Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] . В будинку зареєстрований відповідач, який з 2005 в будинку не проживає. Відповідач не оплачує житлово-комунальні послуги, не здійснює поточного ремонту, не користується житлом. За таких умов позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить суд його задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Також просить вирішити питання стосовно розподілу судових витрат. Позивачка позов підтримала та пояснила суду про те, що відповідач більше десяти років в будинку не проживає, з того часу будинком не користується. Ніякої допомоги на утримання будинку не надавав, його місце проживання чи перебування невідоме. Відповідач не з`явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі, відзив на позов до суду не подав, тому судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі відповідача. Суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власницею житлового будинку [ADDRESS] . В будинку зареєстрований відповідач, який з 2005 року в будинку не проживає. Факт відсутності відповідача підтверджується наданими актами, затвердженими сільським головою Радухівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Полюхович О., що складені комісією працівників сільської ради від 08.01.2019 року; 12.02.2019 року, 03.04.2019 року, згідно яких відповідач протягом тривалого часу (зокрема, з 2005 року і по даний час) за місцем реєстрації, а саме - [ADDRESS] , не проживає. Даний факт також підтверджується і показаннями свідків. Зокрема, відповідно до показань свідка [PERSON] відповідач протягом останніх 10 років не проживає в будинку. Відповідно до показань свідка [PERSON] , відповідач не проживає в будинку з 2005 року. Його місце проживання нікому не відоме. Отже, при розгляді справи були підтверджені доводи позивачки про те, що відповідач з 2005 року не користувався будинком, не сплачував за житлово-комунальні послуги, не користується цим будинком і на даний час, його особисті речі в будинку відсутні. Суд вважає доречним застосування положень ч.2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані, в тому числі, й зі зняттям з реєстрації місця проживання. Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для задоволення заявленого позову. Судом встановлено, що відповідач втратив право на користування житлом позивачки. Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним. Порядок розподілу судових витрат відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved