Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Костянтинівської міської ради Донецької області про визнання права власності, посилаючись на те, що 19 грудня 1990 року рішенням Костянтинівської міської ради № 485 їй було надано дозвіл на придбання квартири за адресою [ADDRESS], 20 лютого 1991 року згідно нотаріально-посвідченого договору, зареєстрованому у реєстрі за №2-627 вона придбала вказану квартиру та зареєструвала у Костянтинівському МБТІ. Однак, пізніше, в силу похилого віку вона загубила усі документи на квартиру. У Костянтинівському МБТІ їй виготовили новий технічний паспорт на цю квартиру, але у реєстраційній службі Костянтинівського міського управління юстиції 25 червня 2015 року було відмовлено у державній реєстрації права власності з посиланням на відсутність оригіналу правовстановлюючого документу. Зазначені обставини перешкоджають їй здійснювати право власності на цю квартиру у повному обсязі. Тому просила визнати за нею право власності на вказану квартиру. Рішенням Костантинівського міського суду Донецької області від 07 серпня 2015 року позов [PERSON] до Костянтинівської міської ради Донецької області про визнання права власності задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру за адресою [ADDRESS], яка складається з 2-х житлових кімнат, коридору, ванної кімнати, туалету, кухні, шафів житловою площею 29,6 кв.м, загальною площею 46,3 кв.м. З вказаним рішенням не погодилася [PERSON] та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачкою при розгляді справи не надано суду відомостей про те, що 07 серпня 1995 року між позивачкою та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, у зв'язку з чим 21 вересня 2005 року реєстратором Костянтинівської державної нотаріальної контори було зареєстровано заборону на відчуження вказаної квартири. Відповідно до ст. 425 ЦК України (в редакції 1965 року) та ст. 748 ЦК України вона є власником спірної квартири за договором довічного утримання. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі договору, не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надано заяву, згідно якої [PERSON] просить справу розглянути за її відсутності та відсутності її представника. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], який дії на підставі довіреності, в судове засідання апеляційної інстанції не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить розписка. Представник відповідача Костянтинівської міської ради Донецької області в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що позивачка в силу свого похилого віку втратила оригінали правовстановлюючих документів на належну їй квартиру, але право її власності на цю квартиру підтверджується дослідженими у судовому засіданні документами та не оспорюється представником відповідача. У реєстрації права власності на квартиру позивачці було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на будинок. Тому єдиним способом набуття та захисту права власності позивачки є тільки судовий захист. Але з висновками суду погодитися неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 19 грудня 1990 року рішенням виконавчого комітету Костянтинівської міської ради народних депутатів № 485 [PERSON] було надано дозвіл на придбання у особисту власність квартиру за адресою [ADDRESS], 26 лютого 1991 року згідно договору, посвідченого державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Щербініною Н.О. та зареєстрованого у реєстрі за № 2-627, позивачка придбала вказану квартиру та зареєструвала у Костянтинівському МБТІ. Згідно технічного паспорту, виготовленому КП «Бюро технічної інвентаризації м.Костянтинівка» 28 травня 2015 року, на квартиру [ADDRESS], право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 1991 року, інвентаризаційна справа № 13783 (а.с. 5-7, 8, 9, 10). Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційній службі Костянтинівського міськрайонного управління юстиції від 25 червня 2015 року №22376575 позивачці було відмовлено у державній реєстрації права власності з посиланням на відсутність оригіналу правовстановлюючого документу (а.с.12). Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд першої інстанції задовольнив позов на підставі ст. 392 ЦК України у зв'язку з тим, що позивачкою втрачено документ, який засвідчує її право власності на квартиру. Але при цьому, судом першої інстанції не було перевірено щодо заборони відлучення об'єктів нерухомого майна. За змістом статей 425 ЦК України (в редакції 1963 року) та 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Статтею 748 ЦК України передбачено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З аналізу вказаних правових норм вбачається, що право власності на майно, передане по договору довічного утримання, виникає з моменту нотаріального посвідчення договору, а якщо договір підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації. З відомостей з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що 21 вересня 2005 року за №2410114 реєстратором Костянтинівська державна нотаріальна контора зареєстровано обтяження, підставою якого є договір довічного утримання б/н від 07 серпня 1995 року, посвідчений нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори, об'єктом обтяження є ціла жила квартира за адресою Донецька область, [ADDRESS], власник [PERSON] (а.с.30). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2016 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, укладеного 07 серпня 1995 року між сторонами (а.с.28-29). Таким чином, з огляду на викладене, оскільки 07 серпня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, який посвідчений нотаріально, відповідно за вказаним договором довічного утримання відчужувач [PERSON] передала набувачеві [PERSON] у власність квартиру за вищевказаною адресою, набувач [PERSON] стала власником зазначеної квартири, а тому у суду першої інстанції не було підстав для визнання права власності на вказану квартиру за позивачкою. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed