Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом посилаючись на те, що 14 вересня 2010 року об 11 годині водій комунального підприємства «Шляхове ремонтно-будівельне управління» [PERSON] керуючи автомобілем ГАЗ 33021, номерний знак [NUMBER], та рухаючись по вул. Краснооктябрській в. Донецьку порушив Правила дорожнього руху України та не обравши безпечну дистанцію зіштовхнувся з автомобілем Сітроен, номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобілем Хюндай, номерний знак [NUMBER]. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав механічні пошкодження в зв'язку з чим йому була завдана матеріальна шкода в сумі 48 726 грн. 56 коп. яку просив стягнути з комунального підприємства. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 13 січня 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Не погоджуючись з цим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та на порушення норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON], який просив апеляційну скаргу задовольнити, пояснення представника комунального підприємства «Шляхове ремонтно-будівельне управління» Демченка Ю.М., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та в задоволенні позову відмовити з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факту спричинення йому матеріальної шкоди з боку відповідачів. Проте погодитися з такими висновками не можна. Як встановлено судом, 14 вересня 2010 року об 11 годині водій комунального підприємства «Шляхове ремонтно-будівельне управління» [PERSON] керуючи автомобілем ГАЗ 33021, номерний знак [NUMBER], та рухаючись по вул. Краснооктябрській в. Донецьку порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України та не обравши безпечну дистанцію зіштовхнувся з автомобілем Сітроєн, номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] Власником автомобілю Сітроєн, номерний знак [NUMBER], є [PERSON], а позивач [PERSON], в момент дорожньо-транспортної пригоди керував цим автомобілем на підставі довіреності (а.с. 8). Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається, що постановою судді Пролетарського районного суду м. Донецька від 09 жовтня 2010 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. у дохід держави (а.с. 7). Відтак апеляційний суд вважає, що позивачем доведено факт спричинення йому матеріальної шкоди з боку [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Таким чином, оскільки встановлено особу, винну в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, її притягнено до адміністративної відповідальності та з'ясовано, що вона при цьому виконувала свої трудові обов'язки, належним відповідачем у справі є роботодавець цієї особи, тобто комунальне підприємство «Шляхове ремонтно-будівельне управління», яке і має відповідати за завдану позивачеві шкоду. Статтею 3 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) від 01 липня 2004 року передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (стартовим відшкодуванням). У частині 22.1 статті 22 Закону зазначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Крім того, відповідно до положень статті 29 Закону страховиком відшкодовується вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з врахуванням його зносу. За загальним правилом та з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтвердив, що за наслідками дорожньо-транспортної пригоди отримав страхове відшкодування в сумі 5 443 грн. 03 коп. від страхової компанії в якій була застрахована цівільно-правова відповідальність комунального підприємства «Шляхове ремонтно-будівельне управління». Із змісту позовної заяви вбачається, що реальні витрати позивача на відновлення автомобілю складають 48 726 грн. 56 коп. Між тим, на підтвердження цих витрат [PERSON] надана суду копія рахунку фактури № 3513 від 20 листопада 2011 року який не може бути прийнятий судом в основу рішення, оскільки містить лише пропозицію сплатити гроші і не підтверджує реальні витрати позивача на відновлення автомобілю. Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів тому, що завдана йому дорожньо-транспортною пригодою матеріальна шкода перевищує розмір страхового відшкодування, в задоволенні позову необхідно відмовити саме з цих підстав, а тому рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Outcome: partial