Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

В квітні місяці 2013 року позивач звернувся до суду з позовом зазначивши ,що відповідач 19.03.2008 року, на підставі укладеного між ним та банком кредитного договору, отримав кредит на споживчі цілі в сумі -14481,65 гр. зі сплатою відсотків за користувння кредитними коштами у розмірі-12% на рік на суму залишку заборгованості.Термін дії договору складає 2 роки . Взяті на себе зобов»язання належним чином не виконував та допустив значну заборгованість за кредитними зобов»язаннями, яка на час звернення позивача до суду складає -94149,33 гр-н. На неодноразові звернення акціонерного банка до відповідача з вимогою сплатити заборгованість по кредитним зобов»язанням-останній не реагує ,що і спонукало позивача звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості та стягнення понесених при зверненні до суду судових витрат. Представник позивача в судове засідання з»явився та просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання з»явився ,надав повноваження представляти його інтереси в суді своєму представнику який,як і відповідач позов не визнав та пояснив суду те , що його договір кредитних коштів на руки-не отримував.У відповідності ж до умов наявного кредитного договору, позивач зобов»язувався надати відповідачу кредит, шляхом проведення перерахування торгівельно-сервісному суб»єкту за отримання у нього відповідачем певного товару. У відповідності ж до пояснень відповідача ,що не спростовується і представником позивача, відповідач в березні місяці 2008 року заказав в часного приватного підприємства мебельний уголок вартістю 21.100 гр.00 коп.який фактично не був ним отриманий,а підпис на наданій представником позивача накладній № 7 від 19.03.2013 року про отримання товару ,зі слів відповідача поставлений не ним ,а іншою особою. Зі слів відповідача ,посилання ж представника позивача на те,що банк перерахував вказану в накладній № 7 на рахунок часного підприємства суму не відповідає дійсності ,що підтверджується не тільки його показаннями ,як сторони по справі ,а й відсутністю у позивача відповідних письмових доказів. Крім того, відповідач та його представник просять в задоволенні позову відмовити з тих підстав ,що відповідачем пропущено строки позовної давності для відповідного звернення до суду. Дослідивши матеріали справи вважає , що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Змістом ст.11 ЦК України 2003 року визначено цивільні права та обов»язки ,які виникають в осіб з дій передбачених актами цивільного законодавства ,а однією з підстав для їх виникнення -являється договір. Диспозицією ч.1 та 2 ст.509 ЦК України 2003 року обумовлено ,що під зобов»язанням необхідно розуміти правовідношення в якому сторона /боржник/ зобов»язана вчинити на користь іншої сторони /кредитора/певну дію,тобто сплатити гроші чи виконати якусь роботу іт.п.Сторонами у зобов.язанні , у відповідності до ст.510 ЦК України -є боржник та кредитор,які не можуть у віповідності до ст.525 ЦК України відмовитись від виконання зобов»язання в односторонньому порядку та зобов.язані згідно до вимог ст.526 цього ж кодекса, належним чином виконувати взяті зобов.язання у відповідності до умов договору. У відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК.України -2003 року, та змістом кредитного договору , банк зобов»язується надати грошові кошти позичальнику,а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено ,що 19.03.2008 року між сторонами дійсно було укладено кредитний договір № АВGХRС 02210001 згідно змісту якого банк , надає відповідачу кредит в розмірі -14481,65 гр . терміном на 24 місяці з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом . Кредитні кошти ,у відповідності до п.2.1. договору надаються позичальнику шляхом перерахування на торгівельно-сервісний рахунок.Тобто ,проплачуються позивачем замовлені послуги відповідача у відповідного суб»єкта господарювання.В даному ж випадку, в судовому засіданні підтверджено факт звернення позивача до приватного суб»єкта господарювання за послугою пов»язаною з виготовленням меблів на суму-21.100гр.та яку позивач мав оплатити належним чином у відповідності до змісту п.3.1.4 наявного договору та накладної № 7 від 129 березня 2013 року.Доказів про проведення відповідної оплати позивачем не було надано в судове засідання на відповідну вимогу суду. Клопотань про проведення судової почеркознавчої експртизи по матеріалах наявного позову до суду -не поступало ,оскільки питання факту отримання чи неотримання відповідачем послуг пов»язаних з необхідністю перерахуванням коштів в судовому засіданні не піднімалось крім розв»язання клопотання застосування строків позовної давності. Диспозицією ст.ст.256 та 257 ЦК України визначено поняття строку позовної давності та строки її застосування. Судом встановлено ,що строк позовної давності в даному спорі закінчився-20.03.2010 року .Позивач же звернувся до суду вже після закінчення даного строку ,тобто 24.04.2013 року , клопотань про поновлення даного строку до суду від нього не надходило, що являється підставою для відмови в задоволенні позову . . Судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають відшкодуванню в зв»язку з відмовою судом в задоволенні позову. Приймаючи до уваги вищевикладене ,

Outcome: dismissed