Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 10 березня 2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 100000 гривень, а відповідач зобовязався повернути вказані грошові кошти у строк до 01 червня 2016 року. На підтвердження отримання грошових коштів від позивача [PERSON] надав власноруч написану розписку від 10 березня 2016 року. Проте, відповідач в порушення прийнятих на себе зобовязань, у строки, обумовлені розпискою грошові кошти не повернув. Після закінчення строку повернення позики, а саме 02 червня 2016 між [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір про зміну способу повернення заборгованості за договором позики від 10 березня 2016 року шляхом передачі у власність позикодавця нерухомого майна, а саме: квартири №4, що розташована в Київській області, м. Бориспіль, вул. Нова-2, буд.10, вартістю 100000 гривень та належить на праві приватної власності [PERSON], замість повернення грошових коштів. Відповідач зобовязався в цей же день нотаріально посвідчити вказаний договір про зміну способу повернення заборгованості за договором позики. Однак, [PERSON] для нотаріального посвідчення вказаного договору не прибув 02 червня 2016 року та про причини своєї неявки не повідомив, що свідчить про його ухилення від нотаріального посвідчення цього договору. Оскільки, лише нотаріально посвідчений договір є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON], а відповідач, в свою чергу, ухилився від такого посвідчення. Тому для захисту своїх порушених прав [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики у розмірі 100000 гривень; визнати дійсним договір від 02 червня 2016 року про зміну способу повернення заборгованості за договором позики від 10 березня 2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру №4, що розташована за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Нова-2, буд.10, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 10 березня 2016 року. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали предявлений позов у повному обсязі та просили суд його задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] у судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2017 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, залишено без розгляду. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідка, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10 березня 2016 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 100000 гривень, а [PERSON] зобовязався повернути грошові кошти до 01 червня 2016 року. Вказана обставина підтверджується копією розписки від 10 березня 2016 року (а.с.8). У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що у строк, визначений розпискою [PERSON] не повернув грошові кошти. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 10 березня 2016 року був укладений договір позики Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] скоїв дорожньо-транспортну пригоду, а тому він звернувся до нього з проханням надати в борг грошові кошти. На що позивач позичив 100000 гривень. На той час, коли [PERSON] брав грошові кошти в борг вони обговорювали порядок повернення коштів, відповідач обіцяв щось продати та повернути гроші. Жодного тичку чи примусу при підписанні розписки на [PERSON] не здійснювалось. Між ними були дружні робочі відносини, оскільки вони працювали на одному підприємстві. Передати квартиру в рахунок погашення боргу за розпискою по телефону запропонував [PERSON], оскільки позивач вимагав повернення коштів після спливу строку повернення. Позивачу невідомо чому [PERSON] не зявився для підписання та нотаріального посвідчення договору про зміну способу повернення заборгованості за договором позики від 10 березня 2016 року. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобовязання за договором позики та повернув грошові кошти. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики у загальному розмірі 100000 гривень. При цьому, судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання дійсним договору від 02 червня 2016 року про зміну способу повернення заборгованості за договором позики від 10 березня 2016 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON], а також щодо визнання за [PERSON] права власності на квартиру №4, що розташовується в Київській області, м. Бориспіль, вул. Нова-2, буд.10, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 10 березня 2016 року, з огляду на наступне. У відповідності до ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Крім цього, як розяснив Пленум Верховного Суду в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Так, у відповідності до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч.1 ст.5 вказаного Закону України у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Зважаючи на це, усний договір від 02 червня 2016 року про зміну способу повернення заборгованості за договором позики, укладений між [PERSON] та [PERSON], шляхом визнання за [PERSON] права власності на квартиру №4, що розташована в Київській області, м. Бориспіль, вул. Нова-2, буд.10, на підставі ч.2 ст.220 ЦК України не може бути визнаний дійсним. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З квитанції від 26 серпня 2016 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 2551 гривень 20 копійок. Предявлений ним позов задоволений частково. Тому, з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 551 гривень 20 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial