Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому просила шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26 травня 2012 року у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 196 - розірвати, вказуючи, що спільних дітей з відповідачем вони не мають та відповідач заперечує щодо розірвання шлюбу. Позивачка надала суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі, просила розглядати справу без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, через електронну пошту (ЕП-29 від 21.01.2016 року) до суду надійшло клопотання про розгляд цивільної справи за відсутністю відповідача (а.с.30). Окрім цього, 26 січня 2016 року через поштове відділення надійшов лист з клопотанням від імені відповідача, в якому [PERSON] просив шлюб між ним та [PERSON] розірвати та розглядати справу та проводити судове засідання без його участі (а.с.33). Тому, для уникнення сумнівів в намірі відповідача розірвати шлюб, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року було визнано явку відповідача [PERSON] обов'язковою (а.с.39). Однак, у судові засідання 4 березня 2016 року та 11 квітня 2016 року відповідач не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.,45,48). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється у наслідку його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка та що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що 26 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, за актовим записом № 196, було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10). Позивачка змінила дівоче прізвище «[PERSON]» на після шлюбне «[PERSON]». Спільних дітей від шлюбу сторони не мають. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як слідує з роз'яснень у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішені позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, вживати заходів до примирення подружжя у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, дослідивши усі надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, оскільки обставини, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд вважає, що шлюб можливо зберегти. Відповідно до ст. 106 СК України, подружжя, яке не має дітей, має право подати до державного органу РАЦС заяву про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу. Враховуючи, що сторони дітей від шлюбу не мають, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити , оскільки позивачем не надано доказів дійсних причин до розірвання шлюбу, сторони не позбавлені права у разі спільної згоди на розірвання шлюбу, звернутися до органу РАЦС. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, судові витирати суд відносить за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed