Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. Свої позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що позивач [PERSON] є власником квартири №21, розташованої в м.Вишгород, Київської області, вул..Шолуденка,5 на підставі договору довічного утримання від 28.01.2003 року між нею та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] перейшла у власність вказана квартира . 26 березня 2009 року [PERSON] померла. На момент підписання договору в даній квартирі була зареєстрована та проживала дочка [PERSON] [PERSON], яка власником квартири не була, на теперішній час в даній квартирі зареєстрована та продовжує в ній проживати. Зі смертю [PERSON] припинилась підстава виникнення у [PERSON] права на користування квартирою і вона користується належним позивачу житлом без правової підстави. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом- квартирою , розташованою за адресою :[ADDRESS], виселити [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав і просить задовільнити. Представник відповідачки органу опіки та піклування Вишгородської міської ради та прокурор проти позову заперечили, суду пояснили, що відповідачка [PERSON] є недієздатною особою, опіки над нею не встановлено, іншого житла немає. На момент укладання договору довічного утримання позивачка знала, що в даній квартирі зареєстрована та проживає хвора відповідачка. Задоволення позову поставить [PERSON] у вкрай тяжке становище. Іншого житла [PERSON] немає. Просять в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Суд прийшов до такого висновку, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання , згідно якого [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобовязується забезпечувати [PERSON] житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання в відчужуваній квартирі, забезпечувати харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом та необхідною допомогою, грошова оцінка яких складає 100 грн. готівкою щомісяця, оплачувати квартиру, комунальні послуги за квартиру, абонентську плату за телефон та 70 кВт електроенергії, забезпечити організацію похорон та ритуальних послуг у разі смерті (а.с.6-7). Даний договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.02.2003 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8). 26 березня 2009 року [PERSON] померла (а.с.9). В спірній квартирі з 18 серпня 2000 року зареєстрована [PERSON] дочка колишнього власника (а.с.13). [PERSON] страждає на хронічне психічне захворювання, внаслідок якого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.17-19). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2011 року [PERSON] визнано недієздатною особою. З пояснень представника органу опіки та піклування Вишгородської міської ради опіка над [PERSON] не встановлена. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сестрою [PERSON], за станом здоров»я не може бути її опікуном. Сестра [PERSON] постійно двічі на рік проходить курс лікування в психіатричній лікарні. За своїм характером [PERSON] є неконфліктною особою, загрози оточуючим не несе. В минулому році [PERSON] перенесла операцію в зв»язку з онкозахворюванням. [PERSON] має високий больовий поріг, в зв»язку з чим, перебування її в психіатричному закладі може погіршити її стан, оскільки [PERSON] за своїм психічним здоров»ям не зможе своєчасно звернутись за допомогою. Вона, [PERSON] та сусіди опікуються [PERSON] Фактів чинення перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [PERSON] їй не відомо, оскільки [PERSON] вона жодного разу не бачила, родичкою [PERSON] [PERSON] не була. Про існування договору довічного утримання дізналась, розбираючи документи [PERSON] після смерті останньої.. Крім того, суду пояснила, що [PERSON] не приймала участь в організації похорон, як передбачено договором. [PERSON] іншого житла не має. Відповідно до ст.47 Конституції України, що кореспондується з ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як роз'яснено в пункті 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Суд не бере до уваги твердження представника позивача, що з моменту смерті [PERSON], відповідач [PERSON] втратила право користування даною квартирою та повинна бути виселена без надання іншого жилого приміщення, оскільки нормами Житлового та Цивільного Кодексів України підстава виселення після набуття права власності на житлове приміщення або після закінчення договору довічного утримання щодо членів сім»ї відчуджувача, не передбачена. Питання про визнання [PERSON] втратившою права користування житловим приміщенням та виселення вже був предметом судового розгляду. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 2 лютого 2012 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с.80-82). Ухвалою колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2012 року рішення суду залишено без змін. Судом зазначалось, що [PERSON] під час укладання договору довічного утримання було достовірно відомо про те, що в квартирі зареєстрована та постійно проживає [PERSON] , визнано безпідставним доводи позивача щодо створення відповідачкою перешкод у здійсненні права власності, оскільки суду не надано доказів , яким чином відповідачка чинить такі перешкоди. Відповідно до ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В даному судовому засіданні суду не надано жодного доказу того, що відповідачка [PERSON] порушила права позивачки щодо її власності, тому посилання позивачки суд вважає необґрунтованим. Суд зазначає, що при укладанні договору довічного утримання позивачка повинна були передбачити такі наслідки, оскільки вона знала , що в даній квартирі була зареєстрована та проживала відповідачка [PERSON] , яка є недієздатною. Суд враховує, що у відповідачки [PERSON] іншого житла немає. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову , оскільки встановлено, що правові підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відповідача [PERSON] без надання їй іншого житла відсутні.

Outcome: dismissed