Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

В лютому 2019 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, яким є будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником будинку та зареєстрована за вказаною адресою. Разом із нею в будинку з 2016 року значиться зареєстрованим її зять [PERSON] , проте фактично за місцем реєстрації він ніколи не проживав та не проживає, будь-яких відносин із сім`єю позивача не підтримує та його місце проживання є невідомим. У добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку у належному позивачці будинку відповідач не бажає, а тому вона просила визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком. Ухвалою судді від 06.03.2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, підтримуючи позовні вимоги. Крім того, будучи присутньою в судовому засіданні 06.08.2019 року, позивач підтримала доводи, наведені нею в обґрунтування позову та не заперечила щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та викликався в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки він суд не повідомив. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, які знаходяться по [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 07.12.2012 року. Право власності позивача на означений будинок підтверджується також Витягом про державну реєстрацію прав №36846053, виданим Деражнянським ГМП «Інвентаризатор» 20.12.2012 року. Як вбачається із довідки Мазниківської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області №94 від 04.02.2019 року, у будинку за адресою [ADDRESS] , значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , [INFO] . З`ясовуючи доводи позивача, наведені нею в обґрунтування позову, судом встановлено, що місце реєстрації відповідача за вказаною адресою було пов`язане із перебуванням його у шлюбі із донькою позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що внаслідок реєстрації відповідача у належному їй будинку вона позбавлена можливості у повній мірі реалізувати свої права щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном та у зв`язку з чим наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування таким житловим приміщенням. Суд вважає обґрунтованими такі доводи позивача, оскільки вони підтверджуються дослідженими судом доказами, а будь-яких належних та допустимих доказів на їх спростування стороною відповідача не подано. Так, згідно з актом обстеження фактичного проживання, складеним комісією за участю секретаря та депутатів Мазниківської сільської ради 04.02.2019 року, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] . За вказаною адресою також значаться зареєстрованими [PERSON] , 1932 р.н., яка є матір`ю власниці будинку, та колишній її зять [PERSON] Останній з квітня 2018 року в означеному будинку та взагалі на території Мазниківської сільської ради не проживає, будь-якого майна там не має. Факт непроживання відповідача в будинку за місцем його реєстрації підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON] , який, крім того, підтвердив, що відповідач фактично за місцем його реєстрації у будинку позивача не проживає та ніколи там фактично не проживав, особистих речей та будь-якого майна там не зберігає, жодних відносин із сім`єю позивача не підтримує. З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт непроживання відповідача [PERSON] за місцем його реєстрації, тобто у будинку [ADDRESS] . У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статей 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із\~ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч.1 ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, судом враховуються положення ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, згідно з якими член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, а також пункт 39 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, згідно з яким члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що реєстрація відповідача у будинку [ADDRESS] обмежує права позивача та позбавляє її можливості у повній мірі реалізувати її права щодо володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування таким житловим приміщенням. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені останньою судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved