Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] на 1/8 частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] загалом на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати за ним право власності у порядку набуття на підставах, не заборонених законом, та у порядку спадкування за законом після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його адвокат Бреус О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] та її адвокат Савченко В.П. позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні; [PERSON] надала суду письмові пояснення (а.с.42-44). Представник третьої особи Дніпровської районної державної нотаріальної контори надав суду лист про розгляд справи без участі представника нотконтори (а.с.171). Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з матеріалами спадкових справ, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Встановлено, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Степнянської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 17 (а.с.8). [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Степнянської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 09 (а.с.9). Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина на належні їм частини будинку у [ADDRESS] , якими вони володіли на праві спільної власності з [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у встановлений законом термін звернувся до Дніпровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після батьків. Проте, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належні померлим батькам частини будинку [ADDRESS] , оскільки даний будинок є спільною сумісною власністю, а частки співвласників не визначені. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належав на праві спільної сумісної власності будинок [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 19 лютого 2003 року виданим Степнянською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.11). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2014 року було задоволено позов [PERSON] до Степнянської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, [PERSON] про визнання ідеальних часток у спільній сумісній власності: визначено, що [PERSON] , померлому [INFO] , [PERSON] , померлій [INFO] , [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 30 січня 2006 року та [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 02 вересня 2002 року, кожному належить по 1/4 частині у спільній сумісній власності будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 лютого 2003 року виданого Степнянською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; стягнуто зі Степнянської сільської ради та [PERSON] на користь [PERSON] по 114 грн. 71 коп. судового збору, з кожного (а.с.15-17). На підставі вищевказаного рішення суду, 10 листопада 2014 року [PERSON] зареєстрував на своє ім`я право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №29487772 від 14.11.2014 року (а.с.22). 29 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до Дніпровської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків: [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . Проте, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на належні померлим батькам частини будинку [ADDRESS] , оскільки неможливо встановити склад спадкового майна та належність спадкодавцям квартири [ADDRESS] , що підтверджується постановами державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 листопада 2017 року (а.с.25,26). Тому, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх спадкових прав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Частиною 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15. Судом встановлено, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, та підтверджено відповіддю Степнянської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №02/08-96 від 16 березня 2015 року (а.с.23), згідно книг погосподарського обліку за 1996-2000 р.р., радгоспом «Кіровський» були видані ордери на житло [PERSON] (батьку позивача) та [PERSON] (відповідачці по справі), як два окремих домоволодіння (квартири); фактично житловий будинок по [ADDRESS] складається з двох домогосподарств - це дві окремі квартири [ADDRESS] / 1 та № [ADDRESS] /2, які мають два окремих виходи, не сполучені між собою, мають окремі земельні ділянки для обслуговування; податок на присадибну земельну ділянку до Дніпропетровської ОДПІ Міндоходів України в Дніпропетровській області за адресою: вул. Ювілейна №32/1 з 1996 року сплачує [PERSON] (особовий рахунок № [NUMBER] ), а за адресою: [ADDRESS] тільки з 2009 року сплачує [PERSON] (особовий рахунок № [NUMBER] ). Окрім цього, згідно відповіді Степнянської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №02/11-127 від 20 лютого 2015 року, згідно рішення Виконавчого комітету Степнянської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №29 від 24 жовтня 1998 року в с. Степове проведена пере нумерація будинків: будинок [ADDRESS] ; згідно книги Погосподарського обліку за 1991-1995 р.р. за адресою: [ADDRESS] (рахунок № [NUMBER] ) записані слідуючі особи: [PERSON] (голова домогосподарства), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька) та [PERSON] (онук); згідно книги Погосподарського обліку за 1996-2000 р.р. за адресою: [ADDRESS] записані слідуючі особи: [PERSON] (голова домогосподарства) та [PERSON] (син); окрім цього згідно книги Погосподарського обліку за 1996-2000 р.р. за адресою: [ADDRESS] записані слідуючі особи: [PERSON] (голова домогосподарства), [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син) (а.с.24). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з відповіді Степнянської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №02/08-105 від 24 березня 2015 року (а.с.48), згідно книг погосподарського обліку за 1991-1995 р.р. за адресою [ADDRESS] (рахунок №111) записані слідуючі особи: [PERSON] , [INFO] , після смерті якої ордер на другу половину будинку надався КСП «Кіровським» - [PERSON] (відповідачці по справі). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.05.2018 року №123631195, за [PERSON] 04 травня 2018 року було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 12.1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1550617012214 (а.с.45). Позивач виявив бажання успадкувати майно в порядку спадкування за законом після смерті батьків на 1/2 частину усього домоволодіння [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами, і зазначив, що його спадкове право не визнається відповідачкою з якою вони мають рівні права на спадковий будинок. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 56,6 кв.м. складається з двох домогосподарств, тобто з двох окремих квартир зареєстрованих в сільській раді як №32/1 та №32/2, які між собою не сполучені, мають окреме опалення, мають окремі виходи на протилежні боки будинку та окремі присадибні земельні ділянки. В обґрунтування позовних вимог, позивачем не надано суду переконливих доказів, що квартира [ADDRESS] є спадковим майном, та перебуває в спадковій масі після смерті батьків та відомостостей, які вказували б на порушення спадкових прав позивача. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, оскільки позивачем не вірно обрано передбачений ст. 16 ЦК України спосіб захисту своїх прав. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed