Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати щодо неї розпорядження сільського голови Врублівської сільської ради Романівського району Житомирської області № 12 від 1 квітня 2015 року про зміни в оплаті заробітної плати працівникам культури Врублівської сільської ради, а також стягнути з Врублівської сільської ради Романівського району Житомирської області 5000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням її трудових прав. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона обіймає посаду завідуючої Врублівською сільською бібліотекою. До 2015 року за виконувану роботу вона отримувала посадовий оклад у повному розмірі, а також отримувала передбачені законодавством надбавки. В січні 2015 року сільським головою Врублівської сільської ради Романівського району Житомирської області було видане розпорядження про можливі зміни в оплаті праці працівників культури с. Врублівка, а з 1 квітня 2015 року їй, згідно з оспорюваним розпорядженням виплачується 75 % від посадового окладу, що суперечить вимогам трудового законодавства та призвело до істотного зменшення розміру її заробітної плати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що розпорядження № 12 від 1 квітня 2015 року видане ним з дотриманням вимог законодавства, виходячи із обсягу видатків на оплату праці працівників культури комунальних установ Врублівської сільської ради Романівського району Житомирської області, які в порівнянні з видатками у 2014 році є значно меншими. Виданню вказаного розпорядження, передувало попередження позивача про можливі зміни істотних умов праці - оплати її праці у розмірі 0,75 посадового окладу. Судом встановлено, що позивач обіймає посаду завідуючої бібліотекою комунальної установи Врублівської сільської ради «Врублівська сільська бібліотека». 28 січня 2015 року сільським головою Врублівської сільської ради Романівського району Житомирської області видане розпорядження № 6 про можливі зміни в оплаті праці працівників культури сільської ради, згідно якого позивача у зв»язку з обмеженими кошторисними призначеннями, із недостатністю коштів, істотними змінами в оплаті праці та з фінансуванням закладів культури попереджено про можливе її переведення з оплатою праці на 0,75 посадового окладу. Розпорядженням сільського голови Врублівської сільської ради Романівського району Житомирської області № 12 від 1 квітня 2015 року [PERSON] у зв»язку з обмеженими кошторисними призначеннями, з недостатністю коштів, фінансування закладів культури з районного бюджету, затвердженими штатними розписами переведено з посадового окладу на 0,75% посадового окладу. Встановивши вказані обставини, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача, виходячи з наступного. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом статті 21 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) однією з основних форм реалізації права громадян на працю є трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Змістом трудового договору є сукупність умов, що встановлюють взаємні права та обов»язки його сторін. Кожна сторона трудового договору має свої суб»єктивні права та обов»язки, обумовлені трудовим договором та трудовим законодавством. При цьому, умови, встановлені нормативними актами про працю, обв»язкові до виконання і не можуть змінюватися угодою сторін. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Структура заробітної плати визначається в статті 2 Закону України «Про оплату праці» й складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних і компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно статті 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Даючи правову оцінку розпорядчому акту, законність якого оспорюється позивачем, суд встановив, що фактично вказаним розпорядженням представник відповідача без зменшення нормативу робочого часу позивача прийняв рішення про часткову виплату їй заробітної плати, а не про зменшення її розміру, оскільки розмір посадового окладу (основної заробітної плати) завідуючої бібліотекою комунальної установи Врублівської сільської ради «Врублівська сільська бібліотека», згідно затвердженого штатного розпису даної установи, залишився незмінним. Таке рішення суперечить приписам статті 21 Закону України «Про оплату праці», отже, є незаконним. Та обставина, що штатним розписом комунальної установи Врублівської сільської ради «Врублівська сільська бібліотека» з 1 квітня 2015 року передбачено зменшення кількості штатної посади завідуючої бібліотекою з 1 до 0,75 штатних посад на оцінку законності оспорюваного розпорядження не впливає, оскільки представник відповідача, згідно пояснень, даних ним у судовому засіданні, вважав, що ним були змінені істотні умови праці позивача. Передбачених законодавством заходів, щодо скорочення штату працівників, ним не вживались. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд керується положеннями статті 237-1 КЗпП України та роз»ясненнями, які містяться у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно яких за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Встановивши, що порушення роботодавцем законних прав позивача призвело до невиплати їй заробітної плати у повному розмірі, суд прийшов до висновку про наявність у [PERSON] підстав для моральних страждань. Однак, враховуючи незначну тривалість порушення трудових прав позивача, суд вважає достатньою сатисфакцією - відшкодування їй відповідачем моральної шкоди у розмірі 500 грн.

Outcome: partial