Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про розірвання договору найму (оренди) житла, виселення без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості за користування житлом. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 1998 року Публічне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» є власником гуртожитку, розташованого по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, серія ЖБ №23479, виданого 18.09.1998 року на підставі наказу, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 16.09.1998 року № 558-С/ЖБ. Як зазначає позивач, 01.01.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Трест «Київміськбуд-2» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 82ф/1 найму (оренда) житла. Відповідно до умов п. 1.1. Договору позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування найм (оренду) ліжко-місця в кількості 2 (два) шт., які знаходяться в кімнаті [NUMBER] на 5 поверсі гуртожитку, що на праві власності належить Позивачу і розташований у місті Києві, [ADDRESS]. 01.01.2012 року позивач та відповідач підписали Акт передачі-приймання 2-х ліжко-місць. Пунктом 3.1. Договору передбачено, що місячна плата за найм житла є договірною і за 2 (два) ліжко-місця складає 1 070 (одна тисяча сімдесят) грн. 00 коп. Пунктом 9.1. Договору встановлено, що Договір є короткостроковим і діє до 01.12.2012 року. Пунктом 3.3. Договору передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено, про що сторони повинні укласти додаткову угоду. 27.08.2012 року сторонами було укладено додаткову угоду № 01 до Договору, згідно якої з 01.09.2012 року встановлено розмір щомісячної плати за найм (оренду) житла у сумі 1 160 грн. 01.11.2012 року сторонами було укладено додаткову угоду № 02 до Договору, згідно якої розмір щомісячної плати з 01.12.2012 року було встановлено в розмірі 1 240 грн. Пунктом 3.4. Договору встановлено, що орендну плату відповідач зобов'язаний вносити на рахунок позивача щомісяця не пізніше 5 (п'ятого) числа поточного місяця. Свої зобов'язання за Договором позивач виконав в повному обсязі, відповідач порушує умови договору, безпідставно проживає у гуртожитку позивача, незаконно користується майном, належним позивачу на праві власності. Оплату за проживання згідно Договору (оренди) найму житла відповідач здійснює у значно меншому розмірі, порушуючи строки встановлені Договором. Позивач вказує, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе обов'язків за Договором, утворилась заборгованість за період з 01.12.2013 року по 10.11.2014 року, яка, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, станом на день звернення до суду склала 9 657,58 грн. Пунктом 8.1. Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за даним Договором, винна Сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України. Таким чином, позивач вважає, що за неналежне виконання умов Договору відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача суму штрафних санкцій у розмірі 1 157,58 грн. (1014,24 грн. - інфляційне збільшення суми боргу та 143,34 грн. - 3% річних.). А всього за період з 01.12.2013 року по 10.11.2014 року сума боргу відповідача перед позивачем по Договору, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, становить 9 657,58 грн. Крім того, позивач зазначає, що за період з 30 січня 2014 року по 10 листопада 2014 року відповідач взагалі не оплачував оренду Майна по Договору. Також позивач вказує, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.07.2014 року було встановлено, що відповідач користується приміщенням у Гуртожитку позивача на підставі Договору та укладеної 01.11.2012 року Додаткової угоди № 02, з укладенням якої строк дії Договору було продовжено на 5 років. Вказаним рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] є мешканцем гуртожитку на підставі цивільно-правового договору найму житла, а не відповідно до норм ЖК України, тому на відповідача не поширюються гарантії, встановлені законодавством, зокрема Примірним положенням про гуртожиток, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Законом України «Про житлово-комунальні послуги». На підставі наведеного, позивач просив позов задовольнити та розірвати договір № 82ф/1 найму (оренди) житла, укладений 01.01.2012 року між ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» та [PERSON]; виселити [PERSON] з кімнати [NUMBER] гуртожитку, що розташований за адресою: м. Київ, [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» 9 657 (дев'ять тисяч шістсот п'ятдесят сім) грн. 58 коп., з них: заборгованість за Договором - 8 500,00 грн., інфляційні нарахування - 1 014,24 грн., 3% річних - 143,34 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 487,20 грн. Представник позивача ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» в ході розгляду справи позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач, не погоджуючись з вимогами ПАТ «Трест «Київміськбуд-2», у свою чергу 02.02.2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору найму (оренди) житла №82ф/1 від 01.01.2012 року та додаткових угод до нього (а.с. 42-47), який був прийнятий судом відповідно до ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року (а.с. 68). В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що згідно з довідкою від 08.01.2008 року в гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] він проживає з 28.09.1999 року на законних підставах, як колишній працівник ПАТ «Трест «Київміськбуд-2», та був заселений за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету на підставі виданого ордеру. Договір найму (оренди) житла №82ф/1 від 01.01.2012 року та додаткові угоди до нього, а саме № 01 від 27.08.2012 року та № 02 від 01.11.2012 року, були укладені під впливом обману, шахрайськими діями службових осіб ПАТ «Трест «Київміськбуд-2», під тиском, шляхом шантажу, що є неприпустимо та порушенням його конституційних прав, свобод та інтересів, всупереч його волі, що в свою чергу є порушенням вимог ст. 203 ЦК України. Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що між ним та відповідачем за зустрічним позовом існують саме житлові відносини, а не цивільно-правові, в підтвердження чого надав договори б/н про участь у витратах на утримання ліжко-місць у гуртожитках житлового фонду ДП «Житлоексплуатація» ВАТ трест «Київміськбуд-2» від 01.01.2004 року та від 01.01.2007 року. Крім того, зазначив, що оплата за участь у витратах на утримання житлової площі, на якій він проживає в гуртожитку, та надання комунальних послуг проводилася ним згідно затверджених тарифів, які доводилися до відома мешканців гуртожитку шляхом вивішування на дошці оголошень відповідних розрахунків. Вказує, що правові підстави для виселення його з гуртожитку - відсутні. Таким чином, на підставі викладеного відповідач за зустрічним позовом просив визнати договір № 82ф/1 від 01.01.2012 року з додатковою угодою №01 від 27.08.2012 року та додатковою угодою № 02 від 01.11.2012 року найму (оренди) житла недійсним, а саме правочинами, які вчинені внаслідок обману, психічного тиску, під впливом тяжкої обставини та проти справжньої його волі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) в судовому засіданні зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору найму (оренди) житла №82ф/1 від 01.01.2012 року та додаткових угод до нього підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у ній, просив задовольнити, проти задоволення первісного позову про розірвання договору найму (оренди) житла, виселення без надання іншого житлового приміщення, стягнення заборгованості за користування житлом заперечував. Надав суду письмові заперечення (а.с. 70). В судовому засіданні представник позивача ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» (представник відповідача за зустрічним позовом) в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору найму (оренди) житла №82ф/1 від 01.01.2012 року та додаткових угод до нього просила відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, вказавши, що при укладенні даного договору найму (оренди) житла та додаткових угод до нього позивачем було дотримано всіх вимог чинного законодавства, за вільного волевиявлення самого відповідача, а в момент вчинення відповідали його внутрішній волі і були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків. Наголосила на тому, що відповідач [PERSON] проживає в гуртожитку позивача на підставі цивільно-правового договору найму житла, а не відповідно до норм ЖК України, тому на відповідача не поширюються гарантії, встановлені законодавством, зокрема Примірним положенням про гуртожиток, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», дані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.07.2014 року, яке набрало законної сили з моменту його оголошення та відповідачем не оскаржувалось. Тому додана відповідачем до зустрічного позову довідка ДП «Житлоексплуатації» від 08.01.2008 року №2 не може бути належним доказом поселення відповідача в гуртожиток у зв'язку з трудовими відносинами та на підставі рішення адміністрації підприємства сумісно з профспілковим комітетом в силу норм ч. 2 ст. 59 та ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Надала суду письмові заперечення, які містяться в матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані в справі докази, приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову з таких підстав. Судом встановлено, що 01.01.2012 року між ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» та [PERSON] було укладено строковий договір № 82ф/1 найму (оренди) житла (а.с. 13-15), відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування найм (оренду) ліжко-місця в кількості 2 (два) шт., які знаходяться в кімнаті [NUMBER] на 5 поверсі гуртожитку, що на праві власності належить ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» і розташований у місті Києві, [ADDRESS] (п. 1.1. Договору), про що позивач та відповідач 01.01.2012 року підписали акт передачі-приймання (а.с. 16). Згідно частини першої статті 759 ЦК за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до частини першої ст. 761 ЦК право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Судом також встановлено, що передане майно відповідачу за договором найму (оренди) житла 82ф/1 від 01.01.2012 року належить позивачу на праві власності, оскільки з 1998 року Публічне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» є власником гуртожитку, розташованого по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, серія ЖБ №23479, виданого 18.09.1998 року на підставі наказу, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 16.09.1998 року № 558-С/ЖБ (а.с. 12). Пунктом 3.1. Договору передбачено, що місячна плата за найм житла є договірною і за 2 (два) ліжко-місця складає 1 070 (одна тисяча сімдесят) грн. 00 коп. Пунктом 9.1. Договору встановлено, що Договір є короткостроковим і діє до 01.12.2012 року. Пунктом 3.3. Договору передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено, про що сторони повинні укласти додаткову угоду. В період дії договору сторонами було укладено наступні додаткові угоди: Додаткова угода №01 від 27.08.2012 року до договору найму (оренди) житла 82ф/1 від 01.01.2012 року, за якою встановили розмір щомісячної плати за найм (оренду) житла у сумі 1 160 грн. (а.с. 17); Додаткова угода №02 від 01.11.2012 року до договору найму (оренди) житла 82ф/1 від 01.01.2012 року, за якою встановили розмір щомісячної плати за найм (оренду) житла в розмірі 1240 грн. (а.с. 18). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що 01.01.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Трест «Київміськбуд-2» та [PERSON] було укладено договір № 82ф/1 найму оренди житла, а також додаткові угоди до нього: Додаткова угода №01 від 27.08.2012 року, Додаткова угода №02 від 01.11.2012 року, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Відповідно до умов договору, а саме пункту 3.4. Договору, орендну плату відповідач зобов'язаний вносити на рахунок позивача щомісяця не пізніше 5 (п'ятого) числа поточного місяця. За період існування договірних відносин між сторонами, відповідач розраховувався з позивачем за оренду майна, порушуючи строки оплати та розмір, встановленої договором щомісячної орендної плати. З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.12.2013 року по 10.11.2014 року відповідач сплатив позивачу за оренду майна 800,00 грн., що підтверджується банківською випискою від 26 грудня 2013 року на суму 400,00 грн. (а.с. 21), та банківською випискою від 29 січня 2014 року на суму 400,00 грн. (а.с. 22). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 549, ч. 1 ст. 550, ст. 551, ст. 552 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Плата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Пунктом 8.1. Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за даним Договором, винна Сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України. Враховуючи зазначені положення закону позивачем за неналежне виконання умов Договору відповідачу також нараховано суму штрафних санкцій у розмірі 1 157,58 грн., з яких 1014,24 грн. - інфляційне збільшення суми боргу та 143,34 грн. - 3% річних. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) взятих на себе обов'язків за договором № 82ф/1 найму оренди житла від 01.01.2012 року, утворилась заборгованість, яка за період з 01.12.2013 року по 10.11.2014 року (станом на день подачі позову) становить, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, - 9 657,58 грн. Наявність заборгованості підтверджується даними розрахунків заборгованості, наданими позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) (а.с. 5-6). Розмір заборгованості відповідачем [PERSON] не спростовано. При цьому, відповідач вказав, що з січня 2014 року ним плата за житло не вноситься, так як до кімнати [NUMBER] в гуртожитку по [ADDRESS], за його відсутності та без його згоди, позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) було підселено іншу особу. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Будучи пов'язаними саме взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), які є чітко прописаними в Кредитному договорі, сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов'язання або змінювати його умови. Оскільки договір є обов'язковим для виконання сторонами, відповідач (позивач за первісним позовом) зобов'язаний виконувати взяті на себе зобов'язання за всіма існуючими умовами договору № 82ф/1 найму оренди житла від 01.01.2012 року та виконувати їх належним чином у встановлений строк. Відповідно до ч. 2 ст. 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. З матеріалів справи встановлено, що порушення відповідачем (позивачем за первісним позовом) умов договору № 82ф/1 найму оренди житла від 01.01.2012 року щодо повної та своєчасної оплати за оренду (найм) майна завдає позивачу (відповідачу за зустрічним позовом) значних збитків та порушує право позивача (відповідача за зустрічним позовом) вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, встановлено, що за період з 30 січня 2014 року по 10 листопада 2014 року (понад шість місяців) відповідач (за первісним позовом) взагалі не оплачував оренду майна по договору, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5). Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону, а також враховуючи ту обставину, що договір № 82ф/1 найму (оренди) житла не припинив свою дію та позивач (за первісним позовом) ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» звернувся до суду з вимогою про розірвання даного договору найму (оренди) житла, суд вважає за необхідне відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 825 ЦК України розірвати договір № 82ф/1 найму (оренди) житла, укладений 01.01.2012 року між ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» та [PERSON], оскільки останній більше, ніж 6 місяців не вносив плату за житло, що достовірно встановлено в судовому засіданні. Невиконання наймачем (стороною цивільно-правового договору найму) обов'язку з повернення житлового приміщення наймодавцю є підставою для його виселення без надання іншого житлового приміщення. У відповідності до ст. 821 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. З довідки, виданої 08.01.2008 року завідувачем гуртожитку ДП «Житлоексплуатація» ВАТ трест «Київміськбуд-2» ( а.с. 53) вбачається, що відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] проживає у гуртожитку, що розташований за адресою: м. Київ, [ADDRESS] з 28.09.1999 року. Однак доводи відповідача [PERSON] (позивача за первісним позовом) про те, що він був поселений до вказаного гуртожитку як працівник ВАТ трест «Київміськбуд-2», на підставі спільного рішення адміністрації та профкому підприємства, та відповідного ордеру - суд вважає безпідставними, оскільки належних доказів цих обставин матеріали справи не містять. Оцінюючи наявну у справі вищезазначену копію довідки, 08.01.2008 року завідувачем гуртожитку ДП «Житлоексплуатація» ВАТ трест «Київміськбуд-2» ( а.с. 53), з якої вбачається, що відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] проживає у гуртожитку, що розташований за адресою: м. Київ, [ADDRESS] з 28.09.1999 року, суд виходить з того, що юридичного значення вона не має, оскільки погоджувальне рішення адміністрації та профкому підприємства не видавалось, посилання на даний факт в зустрічній позовній заяві, як на підставу своїх вимог, є надуманими. Згідно зі ст.ст. 128, 129 ЖК України жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної чи іншої організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Проте докази того, що [PERSON] поселився до гуртожитку в 1999 році як працівник позивача (відповідача за зустрічним позовом) та що адміністрація підприємства приймала спільне з профспілковим комітетом рішення про надання [PERSON] жилої площі в гуртожитку, та на підставі цього рішення видавала спеціальний ордер, - в матеріалах справи відсутні. При цьому жодних доказів тих обставин, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ВАТ трест «Київміськбуд-2», відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) не надано, позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) дана обставина заперечується. Таким чином, доводи відповідача [PERSON] (позивача за первісним позовом) про наявність у нього права на користування гуртожитком як у колишнього працівника відповідача та що таке право виникло відповідно до ст. 128 ЖК України - є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають вимогам закону. Враховуючи, що відповідач [PERSON] (позивач за первісним позовом) є мешканцем гуртожитку на підставі цивільно-правового договору найму житла, а не відповідно до норм ЖК України, які регулюють правовідносини щодо проживання працівників у гуртожитках, тому на відповідача не поширюються гарантії, встановлені законодавством, зокрема Примірним положенням про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та іншими нормативно-правовими актами. Про це також зазначено у п.10.5 укладеного між сторонами договору. Доводи [PERSON] (позивача за первісним позовом) про те, що укладені ним договори з позивачем ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» (відповідачем за зустрічним позовом) неможливо приймати до уваги, оскільки вони були укладені під впливом обману, шахрайськими діями службових осіб ПАТ «Трест Київміськбуд-2» під тиском, шляхом шантажу, - суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки в силу ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому, суд приходить до висновку, що саме укладений договір найму від 01.01.2012 року з додатковою угодою № 02 від 01.11.2012 року є підставою для проживання відповідача [PERSON] у вказаному гуртожитку. Дані обставини встановлені рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року (а.с. 9-11). Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, факт правового статусу відповідача [PERSON] (позивача за первісним позовом) як мешканця гуртожитку, на якого розповсюджується норми виключно цивільного кодексу є встановленим рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року і доказуванню не підлягає. При чому, відповідно до ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. На підставі ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а виходячи з обставин, на які посилається [PERSON] як на підставу позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено перед судом їх переконливості та обґрунтованості, не надано жодних достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, натомість доводи позивача за зустрічним позовом спростовуються матеріалами справи, а отже в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору найму (оренди) житла №82ф/1 від 01.01.2012 року та додаткових угод до нього, - слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved