Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

В квітні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Держави України в особі: Кабінету Міністрів України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду м. Києва, Печерського районного суду м. Києва про відшкодування моральної шкоди у розмірі 153000,0 грн. Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016р. підсудність даної цивільної справи була визначена Шевченківському районному суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016р. провадження по справі в частині вимог позивача до відповідачів: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду м. Києва, Печерського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди було закрито на підставі п. 3) ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 червня 2006р. було встановлено, що він має право на отримання пенсії за вислугу років з 06 серпня 2002р. в розмірах та в порядку встановленого чинним законодавством України. Постановою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2009р. було зобов'язано Управління СБУ у Кіровоградській області здійснити [PERSON] перерахунок пенсії. Однак рішення суду не виконуються, в результаті чого він отримав моральні та душевні страждання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність. Представник відповідача Кабінету Міністрів України в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сторона відповідача повідомлялася належним чином в установленому законом порядку, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без участі представника відповідача. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 червня 2006р. по справі за заявою [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення, встановлено, що [PERSON] має право на отримання пенсії за вислугу років з 06 серпня 2002р. в розмірах та в порядку встановленого чинним законодавством України. Постановою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2009р. адміністративний позов [PERSON] до Управління СБУ в Кіровоградській області, Головного управління Пенсійного фонду в Кіровоградській області, Адміністрації Державної прикордонної служби України про стягнення частково невиплаченої пенсії та зобов'язання провести перерахунок було задоволено частково. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що внаслідок невиконання судового рішення йому спричинено моральну шкоду. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. У відповідності до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Суб'єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена. Таким чином, з огляду на положення ст. 1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а також наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», який роз'яснив в п. 3, 5 вищевказаної Постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також враховуючи, що позивачем [PERSON] не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема не було надано доказів в обґрунтування розміру моральної шкоди, на який претендує позивач, в зв'язку чим суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з Держави України в особі Кабінету Міністрів України.

Outcome: dismissed