Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 09 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» (Виконавець) та [PERSON] укладено Договір про надання консультаційних послуг, згідно якого виконавець брав на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника надати консультаційні послуги з підвищення кваліфікації замовника як водія-експедитора для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. 12 лютого 2019 року між сторонами Договору було підписано Акт здачі-приймання наданих послуг, згідно якого виконавцем надано, а замовником отримані консультаційні послуги з підвищення кваліфікації останнього, як водія-експедитора, для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. При підписанні вказаного Акту сторонами погоджено вартість наданих виконавцем послуг в сумі 16 000 гривень. На виконання вимог Договору від 09.11.2018 р. [PERSON] внесено до каси підприємства тільки 500 гривень. Таким чином загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем складає 15 500 грн. З огляду на вищезазначене представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] в розмірі 15 500 гривень, а також понесених витрат на сплату судового збору в розмірі 2102 гривні. 03.12.2020 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого щодо задоволення позовних вимог заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що для здійснення консультаційної діяльності юридичній особі необхідно мати належним чином зареєстрований вид економічної діяльності, що включає в себе можливість надання консультаційних послуг. Однак згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» (ідентифікаційний код 03567150) має зареєстровані наступні види економічної діяльності за кодами: 49.41; 22.11; 45.19; 45.20; 45.32; 47.30; 52.29; 64.99; 68.20; 68.32; 77.12, і жоден з вищезазначених видів економічної діяльності не надає повноважень даній фірмі здійснювати будь-які консультаційні послуги. В договорі та при поданні первинного позову не зазначено про наявність ліцензії та відповідного персоналу, що може здійснювати підвищення кваліфікації водіїв. Таким чином, виходячи з правої природи договору надання консультаційних послуг від 09.11.2018 р., наслідком виконання умов договору є підвищення кваліфікації [PERSON] як водія. Також при поданні первісного позову були долучені: оборотно-сальдова відомість по рахунку 3612, картка рахунку 3612 та фіскальні чеки, які не є документами, що можуть свідчити про понесення фактичних витрат підприємством. З приводу долученого фіскального чеку зазначає, що в останньому не зазначений платник. Закон України «Про захист прав споживачів» визначає заборону здійснення нечесної підприємницької практики. [PERSON] , підписуючи договір про надання консультаційних послуг, не мав повної інформації про статус, наявність ліцензії, кваліфікованість ТзОВ Госпрозрахункової фірми «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС», оскільки не має спеціальних знань для визначення даного, та був введений в оману при підписанні зазначеного договору. 03.12.2020 року представником відповідача було подано зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просить визнати договір про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року недійсним, та стягнути на користь [PERSON] судові витрати, що складаються зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3000 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначає, що [PERSON] , підписуючи договір про надання консультаційних послуг, не мав повної інформації про статус, наявність ліцензії, кваліфікованість ТзОВ Госпрозрахункової фірми «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС», оскільки не мав спеціальних знань для визначення даного, та був введений в оману при підписанні зазначеного договору. А тому з огляду на положення ч. 1-2 ст. 234 ЦК України з яких вбачається, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину, вважає договір про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року фіктивним та просить визнати його недійсним. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Гладишевої Х.В. від 07.12.2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» про визнання договору недійсним прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 30.12.2020 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого представник первісного позивача зазначає що протягом тривалого часу, а саме з 09.11.2018 (дата підписання договору) по 06.11.2020 (дата отримання ухвали суду про відкриття провадження) відповідач не вчиняв будь-яких дій з метою визнання договору від 09.11.2018 недійсним. Натомість добровільно, без будь-якого примусу, без застосування психічного чи фізичного насильства 12.02.2019 підписав Акт здачі-приймання наданих послуг до зазначеного договору. Окрім того, самостійно вніс до каси підприємства кошти в розмірі 500 гривень, що підтверджується фіскальним чеком № 0006 від 11.03.2019 р. Сума внесених коштів визначена як щомісячний платіж згідно п. 4.4. Договору від 09.11.2018 р. Добровільно виконуючи умови Договору відповідач фактично визнавав його дійсним. Крім того, при звільненні із займаної посади головним бухгалтером підприємства в обхідному листі [PERSON] вчинено запис про наявну заборгованість перед підприємством в сумі 15 500 гривень. Додатково зазначає, що з дати отримання категорії СЕ до дати влаштування на роботу водієм-експедитором [PERSON] не мав жодного досвіду з керування великоваговим транспортним засобом. Після влаштування на роботу на підприємство впродовж трьох місяців йому надавались консультаційні послуги, проведено теоретичні заняття з різноманітних тем та перевірено знання, отримані відповідачем в процесі навчання. Окрім теоретичних знань під наглядом водія-наставника відповідачем відпрацьовано 108 годин практичних навиків керування великоваговим транспортним засобом як на території України так і на території Європейських країн: Угорщина, Словенія, Італія. Враховуючи викладене представник Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» вважає, що відсутні підстави для визнання Договору про надання консультаційних послуг від 09.11.2018 р. недійсним. Розпорядженням в.о. керівника апарату суду І.Пилипаки призначено повторний автоматизований розподіл справи з огляду на те, що суддя Гладишева Х.В. з 05 січня 2021 відряджена до Франківського районного суду м. Львова. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021 року справа надійшла в провадження судді Красовського О.О. 18.01.2021 року представником відповідача було подано відповідь на відзив щодо зустрічної позовної заяви. Звертає увагу на те що Сертифікати, долучені до відзиву, свідчать лише про підвищення кваліфікації осіб, яким вони видані, та жодним чином не надають права товариству здійснювати навчання третіх осіб щодо підвищення кваліфікації. Як було зазначено у зустрічній позовній заяві, для здійснення даної діяльності необхідна наявність відповідної ліцензії. Представник ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» підтримав заявлений позов, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Надав суду пояснення про обставини справи, що викладені у позові, та інших поданих суду документах підприємства. Представник [PERSON] підтримав заявлений позов, у задоволенні первісного позову просить відмовити. Надав суду пояснення про обставини, що викладені у зустрічному позові, та інших поданих суду документах. Додатково зазначає, що оскільки [PERSON] було працевлаштовано за трудовим договором, то у подальшому його навчання мало б здійснюватися за рахунок підприємства, організації, установи на підставі норм КЗпП України та у рамках трудових відносин, і безкоштовно для працівника. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) в судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] 09.11.2018 року був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» згідно наказу №100 від 08.11.2018 року. 09 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» та [PERSON] укладено Договір про надання консультаційних послуг, згідно п.1.1. якого Виконавець брав на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника надати консультаційні послуги з підвищення кваліфікації замовника як водія-експедитора для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. Положеннями п.2.1. договору визначено, що обов`язком є надати замовнику послугу на рівні знань здобутих за період своєї діяльності при здійсненні міжнародних перевезень автомобільним транспортом. [PERSON] у свою чергу, згідно п.3.1.-3.2. договору, зобов`язувався по закінченню надання послуг підписати акт виконаних робіт та провести оплату послуг в розмірах та у строки, що встановлені даним договором. Пунктом 4.2. Договору встановлено, що загальна вартість послуг становить 16 000 грн. з ПДВ. Згідно п. 4.3. Договору визначено, що Замовник розпочинає оплачувати послуги надані виконавцем з дня підписання акту здачі-приймання наданих робіт. Пунктом 4.4. Договору визначено можливість оплати Замовником наданих послуг з відтермінуванням. Розмір щомісячної суми платежу повинен бути не менше 500 грн. 12 лютого 2019 року між сторонами Договору про надання консультаційних послуг від 09.11.2018 підписано Акт здачі-приймання наданих послуг, згідно якого Виконавцем надано, а замовником отримані консультаційні послуги з підвищення кваліфікації останнього, як водія-експедитора, для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. При підписанні вказаного Акту сторонами погоджено вартість наданих виконавцем послуг в сумі 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень. На виконання вимог Договору від 09.11.2018 року [PERSON] внесено до каси підприємства 500 гривень, що підтверджується фіскальним чеком №0006 від 11.03.2019 року та оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 3612 «Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками» за період з 12.02.2019 року по 31.07.2020 року. В подальшому [PERSON] грошові кошти не вносив, в результаті чого утворилася заборгованість у сумі 15 500 грн. Щодо заперечень про те, що оборотно-сальдова відомість по рахунку 3612 та картка рахунку 3612 не є документом, що може свідчити про понесення фактичних витрат підприємством, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. N 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. N 996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за номером 168/704. У пункті 2.1 зазначеного Положення вказано, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Акт здачі-приймання наданих послуг належить до первинних документів та фіксує факт здійснення господарської операції. Саме первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. При наданні консультаційних послуг виконавець має визнати зобов`язання з ПДВ за правилами «першої події» виходячи з їх договірної вартості. При цьому оформлюється така операція актом здачі-приймання наданих послуг, який підписується обома сторонами. З огляду на вищезазначене суд критично оцінює твердження представника відповідача за первісним позовом, який зазначає про те, що фіскальний чек є неналежним доказом проведення фінансової операції, та посилається на правову норму, яка регулює ведення касових операцій банками в Україні, оскільки згадана Інструкція не розповсюджується на підприємства, що в своїй діяльності використовують касові апарати (реєстратор розрахункових операцій, надалі - РРО). Фіскальний касовий чек є документом, що містить інформацію про обсяг розрахункової операції. Він видається покупцю товарів/послуг, а у продавця залишається контрольна стрічка - копії розрахункових документів, послідовно сформованих РРО, що надруковані або створені в електронній формі таким реєстратором, а також копії фіскальних чеків у разі створення контрольної стрічки в електронній формі (ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 p. N 265/95-ВР. Фіскальний касовий чек роздруковується РРО лише один раз, причому зробити дублікат неможливо (не передбачено функціями РРО). Тому копія фіскального чека із контрольної стрічки є єдиним документом, що може підтвердити здійснення розрахункової операції. Щодо відсутності прізвища платника у фіскальному чеку то варто зазначити, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. А тому, оскільки відповідачем за первісним позовом не заперечувалась сплата ним грошових коштів у сумі 500 грн. в рахунок оплати послуг, наданих позивачем за первісним позовом згідно договору від 09.11.2018 р., суд не може погодитися з доводами представника [PERSON] про те, що фіскальний чек є неналежним доказом у даній справі та що він не підтверджує жодну фінансову операцію. Приймаючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд додатково зазначає наступне. Згідно ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно з ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як було встановлено в ході розгляду справи, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором надання консультаційних послуг шляхом проведення відповідачу консультацій з підвищення кваліфікації як водія-експедитора для здійснення міжнародних перевезень автомобільним транспортом, зокрема: йому проведено теоретичні заняття з різноманітних тем та перевірено знання, отримані відповідачем в процесі навчання. Слід зазначити, що окрім теоретичних знань під наглядом водія-наставника відповідачем відпрацьовано 108 годин практичних навиків керування великоваговим транспортним засобом як на території України, так і на території Європейських країн: Угорщина, Словенія, Італія. В свою чергу, відповідач отримав консультаційні послуги та не здійснив їх оплату у розмірі, що визначені договором від 09.11.2018 року. З вищезазначеного вбачається, що відповідач за первісним позовом [PERSON] добровільно виконував умови Договору, тим самим визнавав його чинність, та не заперечував про настання відповідних наслідків - здобуття нових знань, навиків у роботі, у результаті яких він міг здійснювати перевезення великоваговим транспортом як в Україні, так і міжнародні перевезення, отримуючи значно більшу заробітну платню, ніж працюючи на підприємстві водієм без таких навичок, знань та вмінь. При розгляді справи не було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» при укладенні договору від 09.11.2018 року ввела в оману [PERSON] . Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Позивач за зустрічним позовом на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами можуть бути: вік позивача, його стан здоров`я, відсутність фактичного виконання обов`язків підприємства перед позивачем після укладення договору. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем за зустрічним позовом не було надано доказів на підтвердження обставин, які б вказували на неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і мала істотне значення, та існувала станом на момент вчинення правочину. Також не було надано доказів того, що підприємство не виконало взяті на себе зобов`язання згідно договору від 09.11.2018 року. Представник [PERSON] вказує на те, що у даному випадку підприємство зобов`язане було здійснювати підвищення кваліфікації своїх працівників, а тому після підписання договору від 09.11.2018 року підприємство фактично здійснило підвищення кваліфікації позивача, за яке не слід проводити оплату. Але суд не погоджується з доводами [PERSON] . З 09.12.2017 (дата отримання категорії СЕ) до 09.11.2018 (дата влаштування на роботу водієм-експедитором) [PERSON] не мав жодного досвіду у керуванні великоваговим транспортним засобом. Після влаштування на роботу в ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» впродовж трьох місяців, в період з 09.11.2018 по 12.02.2019 [PERSON] надавались консультаційні послуги щодо підвищення кваліфікації як водія експедитора для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. Окрім теоретичних знань відповідачем відпрацьовано 108 годин практичних навиків керування великоваговим транспортним засобом як на території України так і на території Європейських країн: Угорщина, Словенія, Італія, про що зазначалося раніше. Підтвердженням зазначеного є «Листок стажування водія», що містить запис водія-наставника: « [PERSON] немає зауважень під час стажування та може виконувати самостійні рейси». Згідно висновку начальника автоколони ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» Федорчука допущено до самостійної роботи. Щодо належної кваліфікації посадових осіб ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС», які надавали консультаційні послуги, то до відзиву на зустрічний позов додається перелік свідоцтв, сертифікатів, посвідчень, що належать відповідальним за надання консультацій особам. Заперечуючи щодо неможливості ТзОВ госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» надавати зазначені послуги [PERSON] посилається на витяг з Єдиного-державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому відсутній зазначений вид економічної діяльності. Але у матеріалах справи наявна копію Статуту підприємства, згідно положень якого одним із видів господарської діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» є саме вид діяльності: «Надання консультаційних, сервісних, маркетингових, представницьких, економічних, комерційних та інших послуг, у тому числі послуг по пошуку партнерів для утворення сумісної діяльності, створюванню проектів структури підприємств та організацій у нових умовах хазяйнування, по розробці експортних та імпортних програм виходу на зовнішній ринок, проведення консультацій і надання послуг по упровадженню конкретних комерційних проектів на внутрішній ринок». Окрім того, щодо заперечення на доводи позивача (за зустрічним позовом) про те, чи має право підприємство взагалі, як будь-який інший суб`єкт господарювання, здійснювати види діяльності, не зазначені в ЄДР, слід звернутися до юридичних основ підприємництва. Згідно ч. 1 ст. 19 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Подібні норми містяться і у нормах Цивільного кодексу України. Згідно ст. 91 ЦК України - коли окремий вид діяльності потребує дозволу (ліцензії), то юридична особа має право здійснювати такий вид діяльності тільки після отримання спеціального дозволу (ліцензії). Види господарської діяльності, при здійсненні яких обов`язково слід мати ліцензію, наведені у ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 р.. Вказаний перелік є вичерпним та не підлягає окремому тлумаченню. Щоб здійснювати такі види діяльності, суб`єкт господарювання має зазначити їх в ЄДР. Вид господарської діяльності «Надання консультативних послуг» відсутній у переліку ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Отже, підприємство має змогу здійснювати будь-який вид діяльності, що не заборонений законом і на здійснення якого не слід отримувати ліцензії незалежно від того, чи внесено інформацію про нього (код такої діяльності за КВЕД) до ЄДР. Такий висновок підтверджує і сама суть кодів КВЕД, які містяться у ЄДР. Основне призначення кодів КВЕД - визначення і кодування основних і другорядних видів економічної діяльності юридичних осіб, відокремлених підрозділів, фізичних осіб-підприємців (розд. І Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010, затверджена наказом Держспоживстандарту від 11.10.2010 р. № 457). А сам код КВЕД - це статистичний інструмент для впорядкування економічної інформації. Код КВЕД не створює прав чи обов`язків для підприємств і організацій і не спричинює жодних правових наслідків Отже, наявність кодів КВЕД певного виду діяльності у ЄДР не змушує суб`єкта господарювання займатися саме цим видом діяльності. А його відсутність не забороняє займатися певним видом діяльності (якщо він не заборонений чи не потребує отримання відповідного дозволу). Аналогічна позиція висвітлена у п. 3.8 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11, у якому прямо зазначено, що цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж громадянські права та обов`язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати тільки людині (ч. 1 ст. 91 ЦК України). А відтак юридична особа має право вчиняти будь-які правочини, які не заборонені законом. Тому сама лише відсутність у статутних документах чи в положеннях, якими регулюється діяльність, зокрема, суб`єктів господарювання, записів щодо можливості здійснення ними певної діяльності та, відповідно, вчинення тих чи інших правочинів не тягне за собою визнання таких правочинів за їх участю недійсними. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення; а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За наведеного наявні підстави для задоволення первісного позову та стягнення з відповідача на користь позивача 15500 грн. (заборгованість за договором від 09.11.2018 року). Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. З [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма «КАМАЗ-ТРАНС-СЕРВІС» слід стягнути 2102 грн. судових витрат (сплата судового збору). Понесені [PERSON] судові витрати, а саме: сплата судового збору та витрати на правову допомогу, покладаються на нього ж.

Outcome: approved