Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

В лютому 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-5) до відповідачів: Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: стягнути 79770,0 грн. з Державного бюджету на свою користь за завдану моральну шкоду відповідачем 1. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020р. по справі № 640/13597/19, було визнано неправомірною бездіяльність відповідача 1 щодо не скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58808879 від 08 квітня 2019р.; визнано протиправною та скасовано постанову відповідача 1 щодо не скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58808879 від 08 квітня 2019р. Встановлена вищезазначеною постановою апеляційної інстанції неправомірна бездіяльність відповідача 1 завдала позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях яких зазнав позивач, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Змінився його звичний ритм життя, він змушений був протягом тривалого часу відвідувати виконавчу службу, звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. З урахуванням викладеного на підставі ст. 56 Конституції України; ст. ст. 23, 280, 1166, 1173, 1174 ЦК України; ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач просив суд позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 травня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 2, проти позову заперечив, зазначивши, що відповідач 2 жодним чином не порушив прав позивача і не завдавав йому моральної шкоди, ні за текстом позову, ні додані до позову стороною позивача письмові докази не підтверджують факту наявності дій чи бездіяльності відповідача 2, які б могли спричинити позивачу моральну шкоду. 20 травня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 1, зазначив, що у провадженні виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 58808879, з примусового виконання виконавчого листа № 826/11632/15 від 27 червня 2017р., виданого Окружним адміністративним судом м. Києва про стягнення боргу з ПП «Бонка» на користь Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в сумі у розмірі 496,24 грн. Відносно позивача, як боржника за виконавчим провадженням на виконанні у відповідача 1 не перебували і не перебувають, а тому сторона відповідача вважає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не підлягають. 18 травня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якому позивач зазначив, що визначення відповідача 2, і включення його до суб`єктного складу за поданим позовом викликано вимогами законодавства та роз`ясненнями, які містяться в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». 20 травня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якому позивач зазначив, що відповідачем 1 не враховані обставини встановлені постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020р. по справі № 640/13597/19, яка набрала законної сили, роз`яснення, які містяться в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові та відповідях на відзиви відповідачів, просив суд позов задовольнити, зазначивши, що звернувся з вказаним позовом, виключно, як фізична особа, за захистом порушених своїх прав. Відповідачі 1, 2, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020р. по справі № 640/13597/19, було визнано неправомірною бездіяльність відповідача 1 щодо не скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58808879 від 08 квітня 2019р.; визнано протиправною та скасовано постанову відповідача 1 щодо не скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58808879 від 08 квітня 2019р. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. За змістом ч. 1 ст. 15 цього Закону, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020р. у справі № 640/13597/19, позов [PERSON] до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними дій; зобов`язання вчинити дії задоволено частково; визнано неправомірною бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо не скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58808879 від 08 квітня 2019р.; визнано протиправною та скасовано постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо не скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58808879 від 08 квітня 2019р. Зазначеною постановою апеляційної інстанції встановлено, що з вказаним адміністративним позовом, позивач [PERSON] звернувся, в якості ліквідатора ПП «Бонка», яке є боржником у вищезазначеному виконавчому провадженні, та просив захистити права і інтереси цього підприємства, а не свої власні права. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зі сторони відповідачів, йому, як фізичній особі була спричинена моральна шкода. Як і не було надано стороною позивача будь-якого доказу на підтвердження реального розміру цієї шкоди. При цьому судом враховано, що позивач не є стороною виконавчого провадження № 58808879. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови від 01 листопада 1996р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У рішенні від 03 жовтня 2001р. №12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» та ст. 25 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» (справа про відшкодування шкоди державою) Конституційний Суд дійшов висновку, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (статті 56, 62). У пункті 10-1 Постанови від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Відповідно до чіткої та усталеної практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, необхідність докладання зусиль для його відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем необґрунтовані заявлені позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed