Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

в липні 2020 року позивач Миколаївський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманої допомоги по безробіттю в розмірі 496 грн. 03 коп. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 29.01.2015 року відповідач [PERSON] звернувся до Вознесенської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості (далі - Вознесенська філія МОЦЗ) з заявою про реєстрацію його як безробітного та призначення відповідної допомоги до вирішення питання щодо його працевлаштування. Згідно наказу Вознесенської філії МОЦЗ за № НТ150204 від 04.02.2015 року останньому з дати звернення надано статус безробітного. Наказом за № НТ150205 від 05.02.2015 року відповідачу призначено допомогу по безробіттю, виплату якої було скорочено на строк 90 календарних днів (з 05.02.2015 року по 05.05.2015 року). Відповідно до наказу № НТ150527 від 27.05.2015 року розпочато виплату допомоги по безробіттю з 06.05.2015 року. Виплата допомоги по безробіттю була припинена з 09.06.2015 року на підставі наказу за № НТ150724 від 24.07.2015 року в зв`язку з невідвідуванням [PERSON] Державної служби зайнятості без поважних причин протягом 30 календарних днів і більше. Одночасно було припинено реєстрацію відповідача як безробітного з 22.07.2015 року. Між тим, за відомостями, отриманими з Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування, [PERSON] , перебуваючи на обліку як безробітний, відносився до категорії зайнятого населення, оскільки відповідно до цивільно-правового договору, укладеної між ним та ПП «Будзабезпечення», виконував будівельні роботи в травні 2015 року, за що отримував грошову винагороду. Оскільки відповідач свідомо не повідомив позивача про вищевказані обставини, що призвело до незаконної виплати йому допомоги по безробіттю, та відмовляється від повернення безпідставно отриманих коштів добровільно, позивач просив про стягнення 496 грн. 03 коп. у судовому порядку. Представник позивача Морозов О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 29.01.2015 року відповідач [PERSON] звернувся до Вознесенської філії МОЦЗ з заявою про реєстрацію його як безробітного та призначення відповідної допомоги до вирішення питання щодо його працевлаштування. Згідно наказу Вознесенської філії МОЦЗ за № НТ150204 від 04.02.2015 року останньому з дати звернення надано статус безробітного. Наказом за № НТ150205 від 05.02.2015 року відповідачу призначено допомогу, виплату якої було скорочено на строк 90 календарних днів (з 05.02.2015 року по 05.05.2015 року). Відповідно до наказу № НТ150527 від 27.05.2015 року розпочато виплату допомоги по безробіттю з 06.05.2015 року. Виплата допомоги по безробіттю була припинена з 09.06.2015 року, відповідно до наказу за № НТ150724 від 24.07.2015 року в зв`язку з невідвідуванням [PERSON] Державної служби зайнятості без поважних причин протягом 30 календарних днів і більше. Одночасно було припинено реєстрацію відповідача як безробітного з 22.07.2015 року. Між тим, актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» за № 161 від 23.07.2015 року було встановлено, що відповідач [PERSON] , перебуваючи на обліку як безробітний в Вознесенській філії МОЦЗ та отримуючи допомогу по безробіттю з 05.02.2015 року по 09.06.2015 року, одночасно з 12.05.2015 року по 19.05.2015 року, відповідно до цивільно-правового договору, укладеного 12.05.2015 року, перебував у трудових відносинах з ПП «Будзабезпечення». Зазначені обставини не були спростовані відповідачем, відповідно до приписів ст.ст. 12, 76-83 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну службу (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої діяльності, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. Згідно п.2 ст. 1 вищевказаного Закону безробітним є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступати до роботи. Розміри та умови надання матеріального забезпечення на випадок безробіття визначаються також Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч.ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття, зокрема право на допомогу по безробіттю, мають застраховані особи в разі настання страхового випадку (відсутності або втрати роботи, заробітку). Застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг (ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»). Відповідно до ч.3 ст.44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Пунктом 2 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України №60/62 від 13 лютого 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 12.03.2009 за №232/15248, передбачено, що розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (ч.3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»). Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку (п.8 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним). Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування лише в разі, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Як зазначалося вище між відповідачем [PERSON] та ПП «Будзабезпечення» 12.05.2015 року був укладений цивільно-правовий договір про надання послуг з будівельних робіт по виготовленню зливостока по [ADDRESS] , вартість яких, відповідно п. 2.1 договору , становила 416 грн. 67 коп. Таким чином, факт укладення обумовленої угоди свідчить про здійснення відповідачем діяльності за винагороду, що є обставиною, яка впливає на умови виплати допомоги по безробіттю. Проте, відповідач свідомо не повідомив позивача під час перебування на обліку щодо вказаних обставин, отже виплату допомоги по безробіттю за період 12.05.2015 року по 09.06.2050 року отримував безпідставно. Розмір безпідставно отриманої допомоги згідно розрахунку допомоги по безробіттю від 30.03.2018 року за № 676 становить 496 грн. 03 коп. На час розгляду справи вказані кошти відповідачем не повернуті, а тому підлягають стягненню в судовому порядку. В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 102 грн. 00 коп.

Outcome: approved