Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачки зазначають, що їм на праві спільної часткової приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В квартирі зареєстрований відповідач, який з 2010 року там не проживає. Відповідач не сплачує за користування жилим приміщенням, за оплату комунальних послуг, а також не несе інших витрат з утримання квартири. За таких умов позивачки звернулись до суду з даним позовом та покликаючись на ст.ст. 149, 175 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 319, 321, 379 ЦК України просять суд його задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Також просять стягнути понесені судові витрати з відповідача. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила про обставини, що описані вище. [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивачки позов підтримала та надала суду пояснення з приводу обставин, що описані вище. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі, відзив на позов до суду не подав, тому судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачкам на праві спільної часткової приватної власності належить за адресою: [ADDRESS] . В квартирі зареєстрований відповідач, який з 2010 року там не проживає. Дані обставини підтверджуються поясненнями позивачки та її представника, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] які зазначають, що відповідач з 2010 року виїхав на проживання до Вінницької області, і з того часу квартирою не користується. В квартирі відсутні його особисті речі. Участі в утриманні майна не приймає. Йому не чиняться перешкоди в користуванні майном. Факт відсутності\~відповідача за\~місцем реєстрайції підтверджується, додатково, наданим листом КП «Затишок» Городищенської сільської ради, за підписом директора Черняка В.О., в якому зазначено, що відповідач з 2010 року за місцем реєстрації, а саме - в квартирі [ADDRESS] не проживає. Отже, при розгляді справи були підтверджені доводи позивачок та представника про те, що відповідач протягом 8 років не користувався квартирою, не сплачував за житлово-комунальні послуги, не користується цією квартирою і на даний час. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання. Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до положень пунктів 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Як зазначається у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 р., вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Таким чином в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для задоволення заявленого позову. Судом встановлено, що відповідач добровільно залишив житло. З наявних матеріалів справи вбачається, що він проживає на території Барського району Вінницької області (а.с. 11), його точне місце перебування на даний час невідоме. Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним. Позивачки покликались на положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 319, 321, 379 ЦК України та просили задоволити позов з огляду на приписи зазначених норм. Суд не погоджується з посиланнями на норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР. Норми ст. 71, 72 ЖК УРСР застосовуються щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, і не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Адже правовідносини між позивачками та відповідачем виникли з приводу користування квартирою, яка належить позивачкам на праві власності, і не належить до державного і громадського житлового фонду. Відповідач виїхав на інше постійне місце проживання до Вінницької області. А тому він втратив право на користування житлом позивачок на підставі ст. 107 ЖК України. Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним. Порядок розподілу судових витрат відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved