Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

В квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло виданого Дніпропетровською районною радою 24 лютого 1998 року - померлому [PERSON]; виділити частку належну померлому [INFO] [PERSON], йому, [PERSON] та [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] кожному в розмірі 1/3 частини; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири в праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та області, загальною площею 65,4 кв.м. житловою площею 41 кв.м. Позивач надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України судовим порядком можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України судовим порядком може бути встановлено факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В свою чергу, в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити, загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] [PERSON] (батько позивача) помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 56 (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частину квартири [ADDRESS], якою він володів на праві спільної власності з [PERSON] та [PERSON]. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Мати позивача, [PERSON] подала до нотаріальної контри заяву про відмову від прийняття спадщини на користь сина [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS], житловою площею - 41,0 кв.м., загальною площею - 65,4 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності від 24 лютого 1998 року, виданого Дніпропетровською районною радою на підставі органу приватизації № 73 від 22 січня 1998 року, зареєстрованого в Новомосковському МБТІ 24 лютого 1998 року за реєстраційним номером № 5-1459 (а.с.21). Так, звернувшись до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну спадкодавцю [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS], оскільки дана квартира є спільною сумісною власністю,а частки співвласників не визначені, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 29 серпня 2013 року за № 2519/02-31 (а.с.16). Окрім цього, було встановлено, що в свідоцтві про право власності на квартиру було допущено помилку в написанні по батькові спадкодавця, замість вірного «[PERSON]» вказано «[PERSON]». У судовому засіданні встановлено, що в Свідоцтві про право власності на квартиру по батькові спадкодавця вказано як «[PERSON]», проте згідно паспорта серії [NUMBER], виданого 12 лютого 2002 року Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області прізвище, ім'я, по батькові спадкодавця зазначено як «[PERSON]» (а.с.18-19). Факт того, що в свідоцтві помилково по батькові спадкодавця зазначено «[PERSON]» також підтверджується довідкою КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» № 319 від 24 вересня 2013 року (а.с.25), свідоцтвом про одруження (а.с.30), свідоцтвом про народження позивача [PERSON], де його батьком вказано «[PERSON]» (а.с.20). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, для оформлення права на спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно п. 224 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, Нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Отже, позивач позбавлений можливості належним чином оформити свої спадкові права на вищезазначене нерухоме майно. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З огляду на вищевказані норми Закону, а також враховуючи, що судом не було встановлено будь-яких домовленостей між власниками спірної квартири, суд вважає за можливе визначити, що [PERSON], померлому [INFO], [PERSON] та [PERSON], кожному належало по 1/3 частині у спільній сумісній власності квартири [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], померлому [INFO] належала 1/3 частина квартири [ADDRESS], на яку після його смерті відкрилася спадщина. Судом вище було встановлено, що мати позивача [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті чоловіка, тому відповідно до ст. 1261 ЦК України, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO]. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тому, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], який помер [INFO].

Outcome: approved