Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

В липні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемності правочину. В жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним (а.с.75-78) В судовому засіданні позивачка [PERSON] збільшила позовні вимоги. В яких просила застосувати наслідки нікчемності правочину та стягнути на її користь з [PERSON] 1\~948\~952 грн. 31 коп. за обмінним курсом долару США на день ухвалення судового рішення. Позовні вимоги позивач за первісним позовом [PERSON] обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем за первісним позовом було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою Київська обл., м. Вишгород, вул. Шолуденка, корпус 7, [ADDRESS], який не посвідчений нотаріально та за домовленістю сторін оплата за договором здійснювались в гривні за курсом долару США до гривні за комерційним курсом на день здійснення відповідної проплати. Даний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує права позивача. Відповідач [PERSON] звернувся\~\~до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про\~\~визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири дійсним, в якому просив\~визнати попередній договір купівлі-продажу квартири\~\~за адресою: Київська обл., м. Вишгород, вул. Шолуденка, корпус 7, [ADDRESS] укладений між\~\~[PERSON] та [PERSON] дійсним. Мотивує свої вимоги тим, що під час укладення попереднього договору сторони досягли всіх істотних умов договору, відбулось його часткове виконання у вигляді часткової попередньої сплати [PERSON] 420\~000 грн. та подальшої оплати за графіком, також вказує, що саме [PERSON]\~відмовилась від нотаріального посвідчення договору, за небажанням оплати послуг нотаріуса. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представники [PERSON] та [PERSON], з урахуванням збільшенням позовних вимог, позов підтримали в повному\~\~обсязі. Просили суд первісний позов задоволити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити з підстав нікчемності спірного правочину. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнала, просить суд відмовити в задоволенні позову, зустрічні позовні вимоги підтримувала у повному обсязі та просить їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов таким, що підлягає відхиленню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою Київська обл., м. Вишгород, вул. Шолуденка, корпус 7, [ADDRESS] (а.с.7-10). Пунктом 4.1. вказаного договору визначалось зокрема, що основний договір укладається після прийняття будинку в експлуатацію та після оформлення та реєстрації свідоцтва про право власності на обєкт або іншого правовстановлюючого документа, що є необхідним для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу обєкта. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. У відповідність до вказаних норм сторони встановили п. 5.2. договору, що при підписанні договору [PERSON] передала, а [PERSON] отримав на умовах часткової попередньої оплати 420000 грн., що еквівалентно 49586 дол. США 77 цент. згідно комерційного курсу станом на 30.01.2014 року. Додатково, було визначено графік сплати решти вартості обєкта, яка складала 317188 грн., що еквівалентом 37\~448 дол. США 41 цент. згідно комерційного курсу на дату укладання попереднього договору купівлі-продажу - 30.01.2014 року. Вказані кошти [PERSON] повинна була сплатити не пізніше 30.01.2015 року. Пунктом 5.4 договору визначалось, що всі оплати за цим договором здійснюються в українській гривні за курсом долара США до української гривні, з комерційним курсом на день здійснення відповідної оплати на картковий рахунок [PERSON] р/р 5218572211041103 ПАТ «КБ «ПриватБанк» (а.с.7-10). За попереднім договором купівлі-продажу від 13.01.2014 року [PERSON] здійснилась оплата . [PERSON] на виконання умов договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями та розписками (а.с.13-21). Частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» додатково роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню (п. 13). Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п.4 постанови пленуму ВСУ від 16.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Разом з тим, законодавцем передбачено право сторони нікчемного договору звернутися до суду із позовом про визнання нікчемного правочину недійсним. Аналізуючи норми Цивільного кодексу України Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 09.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» дійшов наступного висновку: «За змістом частини другої статті 215 ЦК України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним (п.2.5.2 постанови пленуму). У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Частиною 1 статті 635 Цивільного кодексу України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто, основний договір купівлі продажу повинен бути посвідчений нотаріально і тому попередній договір від 13.01.2014 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, а також сторонами не заперечується, що попередній договір не був нотаріально посвідчений. У відповідності до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин суд приходить до висновку, укладений між [PERSON] та [PERSON] 30 січня 2014 попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню, повинен бути визнаний судом нікчемним. Більш того, суд враховує, що на момент укладення попереднього договору у [PERSON] було відсутнє свідоцтво про право власності на квартиру, яка розташована за адресою Київська обл., м. Вишгород, вул. Шолуденка, корпус 7, [ADDRESS], оскільки сторони не заперечують, що будинок тільки будувався. В судових засіданнях сторонами не оспорювався факт передачі [PERSON] [PERSON] грошових коштів на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу від 13.01.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до рішення Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ в аналогічній справі від 11 квітня 2012 рокум висловлено правову позицію про те, що у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. З урахуванням вказаної норми Закону з відповідача за первісним позовом необхідно стягнути на користь позивача за первісним позовом сплачену суму на виконання умов договору 1948952 грн. 31 коп. за офіційним курсом НБУ за дол. США, що є еквівалентно 71524 дол. США 75 цент. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом, то суд зазначає наступне. З п.13 розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року випливає, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав,\~\~встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Суду не надано доказів про те, що [PERSON] ухилилась від нотаріального посвідчення попереднього договору. З огляду на вещевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: approved