповідача [PERSON], який пиячить, буянить, ображає позивачку та молодшу дочку, мешкати разом стало неможливим, позивачка просить виселити [PERSON] з будинку № 16 по вул. Мостовій у с. Байдівка Старобільського району Луганської області, без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Пояснив, що дійсно, останнім часом зловживає спиртними напоями через що вдома виникають сварки. В нього є житловий будинок, що залишився йому у спадок, розташований по вул. Молодіжній у с. Байдівці Старобільського району, де він зможе мешкати. Суд, зясувавши думку сторін, заслухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за слідуючих підстав: Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ст.ст. 116, 157 ЖК України, ст.ст. 319, 321 ЦК України. За ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавлення громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. За ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» № 2 від 12.04.85 року: «При вирішенні справ про виселення на підставах ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адмінкомісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців, членів ЖБК, за місцем роботи або проживання відповідача». З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що відповідач [PERSON] є її батьком, а позивачка [PERSON] матірю, незважаючи на розірвання шлюбу, батьки разом мешкають в одному будинку. Відповідач [PERSON] зловживає спиртними напоями, ображає її та позивачку, влаштовує вдома пяні дебоші. На неодноразові звернення позивачки до міліції, їй повідомляли, що вона може прийняти заходи до його виселення. Сплату за комунальні послуги здійснює позивачка. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] проживає у [INFO] разом з дружиною та молодшою дочкою. Він не працює, зловживає спиртними напоями, матеріально родині не допомагає. [PERSON] постійно їй скаржиться на поведінку [PERSON] котрий її бє, ображає, внаслідок чого вона зверталась до міліції. Сумісного бюджету в родині немає, комунальні послуги [PERSON] не сплачує. Їй відомо, що після смерті його батьків, у [PERSON] залишився будинок на вул. Молодіжній в с. Байдівці Старобільського району Луганської області. З копії технічного паспорту (а.с. 7, 9-10) вбачається, що домоволодіння № 16 по вул. Мостовій в с. Байдівці Старобільського району Луганської області належить [PERSON]. В будинку № 16 по вул. Мостовій в с. Байдівці Старобільського району Луганської області (а.с. 6) зареєстровані й мешкають: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. За свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 5) вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 27.06.1995 року. За рішенням Старобільського районного суду Луганської області (а.с. 8) вбачається, що [PERSON] виділено у власність нерухоме майно - домоволодіння № 16, що розташоване по вул. Мостовій у с.Байдівка Старобільського району Луганської області, а [PERSON] - інше рухоме майно. З постанови Старобільського районного суду Луганської області від 17.04.2015 року (а.с. 28) вбачається, що [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП до позбавлення права керування транспортним засобом на 1 рік. З архівних даних Старобільського відділу поліції (а.с. 31) вбачається, що [PERSON] до 2012 року перебував на обліку, як сімейний насильник. З вищенаведених доказів суд дійшов до висновку, що позивачка є власницею житла, а відповідач, зареєстрований у ньому, як колишній член родини. Систематичність порушення правил співжиття підтверджується показами свідків, вжиттям заходів впливу з боку органів поліції. Враховуючи, що виселення без надання іншого житлового приміщення є крайнім заходом впливу, суд приймає до уваги відношення відповідача до предмету позову, те, що він його визнає й наявність в нього іншого житла.

Outcome: approved