Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та об-грунтовує його тим, що 7 грудня 2015 року позивач уклав з його дружиною [PERSON] та його дочкою [PERSON] договір дарування житлового будинку, за яким він відчужив у власність кожного відповідача по 1/2 частці в житловому будинку з надвір-ними будівлями та господарськими спорудами по [ADDRESS]. В той же день позивач уклав з його дружиною [PERSON] та його дочкою [PERSON] також договір дарування земельної ділянки, за яким він відчужив у власність кожного відповідача по 1/2 частці в земельній ділянці площею 0,0803 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Однак [PERSON] вважав, що він склав заповіти, а не уклав договори дарування. Крім того, позивач та його матір [PERSON] продовжують проживати у відчуженому житло-вому будинку та оплачують житлово-комунальні послуги. Ці обставини свідчать про те, що позивач помилився щодо природи оспорюваних правочинів, а також його прав та обо-в'язків. Тому [PERSON] просить суд визнати недійсними договори дарування житло-вого будинку та земельної ділянки. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримують позов та просять задовольнити його. [PERSON] та її представник [PERSON] не визнають позов та заперечують проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень вони посилаються на те, що перед укладенням оспорюваних договорів позивач подав до служби у справах дітей та сім'ї заяву, в якій він просив надати дозвіл на дарування житлового будинку та земельної ділянки. Ця обставина свідчить про те, що [PERSON] розумів, що він укладав саме договори дарування, а не складав заповіт. Тому [PERSON] та її представник [PERSON] просять суд відмовити у задоволенні позову. Приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу [PERSON] та-кож просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник служби у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради [PERSON] не з'явилась у судове засідання та надіслала заяву про розгляд цивільної справи в її відсутності (а.с.86). [PERSON] також не з'явилась у судове засідання. Вона була у встановленому порядку повідомлена про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина підтверд-жується розпискою про вручення їй судової повістки (а.с.120). Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши учасників цивільного про-цесу як свідків, а також дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 7 грудня 2015 року позивач уклав з його дружиною [PERSON] та його дочкою [PERSON] договір дарування житлового будинку (а.с.13-14), за яким він відчужив у власність кожного відповідача по 1/2 частці в житловому будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по [ADDRESS]. В той же день позивач уклав з його дружиною [PERSON] та його дочкою [PERSON] також договір дарування земельної ділянки (а.с.11-12), за яким він відчужив у власність кожного відповідача по 1/2 частці в земельній ділянці площею 0,0803 га з када-стровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість ви-користання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] показала, що восени 2015 року її чоловік [PERSON] сам запропонував подарувати їй та його дочці [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS]. В листопаді 2015 року позивач подав заяву до служби у справах дітей та сім'ї та просив надати дозвіл на продаж цих об'єктів нерухомого майна. [PERSON] роз'яснила йому, що після дару-вання він перестане бути власником житлового будинку та земельної ділянки. [PERSON] казав, що йому відомі ці наслідки. Після цього [PERSON] та позивач звернулись до нотаріуса. Перед укладенням договору нотаріус [PERSON] також сказала [PERSON]: «Ви залишитесь без нічого». Позивач відповів їй: «Я розумію це». В подальшому [PERSON] почав зловживати спиртними напоями. У зв'язку з цим [PERSON] разом з дитиною була вимушена виїхати з житлового будинку. Сьогодні вона не має мож-ливості користуватись цим об'єктом нерухомого майна, оскільки нова співмешканка пози-вача не впускає в житловий будинок. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] показала, що до неї звернулась [PERSON] з приводу документів, які були необхідні для дарування житлового будин-ку та земельної ділянки. Зібравши ці документи, [PERSON] разом з його дружиною [PERSON] знову прийшли до нотаріальної контори. [PERSON] роз'яснила позивачу, що після дарування він перестане бути власником житлового будинку та земельної ділян-ки. [PERSON] сказав, що йому про це відомо. Він не казав жодного слова про намір скласти заповіт. Крім того, в 2013 року позивач вже укладав договір дарування. Тому йому були добре відомі наслідки укладення такого договору. В матеріалах цивільної справи міститься копія заяви (а.с.72), з якої вбачається, що 4 листопада 2015 року [PERSON] звертався до служби у справах дітей та сім'ї Борис-пільської міської ради та просив надати дозвіл на дарування житлового будинку та земельної ділянки, а не скласти заповіт відносно цих об'єктів нерухомого майна. Аналіз цих доказів свідчить про те, що позивач взагалі не мав намір складати запо-віт. Він зовсім не помилявся з приводу природи оспорюваних договорів дарування та добре розумів зміст прав та обов'язків, які у нього виникнуть на підставі таких договорів. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання недійсними договорів житло-вого будинку та земельної ділянки, укладених 7 грудня 2015 року між [PERSON] та відповідачами, відсутні. Тому у задоволенні пред'явленого ним позову належить від-мовити. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] показав, що він мав намір скласти саме заповіт та заповісти відповідачам житловий будинок та земельну ділянку. Однак на уточнююче питання головуючого позивач відповів, що він їхав до нотаріуса для того, щоб укласти договори дарування. Нотаріус розмовляв з [PERSON] та питав у нього, чи розумів позивач наслідки укладення договорів. [PERSON] відповів, що такі наслідки були відомі йому. Крім того, позивач бачив, що підписані ним документи мали назву «договір дарування», а не «заповіт». Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, досто-вірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх суку-ності. Згідно з ч.4 цієї ж статті результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Встановлено, що достовірність показань [PERSON] спростовується показаннями [PERSON] та [PERSON], а також поданою позивачем заявою. Зокрема, показання [PERSON] є суперечливими. На відміну від них, показання [PERSON] та [PERSON], а також інформація, що міститься в поданій позивачем заяві, є послідовними. З огляду на це суд критично оцінює показання [PERSON], допитаного як свідка. Крім того, в матеріалах цивільної справи містяться копії квитанцій та акту обстежен-ня житлово-побутових умов (25-31, 40), з яких вбачається, що [PERSON] та його матір [PERSON] продовжують проживати в житловому будинку по [ADDRESS] та оплачують житлово-комунальні послуги, що постачаються до цього об'єк-ту нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.3 цієї ж статті суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.19 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Встановлено, що проживання позивача та його матері [PERSON] в спірному житловому будинку, а також сплата ними житлово-комунальних послуг після укладення договорів дарування не має жодного відношення до обставин, які існували на момент вчинення оспорюваних правочинів. Крім того, [PERSON] не оспорює вказані договори на предмет фіктивності або удаваності. Ці обставини свідчать про те, що наведені вище письмові докази не стосуються предмета доказування. З огляду на це суд вважає, що копії квитанцій та акту обстеження житлово-побуто-вих умов є неналежними доказами в розумінні ч.1 ст.58 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Встановлено, що [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1102 гривень 40 копі-йок (551,20 х 2). Ця обставина підтверджується квитанціями (а.с.7). Однак у задоволенні пред'явленого ним позову відмовлено в повному обсязі. З огляду на це суд вважає, що підстави для відшкодування [PERSON] витрат на оплату судового збору відсутні.

Outcome: dismissed