Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В липні 2018 року позивач в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про вселення до квартири [ADDRESS] При цьому, просила зобов'язати не чинити перешкоди в користуванні належної її онуку на праві власності 1/2 частки квартири та передати йому дублікати ключів від цієї квартири. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є бабусею неповнолітнього [PERSON], [INFO] по лінії батька. Її онук має статус дитини, позбавленої батьківського піклування і повністю знаходиться на її утриманні. В установленому законом порядку вона призначена піклувальником над неповнолітнім онуком. Вони разом з онуком проживають в її будинку в смт. Північне, де йому створені всі необхідні умови для нормального проживання, навчання та особистого розвитку. В той же час, її онукові на праві приватної власності належить ? частка квартири [ADDRESS], що є у спільній частковій власності з його матір'ю [PERSON]. Восени 2015 року [PERSON], зібравши всі свої речі, виїхала на постійне місце мешкання до Російської Федерації, де уклала шлюб і вже майже 3 роки за вказаною адресою не проживає. Після від'їзду [PERSON], її батько, тобто відповідач [PERSON] забрав у онука документи на квартиру та ключі від неї. На теперішній час він використовує квартиру у своїх потребах, тобто здає її в оренду, внаслідок чого заробляє грошові кошти. В той же час, він припинив спілкування зі мною та онуком, на телефонні дзвінки не відповідає, в квартирі змінив замки та перешкоджає їм у доступі до неї. Не зважаючи на те, що квартиру використовує відповідач у своїх потребах, їй приходиться сплачувати комунальні послуги, щоб уникнути виникнення заборгованості за спожиті послуги. Більш того, вона як піклувальник онука, немає змоги забезпечити збереження майна, яке знаходиться в спірній квартирі. Для захисту інтересів свого неповнолітнього онука, вона змушена звернутися з цим позовом до суду. Позивач, яка діє в інтересах неповнолітнього онука, в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково, при цьому зазначив, що не заперечує проти проживання в квартирі свого онука [PERSON] Проте, суду зазначив, що його онук ще не досяг повноліття і тому не зможе самостійно проживати в спірній квартирі, використовувати її за потребою, розпоряджатися нею та нести будь - які затрати по її утриманню, сплаті комунальних послуг, тощо. Вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими і недоведеними в суді, тому просив суд повністю відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Житловим кодексом України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається із матеріалів справи, в інтересах неповнолітнього [PERSON], до суду з позовом про вселення та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням звернулася бабуся по лінії батька [PERSON] Так, відповідно до ч.2 статті 6 Сімейного кодексу неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦК України піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування Згідно із ч. 1 ст. 69 ЦК України піклувальник над неповнолітньою особою зобов'язаний дбати про створення для неї необхідних умов, про її виховання, навчання та розвиток. В частині третій цієї статті передбачено обов'язок піклувальника вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Відповідно до ч.1 ст. 242 ЦК України законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року із змінами та доповненнями, дитиною, позбавленою батьківського піклування - є дитина, яка залишилась без піклування батьків у зв'язку з позбавленням їх батьківських прав. Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 16 травня 2017 року батьків неповнолітнього [PERSON], а саме батька [PERSON], [INFO] та мати [PERSON], [INFO], позбавлено батьківських прав стосовно сина. Розпорядженням керівника військово - цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області № 53р від 15.09.2017 неповнолітньому [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Розпорядженням керівника військово - цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області № 75р від 18.09.2017 [PERSON] призначено піклувальником над неповнолітнім [PERSON], [INFO]. Повноваження позивача [PERSON], як представника неповнолітньої дитини, відповідно до ст.ст. 59, 62 ЦПК України, підтверджуються розпорядженням керівника військово - цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області від 18.09.2017 № 75р. Оскільки [PERSON] є неповнолітнім та має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, над яким встановлено піклування, до суду з позовом про вселення та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, правомірно звернулася його бабуся по лінії батька [PERSON], тобто позивач по справі, яка відповідно до діючого законодавства України є його законним представником. Судом з'ясовано, що на теперішній час неповнолітній [PERSON], [INFO] проживає у родині [PERSON] в [ADDRESS] Даний факт також підтверджено відповідним актом вуличного комітету № 746/02-45 від 28.02.2018. Згідно довідки з КП «Бюро технічної інвентаризації м. Торецька» № 143 від 10.05.2017 [PERSON] на праві власності належить 1/2 частка квартири [ADDRESS], що є у спільній частковій власності з [PERSON]. Отже, судом встановлено, що підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами по справі, неповнолітній [PERSON] в належній йому ? частці квартири не проживає. В той же час, спірна квартира повністю знаходиться в розпорядженні діда неповнолітнього [PERSON] по лінії матері, тобто відповідача по справі [PERSON], який на підставі виданої йому дочкою довіреності, на свій розсуд розпоряджається цією квартирою. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] забрав у онука документи на спірну квартиру та ключі від неї. На теперішній час відповідач [PERSON] здає квартиру в оренду іншим людям, у зв'язку з цим змінив в квартирі замки, тим самим перешкоджає позивачу, яка діє в інтересах онука в доступі до квартири. З огляду на це, суд зазначає наступне. Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього. Відповідно до частини 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закон за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Так, ч.1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Положеннями статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд критично оцінює доводи відповідача, що його онук ще є неповнолітнім, а тому в повній мірі не може використовувати квартиру за своїм призначенням, володіти та розпоряджатися нею, і може завдати будь - якої шкоди майну, оскільки онук сторін по справі є неповнолітнім, а відтак має неповну цивільну дієздатність фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Із системного аналізу діючого цивільного законодавства України вбачається, що всі правочини від імені неповнолітнього підопічного з приводу нерухомого майна, здійснюються лише з дозволу органу опіки та піклування. У разі, якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, лише опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі. Згідно ч. 1 ст. 72 ЦК України опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Відповідно до ст. 32 ЦК України на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Виходячи з цього, суд звертає увагу, що хоча неповнолітній [PERSON] і є власником 1/2 частки спірної квартири, що є у спільній частковій власності, він не з може без згоди піклувальника і відповідного органу опіки та піклування вчинити будь - які дії щодо нерухомого майна, а тому всі сумніви і доводи відповідача з приводу неналежного використання спірної квартири онуком є безпідставними, тим більше не підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідно до діючого цивільного законодавства України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Судом встановлено, що такої домовленості між співвласниками спірної квартири, а саме з однієї сторони між неповнолітнім [PERSON], інтереси якого представляє його бабуся і піклувальник [PERSON] та з іншої сторони між його матір'ю [PERSON], інтереси якої представляє її батько [PERSON], немає. Навпаки судом з'ясовано, що спірну квартиру без згоди неповнолітнього онука [PERSON], його законного представника [PERSON] та органу опіки та піклування в цілому використовує відповідач [PERSON] Отже, не маючи повного права на спірну квартиру, що є у спільній частковій власності, відповідач здійснює управління цим майном, тим більше передав його в управління іншим особам без дотримання передбаченого законом порядку використання нерухомого майна, що є у власності неповнолітньої особи, яка позбавлена батьківського піклування. Оскільки онукові позивача, яка діє в його інтересах чиняться перешкоди в користуванні квартирою, а саме заміна відповідачем замків у спірній квартирі без згоди законного представника підопічного онука та ненадання їм ключів від квартири, свідчать про те, що онукові позивача чиняться перешкоди у користуванні житлом, а тому суд приходить до висновку про порушення прав неповнолітнього [PERSON] щодо користування спірною квартирою. Так, частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із приписів ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача з приводу того, що їх онук [PERSON] є неповнолітнім, над яким встановлено піклування [PERSON] повинен проживати за місцем проживання його піклувальника, оскільки наявність іншого житла у позивача, яка діє в інтересах неповнолітнього онука [PERSON], не позбавляє його права на користування спірною квартирою. Відповідно до положень ст. 247 СК України дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право, зокрема на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. Законом України «Про охорону дитинства» гарантовано право дитини на майно та житло. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. В приписах частини другої цієї статті зазначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Крім того, у відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. l ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 8 Декларації прав дитини проголошено, що дитина за будь - яких обставин має бути серед тих, які першими одержують захист і допомогу. Право особи на звернення до суду за захистом, передбачено ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій , позивач, в силу ст. 12, 81 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Такі обставини позивачем [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього онука [PERSON] повністю доведені в суді. Наявність спору між сторонами, який полягає у перешкоджанні відповідачем у проживанні неповнолітньому [PERSON] у спірній квартирі, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та поясненнями відповідача по справі, який фактично не заперечує щодо перешкоджання неповнолітньому онукові в проживанні спірної квартири. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Оцінивши подані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього онука [PERSON] є обґрунтованими та враховуючи, що відповідач чинить перешкоди онукові у користуванні квартирою, його права підлягають відновленню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього онука [PERSON], будучи його піклувальником і законним представником, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень права власності шляхом вселення онука у спірну квартиру, оскільки ? частка зазначеного майна належить йому на праві приватної власності, що є у спільній частковій власності, яке відповідно до вимог ст. 321 ЦК України є непорушним. Таким чином є всі підстави для вселення [PERSON] у спірну квартиру та зобов'язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні належної [PERSON] на праві власності 1/2 частки квартири та передати йому дублікати ключей від цієї квартири. При цьому вимога про передачу документів на квартиру задоволенню не підлягає, оскільки відповідач діє від імені іншого співласника цієї квартири, яка має право на користування цими документами. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Таким чином, суд вважає позовні вимоги доведеними, а тому вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved