Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

В квітні 2020 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 11 вересня 2020 року подав уточнену позовну заяву, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі укладеного договору № KRHTA704320184 від 09.04.2008, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 11549,09 доларів США терміном до 08.04.2013 з умовами сплати за користування кредитом відсотків. Для забезпечення виконання зобов`язання за договором 09.04.2008 між позивачем та відповідачем 2 укладено договір поруки № KRHTA704320184, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань, які виникли за кредитним договором № KRHTA704320184 від 09.04.2008 та нести відповідальність перед кредитором як солідарний боржник. Відповідачі належним чином умови договору не виконують, у зв`язку з чим станом на 05.08.2020 утворилась заборгованість в розмірі 104016,67 гривень, яку позивач просить суд стягнути на його користь з відповідачів в солідарному порядку в рахунок виконання умов договору № KRHTA704320184 від 09.04.2008 та понесені судові витрати. 25 вересня 2020 року [PERSON] надала відзив на уточнену позовну заяву, проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та незаконними з наступних підстав. Свій відзив обґрунтовує тим, що 09.04.2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір KRHTA704320184 (далі - Договір). Умов договору взагалі не видно, оскільки позивач надав в додатку до позову ксерокопію договору, яка взагалі не читається, тому не можливо зрозуміти а ні основних умов договору, а ні відповідальності, встановленої договором. До зазначеного договору було укладено додаткову угоду від 12.06.2012 року, де п.1.1. Додаткової угоди визначив, що суму заборгованості зменшити на 3537,10 доларів США, а саме відсотки у розмірі 630,69 доларів США, комісія у розмірі 1662,96 доларів США, пеня в розмірі 1243,45 доларів США. Потім, 20 січня 2014 року було укладено додаткову угоду № 2 до Договору, та п.1.1. Додаткової угоди визначено - суму заборгованості зменшити на 3607,21 доларів США, а саме: відсотки в розмірі 0,55 доларів США, комісія в розмірі 0,00 доларів США, пеня в розмірі 3606,66 доларів США. Крім того, 28 серпня 2015 року було укладено додаткову угоду № 3 до Договору, і п.1.3. Додаткової угоди встановив - суму заборгованості зменшити на 101922,02 грн., а саме: відсотки в розмірі 3,77 грн., комісія в розмірі 0,00 грн., пеня в розмірі 101918,25 грн. Таким чином, станом на 28 серпня 2015 року Банк встановив, що заборгованість складається лише з відсотків в розмірі 3,77 грн. та пені в розмірі 101918,25 грн., після чого інших додаткових угод до Договору не підписувалося сторонами. Вона своєчасно сплачувала всі суми по кредитному договору, у неї було вилучено Банком заставлений автомобіль і продано, а кошти зараховано в рахунок погашення кредиту, тому заборгованість є погашеною та повністю не погоджується з сумою заборгованості по пені. Навіть розрахунок Банку показує про повне погашення заборгованості по тілу кредиту, по процентам станом на 11.09.2015 року. Потім, незрозумілим способом Банк з 28.08.2015 року показує заборгованість у гривневому еквіваленті в розмірі 30423,00 грн., як поточна заборгованість та 101922,02 грн., як заборгованість по пені, не надавши довідку про курс валюти на день переведення кредитної суми в гривневий еквівалент. Проте, якщо уважно дослідити п.1.2. Додаткової угоди № 3 від 28.08.2015 року, то там зазначено, що заборгованість Позичальника на дату укладення цієї угоди становить 132345,02 грн. а саме: 30423,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом та 101918,25 грн. - пеня. А п.1.3. Додаткової угоди № 3 відразу зазначає: «1.3. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити на 101922,02 грн., а саме: відсотки в розмірі 3,77 грн., комісія в розмірі 0,00 грн., пеня в розмірі 101918,25 грн.». Тобто, Банк п.1.3. Додаткової угоди № 3 залишив лише пеню. І тому позивач вигадав заборгованість за тілом кредиту та нарахував на нього пеню, що є незаконним. Співставляючи розмір фактично отриманих відповідачем коштів з сумами нарахованих на них штрафних санкцій, видно несправедливий характер таких нарахувань, що виник внаслідок зловживання позивачем своїми правами за договором, несправедливими умовами укладеного договору щодо споживача кредитних (фінансових) послуг відповідача, і, отже, про явну завищеність та несправедливість сум таких нарахувань. Згідно п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є (зокрема) справедливість, добросовісність та розумність. Порівнюючи вказані цифри з аналогічними за своєю суттю відсотковими та штрафними ставками, прямо зазначеними у законодавстві, видно, що зазначені розміри фактичного здорожчання є явно завищеними та такими, що суперечать принципам розумності та справедливості. Крім того, такі розміри фактичних витрат боржника у зв`язку з виконанням зобов`язання несуть у собі явний та істотний дисбаланс між його правами та обов`язками, який виник у зв`язку з укладеним ним з позивачем договором, оскільки позивач вказує заборгованість за кредитом 5814,49 грн., а заборгованість по пені 98200,92 грн. Відповідно до ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», заборонено включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналогічна правова позиція міститься також, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини, справа № C-186/16 Andriciuc and Others ECLI-EU-C-2017-703, щодо тлумачення статті 3(1) і статті 4(2) 93/13/ЄЕС від 5 квітня 1993 р. про несправедливі умови у споживчих угодах («Договірні умові …. вважаються несправедливими, якщо всупереч вимогам добросовісності, це викликає істотний дисбаланс у правах та обов`язках сторін, що випливають з договору, на шкоду споживача.»). На підставі викладеного, видно, що виникнення заборгованості відповідача у таких розмірах є непропорційним сумі основного боргу, явно завищеним та таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості і пов`язане з несправедливими умовами, зазначеними у договорі, укладеному з позивачем, оскільки містить істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду відповідачу. Умови укладання договору лежать у межах, встановлених законом, вони містять у собі можливість зловживання ними з метою необґрунтованого багатократного збільшення боргу, чим недобросовісно і скористався позивач, оскільки, достовірно знаючи про наявність заборгованості відповідача та незначну суму його первинних зобов`язань, впродовж значного строку не звертався до суду з метою штучного збільшення таким чином сум заборгованості позивача, що і потягло за собою виникнення заборгованостей за кредитом та відсотками у вищевказаному розмірі. Згідно ч.5 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Стосовно пені та комісії, які є нероздільно включені, то вказані суми є видами неустойки в сенсі визначення ч.1 ст.549 ЦК України, які також підлягають зменшенню за рішенням суду, якщо вони значно перевищують розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. У частині 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в замін і невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Отже, покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Звертає увагу суду на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 де зазначено, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку відкредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Крім того, Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі №12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Отже, пеня в розмірі 98200,92 грн. є значно великою в порівнянні з заборгованістю за кредитом, яка є також надуманою. Розрахунки надані банком відображають значні суми які вона сплачувала щомісяця для погашення заборгованості, а також банком було реалізовано предмет застави - автомобіль. Також, звертає увагу, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. А в даному випадку пеня була нарахована до 28.08.2015 року, тому вимоги щодо стягнення пені є безпідставними. Згідно висновків зроблених у Постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2019 року у справі № 721/781/16-ц зазначено: Для вимог про стягнення пені закон встановлює спеціальну позовну давність у один рік (частина друга статті 258 ЦК України). Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Зазначене не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду, тому вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені, нарахованої до 08 листопада 2012 року, заявлені з пропуском позовної давності та не підлягають задоволенню. З огляду на викладене пеня не може бути стягнута, оскільки вона нарахована всупереч ст. 258 ЦК України. В зв`язку з цим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк», ЄДРПОУ - 14360570, до [PERSON] про стягнення заборгованості, у справі № 193/454/20, у повному обсязі. 25 вересня 2020 року [PERSON] надала відзив на уточнену позовну заяву. Свій відзив обґрунтовує тим, що в провадженні Софіївського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та незаконними з наступних підстав. Між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № KRHTA704320184 від 09.04.2008 року (далі - Договір). Умов договору взагалі не видно, оскільки позивач надав в додатку до позову ксерокопію договору, яка взагалі не читається, тому не можливо зрозуміти а ні основних умов договору, а ні відповідальності, встановленої договором. Позивач додав, як доказ, договір поруки від 12 червня 2012 року № KRHTA704320184/1, який складений на українській мові з [PERSON] , проте згідно паспорту, вона зазначена як [PERSON] , тому договір укладено з іншою особою, відповідно будь-які зобов`язання за даним договором повинна виконувати саме [PERSON] , а тому зазначений доказ є неналежним. Також, відповідно до п. 11 Договору поруки - цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. А основний Кредитний договір № KRHTA704320184 від 09.04.2008 року в розділі 14 «Строк дії договору й порядок зміни його умов», в тому числі п. 14.1 Договору не містить строку дії договору, а там відображено, що договір діє до повного виконання зобов`язань сторонами за договором. Отже, Договір поруки від 12 червня 2012 року № KRHTA704320184/1 та Кредитний договір № KRHTA704320184 від 09.04.2008 року не містять конкретної дати закінчення строку дії договору. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. З огляду на викладені приписи, порука є строковим зобов`язанням і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням». У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що «строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) викладено правовий висновок такого змісту: «Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя». Таким чином, з огляду на зазначені правові норми та позицію Великої Палати Верховного Суду, можна зробити висновок, що строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є преклюзивним, тобто, його закінчення є підставою для припинення поруки. Аналіз договору поруки від 12 червня 2012 року № KRHTA704320184/1 свідчить про те, що сторони не встановили строк поруки, оскільки умова договору поруки про те, що його дія припиняється повним виконанням боргових зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки. Крім того, якщо уважно дослідити п.1.2. Додаткової угоди № 3 від 28.08.2015 року, то там зазначено, що заборгованість Позичальника на дату укладення цієї угоди становить 132345,02 грн. а саме: 30423,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом та 101918,25 грн. - пеня. А п.1.3. Додаткової угоди № 3 відразу зазначає: «1.3. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити на 101922,02 грн., а саме: відсотки в розмірі 3,77 грн., комісія в розмірі 0,00 грн., пеня в розмірі 101918,25 грн.». Тобто, Банк п.1.3. Додаткової угоди № 3 залишив лише пеню. І тому позивач вигадав заборгованість за тілом кредиту та нарахував на нього пеню, що є незаконним. Також звертає увагу, що її, як Поручителя, взагалі не знайомили з будь-якими додатковими угодами до кредитного договору, відповідно вона нічого не підписувала, а дізналась про додаткові угоди до договору з матеріалів цивільної справи. Співставляючи розмір фактично отриманих відповідачем коштів з сумами нарахованих на них штрафних санкцій, видно несправедливий характер таких нарахувань, що виник внаслідок зловживання позивачем своїми правами за договором, несправедливими умовами укладеного договору щодо споживача кредитних (фінансових) послуг відповідача, і, отже, про явну завищеність та несправедливість сум таких нарахувань. Згідно п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є (зокрема) справедливість, добросовісність та розумність. Порівнюючи вказані цифри з аналогічними за своєю суттю відсотковими та штрафними ставками, прямо зазначеними у законодавстві, видно, що зазначені розміри фактичного здорожчання є явно завищеними та такими, що суперечать принципам розумності та справедливості. Крім того, такі розміри фактичних витрат боржника у зв`язку з виконанням зобов`язання несуть у собі явний та істотний дисбаланс між його правами та обов`язками, який виник у зв`язку з укладеним ним з позивачем договором, оскільки позивач вказує заборгованість за кредитом 5814,49 грн., а заборгованість по пені 98200,92 грн. Відповідно до ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», заборонено включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналогічна правова позиція міститься також, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини, справа № C-186/16 Andriciuc and Others ECLI-EU-C-2017-703, щодо тлумачення статті 3(1) і статті 4(2) 93/13/ЄЕС від 5 квітня 1993 р. про несправедливі умови у споживчих угодах («Договірні умові …. вважаються несправедливими, якщо всупереч вимогам добросовісності, це викликає істотний дисбаланс у правах та обов`язках сторін, що випливають з договору, на шкоду споживача.»). На підставі викладеного, видно, що виникнення заборгованості відповідача у таких розмірах є непропорційним сумі основного боргу, явно завищеним та таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості і пов`язане з несправедливими умовами, зазначеними у договорі, укладеному з позивачем, оскільки містить істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду відповідачу. Умови укладання договору лежать у межах, встановлених законом, вони містять у собі можливість зловживання ними з метою необґрунтованого багатократного збільшення боргу, чим недобросовісно і скористався позивач, оскільки, достовірно знаючи про наявність заборгованості відповідача та незначну суму його первинних зобов`язань, впродовж значного строку не звертався до суду з метою штучного збільшення таким чином сум заборгованості позивача, що і потягло за собою виникнення заборгованостей за кредитом та відсотками у вищевказаному розмірі. Згідно ч.5 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Стосовно пені та комісії, які є нероздільно включені, то вказані суми є видами неустойки в сенсі визначення ч.1 ст.549 ЦК України, які також підлягають зменшенню за рішенням суду, якщо вони значно перевищують розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. У частині 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в замін і невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Отже, покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Звертає увагу суду на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 де зазначено, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку відкредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Крім того, Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі №12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Отже, пеня в розмірі 98200,92 грн. є значно великою в порівнянні з заборгованістю за кредитом, яка є також надуманою. Також, звертає увагу, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. А в даному випадку пеня була нарахована до 28.08.2015 року, тому вимоги щодо стягнення пені є безпідставними. Отже, вимоги про стягнення з Відповідача 2, [PERSON] , заборгованості за кредитним договором № KRHTA 704320184 від 09.04.2008 року є безпідставними та необґрунтованими, відсутні належні та допустимі докази для задоволення вимог позивача. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк», ЄДРПОУ - 14360570, до [PERSON] про стягнення заборгованості, у справі № 193/454/20, у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином та завчасно, надав відповідь на відзив та просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, надали заяви про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог заперечують в повному обсязі, а тому суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та вивчивши матеріали справи і дослідивши надані письмові докази прийшов до такого висновку. Згідно з ч. 2ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (надалі - Відповідач-1) 09.04.2008 року уклали кредитний договір KRHTA 704320184 від 09.04.2008 . Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 11549,09 Дол. США. на термін до 08.04.2013 р., а Відповідач-1 зобов`язав повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк, в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 14-18). 12.06.2012 року було укладено Додаткову угоду до кредитного договору №КRНТА704320184 від 09.04.2008 року (а.с.19,20). 20.01.2014 року було укладено Додаткову угоду №2 до кредитного договору № КRНТА704320184 від 09.04.2008 року (а.с. 20 зв.ст.). 28.08.2015 року було укладено Додаткову угоду №3 до кредитного договору №КRНТА704320184 від 09.04.2008 року (а.с. 22). Відповідно до Додаткової угоди до кредитного договору № КRНТА704320184 від 09.04.2008 року заборгованість на дату укладення Додаткової угоди становила 5607,84 Дол. США. Валюта кредиту була замінена з долару США на гривню за курсом 23,60 гри. за один долар США. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника, 12 червня 2012 року між позивачем та відповідачем2 [PERSON] укладено договір поруки, згідно умов якого, поручитель зобов`язується відповідати в повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору № KRHTA704320184 від 09.04.2008 . Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною (а.с.25). Взяті на себе зобов`язання з погашення кредиту відповідачі належним чином не виконали. З наданого позивачем розрахунку (а.с.5-7) вбачається, що станом на 14 січня 2020 року заборгованість за договором № КRНТА704320184 від 09.04.2008 складається: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) -0,00 грн., по процентам-0,00 грн., погашено пені, в тому числі списано 2220,33 грн.. З наданого позивачем розрахунку (а.с.112-115) вбачається, що станом на 05 серпня 2020 року заборгованість за договором № КRНТА704320184 складає 104016,67 грн., складається з наступного: -5814,49 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); -1,26 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -98200,92 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ч. 1 ст. 549, ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність із розміром основного зобов`язання. Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 04.09.2014р. (справа № 6-100цс14), ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Таким чином, суд може з власної ініціативи застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків. Встановивши, що визначений позивачем розмір пені перевищує основний розмір боргу, суд вважає, що наявні правові підстави, передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України, для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню на користь банку, та стягнути пеню в сумі до 5814,49 грн.. 06 лютого 2020 року позивачем було направлено на адресу [PERSON] і [PERSON] письмову вимогу щодо погашення заборгованості (а.с. 10-13). Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Таким чином, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] суми заборгованості підлягають задоволенню частково в розмірі 11630,24 грн . (5814,49 грн. - заборгованість зі тілом кредиту+1,26 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5814,49 грн.-пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) . Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідачів пропорційно задоволеним вимогам, виходячи з розрахунку (11630,24 х 2102,00/104016,67= 235,00 грн.), тобто по 117,51 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial