Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

В липні 2014р. позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту її проживання з [PERSON] в період з січня 2002р. до дня реєстрації шлюбу між ними - 9 серпня 2002р. та проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] в період з жовтня 2010р. по січень 2014р., про визнання спільним майна, нажитого під час шлюбу та сумісного проживання, про його розподіл та витребування. Вказані вимоги неодноразово уточнювала та остаточно просила встановити факт її проживання з [PERSON] в період з січня 2002р. до дня реєстрації шлюбу між ними - 9 серпня 2002р. та проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] в період з жовтня 2010р. по січень 2014р., визнати квартиру [ADDRESS] обєктом спільної власності, визнати недійсним договір купівлі - продажу вказаної квартири, укладений 10.03.2014р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON], припинити право власності [PERSON] на вказану квартиру, розділити дану квартиру з відповідачем [PERSON], визнавши за нею право власності на ? частки квартири та витребувати спірну квартиру у [PERSON] на її користь, стягнувши з неї на користь [PERSON] вартість ? частки вказаної квартири. Також просила визнати за нею та [PERSON] право спільної власності в рівних частках на кв.16, в б.13, по вул. Хіміків, в м. Бердянську, припинивши право власності [PERSON] на вказану квартиру. Крім того просила визнати за нею право власності на автомобіль «Пежо 307», реєстраційний номер [NUMBER], припинивши право власності [PERSON] на вказаний автомобіль та витребувати у [PERSON] даний автомобіль. Просила визнати автомобіль [PERSON] ML 250, реєстраційний номер [NUMBER], об*єктом права її спільної власності з [PERSON] та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію в рахунок порівняння часток при розподілі сумісно нажитого майна в сумі 579750грв. Просила також витребувати у відповідача [PERSON] належне їй особисто майно: кухонний гарнітур світло коричневого кольору, що складається з шести навісних шаф, столів - тумб у кількості 3 шт., стільниці, загальною вартістю 14 000 гривень; кухонну плиту фірми «Зануссі», вартістю 6000грв., спальний гарнітур: 2 кроваті, 2 прикроватні тумби, 4-х дверну шафу для суконь з антресолями, комод, дзеркало, загальною вартістю 20000грв.; музичний центр «Панасонік» з двома колонками, вартістю 500грв; матрац, вартістю 2000грв.; покривало атласне рожеве (2200x2600) з 4 подушками, вартістю 2500грв.; ковдру з вовни коричнево-бежевого кольору, вартістю 600грв.; килим овальний, розміром 2x1,5м світло -коричневий з бежевими квітами, вартістю 1500грв.; дзеркало з 2 плафонами, вартістю 400грв.; ванну з двома стальними ручками, вартістю 2600грв.; унітаз, вартістю 1000грв.; умивальник, вартістю 1000грв.; 2 змішувачі води, вартістю 800грв.; 2 настольні лампи прикроватні з плафонам бордового кольору, вартістю 1000грв.; посуд: 6 чарок на ніжці з «богемського» скла, вартістю 550грв.; 12 чарок на ніжці, кришталевих, вартістю 800грв.; 12 келихів кришталевих для коньяку, вартістю 1050грв.; 6 чарок кришталевих, вартістю 450грв.; 12 склянок кришталевих, вартістю 1200грв.; попільничку кришталеву, вартістю 1000грв.; 2 вази кришталеві круглі, вартістю 1200грв.; крюшонницю кришталеву з підносом, ложкою і 3 чашками, вартістю 2500грв; столовий фарфоровий сервіз, виробництва Японії, (малюнок - кленове листя), що складається з 1супниці, 1 салатниці глибокої з двома ручками, 6 тарілок маленьких, 6 тарілок середніх, 6 тарілок великих, вартістю 3000грв.; 17 скляних тарілок фірми «Люмінарк» темно - коричневого кольору, вартістю 900грв., 2 ікони із зображенням [PERSON], 1 ікону із зображенням Божої матері, вартість яких їй невідома, а всього на загальну суму 66600 грв. Позов заявила з тих підстав, що вищевказані квартири та автомобіль «[PERSON] ML 250» придбані під час сімейних відносин з [PERSON] без реєстрації шлюбу, рухоме домашнє майно належить їй особисто, оскільки придбане до шлюбу з [PERSON], який без її відома продав вказане майно та квартиру по вул. Зелінського в м. Маріуполі відповідачу [PERSON], автомобіль «Пежо 307» придбаний під час шлюбу з [PERSON] тому підлягає розподілу між ними. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала з вищевказаних підстав та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що проживав однією сімєю з позивачкою лише під час шлюбу, який було зареєстровано 9.08.2002р., а розірвано 15.10.2009р. Під час шлюбу вони придбали лише автомобіль «Пежо 307» та вказане відповідачкою домашнє майно, яке після розірвання щлюбу залишилося в належній йому квартирі [ADDRESS]. Вказав, що за 1/2ч. автомобілю «Пежо 305» та домашнього майна сплатив позивачці 16 тисяч доларів США ще в 2012р., тому вказане майно є його власністю і він мав право продати це майно разом з квартирою [PERSON] Автомобіль «[PERSON] ML 250» придбаний ним через 3 роки після розірвання шлюбу з позивачкою тому є його особистою власністю. Квартира [ADDRESS], належить його матері. Тому просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Аналогічні пояснення надала відповідачка [PERSON], яка також заперечувала проти задоволення позову . Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] також не визнав та пояснив, що квартиру [ADDRESS], він купив у [PERSON] 10.03.2014р. разом із меблями та іншим майном, яке знаходилося в квартирі, тому повертати квартиру та майно позивачці не згоден, окрім 3 ікон, які в судовому засіданні погодився повернути позивачці. Заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України в редакції 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, суд розглядає справи про встановлення фактів: 1/ родинних відносин; 2/ знаходження громадянина на утриманні; 3/ каліцтва на виробництві; 4/ реєстрації всиновлення, шлюбу, розірвання шлюбу,народження та смерті; 5/ перебування у фактичних шлюбних відносинах у передбачених законом випадках, якщо шлюб не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя; 6/ приналежності правовстановлюючих документів особі; 7/ факту смерті особи та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав, якщо діючим законодавством не передбачено інший порядок їх встановлення. Щодо вимог позивачки про встановлення факту її проживання однією сімєю з [PERSON] в період з січня по 9.08.2002р. судом встановлено, що позивачка з 3.07.99р. по 29.07.2002р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] / т.1, а.с. 129, т.2, а.с.229/, тобто була членом його сімї. У судовому засіданні позивачка не надала достатніх доказів того, що перебуваючи в шлюбі з [PERSON] вона проживала однією сімєю з відповідачем [PERSON] Допитані судом з цього приводу свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] мати позивачки не надали суду пояснень, що позивачка у вказаний період вела з [PERSON] сумісне господарство, мала спільний бюджет. Вищевказані свідки лише бачили, що [PERSON] приходив в квартиру, де жила [PERSON], яка на той час мала прізвище [PERSON]. Вказали, що [PERSON] була від нього вагітна, що може свідчити лише про інтимні стосунки між ними. Відповідачка [PERSON] - мати відповідача, та свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON] суду пояснили, що до реєстрації шлюбу [PERSON] постійно проживав у батьківському домі, а з [PERSON] лише зустрічався. Тому вимоги позивачки про встановлення факту її проживання однією сімєю з [PERSON] в період з січня по 9.08.2002р. задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог п.5/ ч.1 ст. 256 ЦПК України в редакції 2004р. суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Щодо вимог позивачки про встановлення факту її проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в період з жовтня 2010р. по 31 грудня 2013р. судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 9.08.2002р. Цей шлюб розірвано 15.10.2010р. рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя. Від шлюбу [PERSON] мають сина [PERSON], 25.10.2002р. народження, який проживає з батьком / цивільна справа №2-18853/10, а.с. 6, 7,13/. Позивачка з цього приводу пояснила, що відразу після розірвання шлюбу вони з [PERSON] помирилися, оскільки звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу вона не мала наміру з ним розлучатися, а лише хотіла його налякати. Тому після розірвання шлюбу судом вони з [PERSON] продовжували проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу до кінця грудня 2013р. Вказала, що вони з [PERSON] та сином спільно проживали в одній квартирі до січня 2014р., разом виїжджали на відпочинок за кордон, святкували дні народження, свята, вели електронну переписку, яка свідчить про їхні сімейні стосунки, разом з іншим подружжям [PERSON] вели сімейний бізнес по торгівлі господарськими товарами, придбали квартиру в м. Бердянську та автомобіль [PERSON]. Також пояснила, вона була зареєстрована як фізична особа - підприємець, платила податки з прибутку магазину та як продавець отримувала зарплатню по 100грв. на день. Відповідач [PERSON] з приводу цієї частини позову пояснив, що після розірвання шлюбу підтримував з позивачкою добрі стосунки, оскільки вона тривалий час була його дружиною, є матірю їхнього сина, який проживав з нею до осені 2013р., але сімейних стосунків після розлучення з позивачкою не підтримував, спільного бюджету не мав, лише надавав позивачці кошти на утримання сина, ніякого бізнесу, окрім своєї основної роботи на іноземних суднах, не мав. Вказав, що разом з позивачкою не проживав, жив зі своїми батьками у батьківському будинку, а позивачка жила з сином в належній йому квартирі, оскільки іншого житла не мала. Влітку 2013р. позивачка залишила сина у його матері [PERSON], а сама виїхала з квартири, оскільки почала співмешкати з іншим чоловіком. Вказав, що в закордонні поїздки на відпочинок він їздив разом із сином та позивачкою, оскільки вона не надавала своєї згоди на виїзд сина за межі України без неї, електронних листів їй не направляв, а надану нею електронну переписку неможливо ідентифікувати, оскільки вона не містить його електронного підпису. Тому у задоволенні вищевказаних вимог позивачки просив відмовити. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] з приводу проживання [PERSON] однією сімєю після розірвання шлюбу пояснили, що бачили як [PERSON] приходив в квартиру по вул. Зелінського, разом з позивачкою приїздив на автомобілі, був присутній в ресторанах на святкуванні днів народження позивачки, вони з позивачкою мали спільний бізнес. Вказали, що зі слів позивачки знали, про її примирення з [PERSON], що вона продовжує з ним сімейні стосунки та що вони придбали квартиру в м. Бердянську та автомобіль [PERSON]. При цьому свідок [PERSON] суду пояснила, що протягом 2011- 2013р.р. позивачка неодноразово брала у неї гроші в борг. Відповідачка [PERSON] - мати [PERSON], свідок [PERSON] його сестра в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачкою проживав в батьківському будинку, сімейних стосунків з позивачкою не поновлював, спільного господарства з нею не вів, харчувався з ними і вони його обслуговували, прали одяг, готували їжу. Дані свідчення також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] А пояснення свідка [PERSON]О, що протягом 2011-2013р.р. позивачка неодноразово брала у неї гроші в борг свідчать про відсутність у позивачки спільного бюджету з [PERSON], який працює на іноземних суднах, отримує зарплатню в іноземній валюті та має фінансову можливість купувати автомобілі за десятки тисяч доларів США. При цьому саме після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка почала брати гроші в борг, що підтверджує пояснення відповідача, що після розірвання шлюбу він не проживав однією сімєю з позивачкою. Відповідно до вимог ч.2 ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Суду не надано достатніх доказів того, що позивачка та відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу проживали однією сімєю, оскільки вищевказані свідки не надали свідчень, що [PERSON] після розірвання шлюбу постійно проживав з позивачкою, а пояснили, що лише бачили як він приходив в квартиру, що відповідач пояснив відвідуваннями свого сина, який проживав на той час з позивачкою. Також жоден свідок не вказав, що [PERSON] мали спільний бюджет були повязані спільним побутом, а свідчення про зайняття сімейним бізнесом спростовуються поясненнями самої позивачки про те, що лише вона була зареєстрована як фізична особа - підприємець, платила податки з прибутку магазину та як продавець отримувала зарплатню по 100грв. на день. Тому в задоволенні позовних вимог про встановлення факту ї проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в період з жовтня 2010р. по 31 грудня 2013р. суд вважає необхідним відмовити. При цьому суд не бере до уваги надані позивачкою фотознімки, зроблені під час її сумісного відпочинку з сином та відповідачем [PERSON] за кордоном, оскільки вони свідчать лише про наявність добрих стосунків між ними і не є доказами спільного проживання та спільного побуту. Також суд не бере до уваги надану позивачкою електронну переписку, оскільки [PERSON] у судовому засіданні заперечував, що вів таку переписку з позивачкою, а надане листування не має електронного підпису [PERSON] Щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частки кв. 38, в б.13, по вул. Зелінського, в м. Маріуполі, розподіл вказаної квартири, визнання недійсним договору купівлі - продажу вказаної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 10.03.2014р, витребування квартири у відповідача [PERSON] та вселення в квартиру позивачка пояснила, що вказану квартиру вони придбали під час її першого шлюбу з [PERSON] на сумісні кошти, також матеріально допомогли їхні батьки. Право власності на вказану квартиру було оформлено на ім*я її свекрухи - [PERSON], оскільки її чоловік [PERSON] вживав наркотики. У подальшому вказані пояснення змінила, вказавши, що дану квартиру придбали їхні батьки з [PERSON] за сумісні кошти, тому вона мала право на ? ч. вказаної квартири ще під час шлюбу з [PERSON] Вказала, що шлюбні відносини з [PERSON] припинила в листопаді 2001р., а розірвали цей шлюб в липні 2002р.. Також пояснила, що період з січня 2002р. до 9 серпня 2002р. вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON], який на той час був студентом, а вона працювала й мала заробіток приблизно 3тис. грв. Не бажаючи втратити вищевказану квартиру, вони з [PERSON] викупили її у [PERSON] за сумісні кошти. При цьому фактично заплатили [PERSON] гроші лише за 1/2ч. вказаної квартири, оскільки в шлюбі з [PERSON] половину грошей на придбання квартири дали її родичі. Вказала, що тільки після виселення її з квартири та звернення до суду вона взнала, що квартира до реєстрації їхнього шлюбу за договором купівлі - продажу була оформлена на імя [PERSON], який після розірвання шлюбу, 10.03.2014р., вказану квартиру без її відома продав відповідачу [PERSON] Просила визнати за нею право власності на ? частки вказаної квартири, при розподілі майна виділити їй вказану квартиру в натурі в цілому, припинивши право власності [PERSON] на вказану квартиру, витребувати дану квартиру у [PERSON] на її користь та вселити її в спірну квартиру. При цьому щодо обставин придбання вказаної квартири позивачка надала суперечливі пояснення, оскільки первісно в позовній заяві вказала, що вказана квартира була придбана за сумісні кошти з [PERSON] Під час розгляду справи по суті, у судовому засіданні 22.09.2014р., позивачка пояснила, що відповідач [PERSON] виплатив [PERSON] 9 тисяч доларів США. При цьому вказала, що у них з [PERSON] таких грошей не було і де він взяв ці кошти їй невідомо. 30.09.2014р. позивачка вже вказала, що 9 тисяч доларів США [PERSON] заплатив за 1/2ч. спірної квартири, оскільки 10.03.2000р. на придбання даної квартири [PERSON] половину грошей надали її родичі, а ознайомившись з договором купівлі продажу позивачка заявила, що спірна квартира була придбана за 10021 грн., які були накопичені нею та [PERSON] під час сумісного проживання до реєстрації шлюбу в 2002р. Відповідач [PERSON] з цього приводу пояснив, що квартира [ADDRESS], була придбана на його ім*я 30.07.2002р., тобто до шлюбу з позивачкою, за кошти його батьків, оскільки він на той час був студентом, а його батько працював капітаном на іноземних суднах. Ні позивачка, ні її батьки на придбання вказаної квартири коштів йому не надавали. Вказав, що 10.03.2014р. він продав вказану квартиру [PERSON], оскільки позивачка в даній квартирі не проживала, а син проживає з ним. Тому у задоволенні вимог позивачки просив відмовити. Відповідно до вимог ст.22 КпШС України в редакції 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, лише майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Тому відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.1973 р. (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню КпШС України», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, правила ст.22 КпШС України не можуть застосовуватися до спорів про поділ майна осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають розвязуватись відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», за нормами ЦПК про спільну сумісну власність, якщо майно було набуте внаслідок спільної праці, з урахуванням ступеню участі цих осіб коштами та особистою працею у придбанні майна. Судом встановлено, що 10.03.2000р. [PERSON] на своє імя за договором купівлі-продажу придбала спірну квартиру по вул. Зелінського. Позивачка, пояснюючи, що ? частка даної квартири була придбана за вказаним договором для неї за кошти її батьків, відповідно ст.ст. 58, 60 ЦК України в редакції 1963р., що діяла на час виникнення спірних правовідносин, не заявляла вимоги про визнання зазначеного договору недійсним в частині покупця та про переведення на неї прав покупця ? частки спірної квартири. Тому в суду немає правових підстав для визнання за нею права власності на 1/2ч. спірної квартири за договором купівлі продажу від 10.03.2000 р. При цьому суд не бере до уваги пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про участь позивачки в придбанні спірної квартири за цим договором, оскільки вони не спростовують нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу даної квартири від 10.03.2000р., за яким покупцем квартири є [PERSON] Вказані свідки не були очевидцями передачі коштів на придбання квартири. При цьому свідок [PERSON] взагалі знає про придбання вказаної квартири лише зі слів позивачки, а свідок [PERSON] - мати позивачки судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] заплатив за спірну квартиру 9 тисяч доларів і де він взяв гроші їй невідомо. Враховуючи, що позивачка взяла шлюб з відповідачем [PERSON] 9.08.2002р., тобто після укладення ним договору купівлі продажу спірної квартири з [PERSON], не оспорює договір купівлі продажу спірної квартири, укладений [PERSON] 10.03.2000р., не надала належних доказів про свій грошовий внесок в придбання вказаної квартири, її вимоги про визнання даної квартири обєктом права спільної часткової власності, розподіл квартири та визнання за нею права власності на дану квартиру в цілому задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України в редакції 2003р. права володіння, користування та розпорядження майном належать його власнику. Оскільки за договором купівлі продажу від 30.07.2002р. власником спірної квартири є відповідач [PERSON] він мав право розпоряджатися вказаною квартирою без згоди позивачки на свій розсуд, у тому числі продати квартиру відповідачу [PERSON], який відповідно до вимог ч.1 ст.388 ЦК України в редакції 2003р. є добросовісним набувачем вказаної квартири. Тому вимоги позивачки про визнання договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладеного 10.03.2014р. між [PERSON] та [PERSON], витребування вказаної квартири у відповідача [PERSON], припинення його права власності на вказану квартиру та вселення позивачки в дану квартиру задоволенню також не підлягають. Щодо вимог позивачки про витребування у [PERSON] на її користь домашнього майна на суму 66600грв. та розподіл автомобілю «Пежо» позивачка пояснила, що домашнє майно було придбане нею до шлюбу з [PERSON] тому є її особистою власністю, але в 2014р. [PERSON] вказане майно разом з квартирою без її згоди продав відповідачу [PERSON] Також пояснила, що автомобіль «Пежо» був придбаний на ім*я [PERSON] під час шлюбу з ним, а в 2014р. [PERSON] забрав автомобіль та утримує його в себе. Відповідач стосовно вказаних вимог пояснив, що під час шлюбу після придбання квартири у [PERSON] вони з позивачкою зробили в ній ремонт та придбали вказані в її уточненій позовній заяві меблі, посуд та інше майно, яке він продав відповідачу [PERSON] разом із вищевказаною квартирою 10.03.2014р., оскільки позивачка в даній квартирі не проживала, а син проживає з ним. Розпорядився даною квартирою та майном, що в ній знаходилося, без згоди позивачки, оскільки після розірвання шлюбу сплатив їй грошову компенсацію за домашнє майно та за автомобіль «Пежо» в сумі 16 тисяч доларів США. Тому у задоволенні цих вимог просив відмовити. Судом встановлено, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 9.08.2002р. по 15.10.2009р. позивачка спільно з відповідачем [PERSON] придбали автомобіль «Пежо 307», реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 144903грв.11коп., кухонний гарнітур світло коричневого кольору, що складається з шести навісних шафів, столів - тумб у кількості 3 шт., стільниці, загальною вартістю 14 000 гривень; кухонну плиту фірми «Зануссі», вартістю 6000грв., спальний гарнітур: 2кроваті, 2прикроватні тумби, 4-х дверну шафу для суконь з антресолями, комод, дзеркало, загальною вартістю 20000грв.; музичний центр «Панасонік» з двома колонками, вартістю 500грв; матрац, вартістю 2000грв.; покривало атласне рожеве (2200x2600) з 4 подушками, вартістю 2500грв.; ковдру з вовни коричнево-бежевого кольору, вартістю 600грв.; килим овальний, розміром 2x1,5м світло -коричневий з бежевими квітами, вартістю 1500грв.; дзеркало з 2 плафонами, вартістю 400грв.; ванну з двома стальними ручками, вартістю 2600грв.; унітаз, вартістю 1000грв.; умивальник, вартістю 1000грв.; 2 змішувачі води, вартістю 800грв.; 2 настольні лампи прикроватні з плафонам бордового кольору, вартістю 1000грв.; посуд: 6 чарок на ніжці з «богемського» скла, вартістю 550грв.; 12 чарок на ніжці, кришталевих, вартістю 800грв.; 12 келихів кришталевих для коньяку, вартістю 1050грв.; 6 чарок кришталевих, вартістю 450грв.; 12 склянок кришталевих, вартістю 1200грв.; попільничку кришталеву, вартістю 1000грв.; 2 вази кришталеві круглі, вартістю 1200грв.; крюшонницю кришталеву з підносом, ложкою і 3 чашками, вартістю 2500грв; столовий фарфоровий сервіз, виробництва Японії, (малюнок - кленове листя), що складається з 1 супниці, 1 салатниці глибокої з двома ручками, 6 тарілок маленьких, 6 тарілок середніх, 6 тарілок великих, вартістю 3000грв.; 17 скляних тарілок фірми «Люмінарк» темно - коричневого кольору, вартістю 900грв., 2 ікони із зображенням [PERSON], 1 ікону із зображенням Божої матері, вартість яких їй невідома, а всього на загальну суму 211503грв.11коп. Цей висновок суду підтверджується первісною позовною заявою позивачки від 7.07.2014р., в якій вона вказала, що під час шлюбу з відповідачем вони придбали рухоме майно: меблі, побутову техніку, предмети домашнього обіходу, які знаходяться в спірній квартирі по вул. Зелінського, в м. Маріуполі / т.1 , а.с. 5/. Суд не бере до уваги пояснення позивачки, що вказане майно було придбане до шлюбу з [PERSON], та свідка [PERSON] про те, що кухонний гарнітур вона подарувала [PERSON], оскільки відповідно до вимог ст. 224 ЦК України в редакції 1963р. /зі змінами/, що діяли станом на 2002р./, договір дарування на суму понад 500 крб. повинен бути нотаріально посвідчений. Суд також враховує, що письмових доказів про право позивачки на вказане майно / технічних паспортів, квитанцій про придбання, тощо / суду не надано, а вимоги про визнання за нею права власності на вказане майно не заявлені. Тому вимоги позивачки про витребування вищевказаного рухомого майна задоволенню не підлягають. При цьому суд враховує, що письмових доказів про право позивачки на вказане майно / технічних паспортів, квитанцій про придбання, тощо/ суду не надано, а вимоги про визнання за нею права власності на вказане майно не заявлені. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 69, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ вказаного майна, при цьому їх частки у спільному майні є рівними. З урахуванням вказаної позивачкою вартості вищевказаного рухомого майна 66600грв. вартість ? частки, яка належала кожному з подружжя, становить 33300грв. Вартість 1/2ч. автомобілю «Пежо 307», реєстраційний номер [NUMBER], відповідно до висновку судової авто товарознавчої експерти становить 72451грв.55коп /144903грв.11коп.:2 /т.4, а.с.19 30/. А вартість 1/2ч. всього придбаного під час зареєстрованого шлюбу подружжям [PERSON] майна становить 105751грв. / 33300грв. + 72451грв.55коп./. При визначенні вартості вказаного майна суд виходить з його оцінки, вказаної позивачкою, оскільки відповідачем не надано доказів, які б спростовували цю оцінку, та сторони від проведення судової товарознавчої експертизи відмовилися. Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу, протягом 2012р., відповідач [PERSON] сплатив позивачці вартість 1/2ч. сумісно нажитого під час шлюбу майна в сумі 16 тисяч доларів США, що за встановленим на той час курсом 7грв.99коп. за 1 долар становить 127840грв., та повністю компенсує належну їй 1/2 частку вказаного майна / т.1, а.с.223/. Сплативши позивачці вартість належної їй частки у спільному майні, відповідач [PERSON] мав право розпорядитися ним на свій розсуд, у тому числі продати відповідачу [PERSON], який відповідно до вимог ч.1 ст.388 ЦК України є добросовісним набувачем вказаного майна. Тому вимоги позивачки про витребування вищевказаного рухомого домашнього майна на суму 66600грв. у [PERSON] на її користь, про визнання за нею права власності на автомобіль «Пежо 307», реєстраційний номер [NUMBER], припинення права власності [PERSON] на вказаний автомобіль та витребування цього автомобілю на її користь задоволенню не підлягають. При цьому суд враховує, що позивачка в судовому засіданні підтвердила отримання від [PERSON] протягом 2012р. 16тисяч доларів США. Пояснення позивачки, що вказані гроші [PERSON] передав їй як свою заробітну плату, суд до уваги не бере, оскільки суд дійшов до висновку, що після розірвання шлюбу [PERSON] однією сімєю не проживали. Щодо вимог позивачки про визнання права спільної сумісної власності на кв.16, в б.13, по вул. Хіміків, в м. Бердянську. З цього приводу позивачка пояснила, що вказана квартира була придбана нею спільно з [PERSON] за сумісні кошти під час шлюбу в 2009р., а в 2014 вона взнала, що право власності на вказану квартиру було оформлено на імя матері її чоловіка відповідачки [PERSON] Вказала, що у вказаній квартирі за спільні кошти вони з [PERSON] зробили ремонт, придбали меблі та предмети домашнього обіходу. Тому просила визнати дану квартиру їхньою спільною власністю. Відповідачка [PERSON] вимоги позивачки не визнала та пояснила, що спірну квартиру в м. Бердянську придбала вона разом зі своїм чоловіком, оскільки він захворів на тяжку хворобу та потребував проживання в екологічно чистому середовищі. Придбали квартиру, виконали в ній ремонт за свої кошти, оскільки її чоловік працював капітаном на іноземних суднах та мав достатньо високу зарплатню. Тому у задоволенні вимог позивачки просила відмовити. Відповідач [PERSON] з цього приводу пояснив, що квартира [ADDRESS], придбана його батьками в 2009 році та на даний час належить його матері. Тому у задоволенні вимог позивачки про визнання на ними права спільної сумісної власності на вказану квартиру просив відмовити. Судом встановлено, що 10.08.2009р. відповідачкою [PERSON] було укладено договір пайової участі №27 у будівництві житлового комплексу в м. Бердянську, по вул. Хіміків, 13 / т.1, а.с. 32-35/. Відповідно до додаткової угоди від 1.01.2010р. до вищевказаного договору [PERSON] виділено у вказаному житловому комплексі трикімнатну квартиру №16 / т.1, а.с.36/. власність [PERSON] передано вищевказану квартиру / т.1. а.с.37/. Також встановлено, що 25.02.2010р. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на кв.16, в б.13, по вул. Хіміків, в м. Бердянську /т.1, а.с.66 /. Позовні вимоги про визнання вказаного свідоцтва про право власності на квартиру недійсним позивачкою не заявлені, тому правових підстав для визнання права спільної сумісної власності на вищевказану квартиру за позивачкою та [PERSON] суд не має. При цьому суд не бере до уваги пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яким про придбання квартири їм відомо лише зі слів позивачки. Жодних доказів про оплату вартості вказаної квартири [PERSON] або [PERSON] суду не надано. Щодо позовних вимог про визнання автомобілю «[PERSON] ML 250», реєстраційний номер [NUMBER], обєктом права спільної сумісної власності позивачка пояснила, що вказаний автомобіль був придбаний в 2013р. на імя [PERSON] під час їхнього проживання однією сім*єю без реєстрації шлюбу. При цьому вказала, що гроші на оплату вартості вказаного автомобілю їй надав [PERSON] в доларах США, які вона обміняла на гривні та внесла в касу автосалону. Також пояснила, що саме вона поставила вказаний автомобіль на облік в МРЕВ, де її було внесено в реєстраційне посвідчення як особу, що має право керування автомобілем. Відповідач [PERSON] вказані вимоги не визнав та пояснив, що автомобіль «[PERSON] ML 250» придбаний ним через 3 роки після розірвання шлюбу з позивачкою, за його особисті кошти і позивачка до його придбання не має жодного відношення, лише надавала допомогу в оформленні автомобілю, оскільки раніше працювала в МРЕВ, та скориставшись його перебуванням на той час в рейсі на іноземному судні самовільно, без його згоди та довіреності внесла своє прізвище в реєстраційне посвідчення на автомобіль, як особу, що має право керування вказаним автомобілем. Свідок [PERSON] - сестра відповідача [PERSON], з цього приводу суду пояснила, що гроші [PERSON] на придбання автомобілю «Мерседес» зберігалися у їхньої матері -[PERSON], яка в день покупки автомобілю передала гроші їй. Оскільки вона боялася їхати в м. Донецьк з великою кількістю грошей, з нею поїхала [PERSON]. В автосалоні вона разом зі спеціалістами пішла оглядати автомобіль тому гроші передала [PERSON], яка внесла гроші в касу автосалону, але довідка - рахунок на придбання автомобілю була видана на імя [PERSON] і на його імя було видано реєстраційне посвідчення на автомобіль. Також вказала, що на підставі знайомств [PERSON] по попередній роботі в МРЕВ без довіреності [PERSON] її було внесено в реєстраційне посвідчення на автомобіль, як особу, що має право керування вказаним автомобілем. Судом встановлено, що 19.04.2013р. між ТОВ «Автодім» та [PERSON] було укладено договір №03-03089 купівлі-продажу автомобілю «[PERSON] ML 250» за ціною 54973 євро, що становило на той час 590410грв.02коп. / т.1, а.с.24-30/. Сторони не заперечували, що на оплату вартості вказаного автомобілю були використані гроші, які зберігалися у [PERSON] При цьому позивачка заявила, що ці гроші були накопичені під час її проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу. Але суд вже прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, тому ці пояснення позивачки суд до уваги не приймає. Доказів того, що позивачка надавала свої особисті кошти на придбання вказаного автомобілю суду не надано і навіть сама позивачка таких пояснень суду не надавала. Тому підстави для задоволення вимог позивачки про визнання автомобілю «[PERSON] ML 250» об*єктом права її спільної сумісної власності з [PERSON] відсутні. При цьому суд не бере до уваги пояснення вищевказаних свідків про сумісне придбання [PERSON] та [PERSON] автомобілю «[PERSON] ML 250», оскільки вони також пояснили, що їм відомо про це зі слів позивачки.

Outcome: partial