Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

В липні 2019 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Кравченко К.М. звернулася до суду з позовом до відповідача Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS] . Зазначена спадщина була прийнята позивачем, як дружиною спадкодавця, та Другою Київською державною нотаріальною конторою, була відкрита спадкова справа. На момент смерті спадкодавцю належала на праві землекористування земельна ділянка за вказаною адресою. На цій земельній ділянці спадкодавцем було побудовано житловий будинок, загальною площею 58,3 кв.м, та, відповідно до технічного паспорту, при будівництві були дотримані всі технічні та будівельні норми та жодна споруда за цією адресою не є самочинно збудованою. Звернувшись із заявою про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок, нотаріусом позивачу було відмовлено, оскільки, останньою не було подано правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцю. В зв`язку з тим, що будинок був збудований із дотриманням усіх норм законодавства, однак, спадкодавцем не було належним чином зареєстровано право власності на це майно, позивач не може отримати документи на спадкове майно та реалізувати належим чином свої спадкові права, а тому, остання, вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив, в зв`язку чим суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали прави, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] в м. Борзна Чернігівської області та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, 10.03.1976 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис № 399. Після укладення шлюбу прізвище дружині було присвоєно - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до довідки КП «Голосіївприватсервіс» від 02.06.2010 року № 400, було встановлено, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , - з 29.12.1967 р. до дня смерті - [INFO] . Крім того, відповідно до довідки КИ «Голосіївприватсервіс» № 399 від 02.06.2010 року, на будинок, загальною площею 51,10 кв.м за адресою: [ADDRESS] , - правовстановлюючі документи не оформлені, та в ньому зареєстрований користувач - [PERSON] , [INFO] . Доказів на підтвердження фактичного проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS] , матеріали справи не містять. 03.06.2010 року позивач [PERSON] звернулась до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка [PERSON] , однак, 08.07.2010 року завідувачем Другою Київською державною нотаріальною конторою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки, до нотаріальної контори не було подано відповідних правовстановлюючих документів. Відповідно до копії архівного витягу із протоколу № 10 поширеного засідання правління колгоспу «Родіна» с. Хотів Києво-Святошинського району, яке відбулось в с. Чапаєвці від 06-10 квітня 1959 року, членами правління було ухвалено закріпити землекористування за робітниками та колгоспниками, зокрема, [PERSON] - 0,42 га., а також згідно копії акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 25.12.1993 року, в присутності землекористувача [PERSON] було проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Будь-яких доказів на підтвердження того, що [PERSON] був родичем та/або спадкоємцем [PERSON] , за яким в 1959 році було ухвалено закріпити землекористування ділянкою за вказаною адресою, - матеріали справи не містять, як і не містять доказів оформлення [PERSON] належним чином своїх прав на цю земельну ділянку, а тому доводи сторони позивача про те, що [PERSON] був законним землекористувачем та земельна ділянка йому належала на праві землекористування, є недоведеними та судом до уваги не приймаються. Крім того, судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки КМБТІ від 23.06.2010 р. № 24217 (И-2020), станом на 18.06.2010 року, згідно із даними Реєстру права власності інформація про реєстрацію нерухомого айна за адресою: [ADDRESS] , - відсутня, та станом на 18.06.2010 року, згідно із даними бюро приватний будинок [ADDRESS] на праві приватної власності не зареєстрований. Відповідно до листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23.10.2018 р. № 062/14-13015 (И-2018), було встановлено, що даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , - відсутня. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що на вказаній земельній ділянці [PERSON] було побудовано житловий будинок, загальною площею, 58,3 кв.м із дотриманням усіх технічних та будівельних норм, він не є самочинним будівництвом, та за життя право власності спадкодавцем оформлено у встановленому законом порядку спадкодавцем не було, в зв`язку з чим на даний час позивач, як дружина спадкодавця, позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права на нерухоме майно на цій ділянці. Вирішуючи спір, та перевірячи обґрунтування позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тобто за нею не може бути визнане право власності, а лише може бути встановлений факт належності на праві власності померлому та визнане право власності за живою особою в порядку спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, які не суперечать закону, в тому числі і в порядку спадкування. Згідно із ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). З огляду на наведені вимоги закону слід дійти висновку про те, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; при будівництві допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Однак, як вбачається з матеріалів справи, померлий [PERSON] не був власником будинку, житловою площею 58,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] , в ньому не був зареєстрований на день смерті, достатні докази належності на праві землекористування спадкодавцю земельної ділянки за вказаною адресою відсутні, твердження сторони позивача про те, що спадкодавцем було здійснено будівництво цього будинку, однак, за життя не було оформлено право власності, також стороною позивача не доведено. Слід звернути увагу на те, що при здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва (ч. 1 ст. 376 ЦК України) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Крім того, ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (ст. 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (ст. 190ЦК України). Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (ст. 317 ЦК України) До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень ст. 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Положеннями ст. ст. 328, 329 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права особа (фізична або юридична), яка набула право на майно від іншої особи, є власником новоствореного нерухомого майна як об`єкта цивільного обороту лише у разі, коли їй було передано прийняте до експлуатації в порядку, визначеному законодавством, новостворене нерухоме майно, а у разі необхідності його реєстрації також майно, яке зареєстроване за цією особою як нерухоме майно. В іншому випадку особа може передати іншій особі лише матеріали, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Стороною позивача в ході розгляду справи не доведено набуття права власності у встановленому законом порядку спадкодавцем на житловий будинок, як і не доведено те, що, останній, за свого життя здійснив будівництво зазначеного будинку, а наданий стороною позивача технічний паспорт на цей будинок, на переконання суду, лише фіксує наявність та/або відсутність об`єктів нерухомості за вказаною адресою, однак, не є доказом того, що будинок зведено саме спадкодавцем та із дотриманням технічних та будівельних норм, а відтак твердження сторони позивача в цій частині є хибними, та не доведеними. Окремо варто відзначити, що спадкодавець до дня смерті був зареєстрований за іншою адресою, та доказів, які б свідчили про фактичне проживання спадкодавця у спірному будинку, матеріали справи також не містять. Крім того, доводи сторони позивача про те, що житловий будинок не є самочинно збудованим також не ґрунтуються на вимогах закону та не підтверджено достатніми доказами. Так, в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Такий же висновок зроблено у п 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у спорах про спадкування». Як роз`яснено у п. 7, п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК), то до спадкоємців переходить право власності лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Згідно із ч. 3 ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30.03.2012 р. вказано, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Вищезазначені правові позиції викладені в постанові №6-130 цс13 від 04.12.2013 р. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до Інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з`ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76. Згідно з пунктом 1.4.1 цього наказу, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Цими ж правилами надається визначення таких понять, як переобладнання і перепланування. При цьому судам слід враховувати наявність технічного висновку про відповідність виконаних робіт будівельним нормам і правилам, висновку про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки, наявність даних про не порушення прав власників інших квартир та правил експлуатації будинку. У судовій практиці поширеними є випадки звернень до суду громадян, яким у встановленому законом порядку надано земельні ділянки для будівництва житлових будинків. Фактично збудувавши їх до 1992 року, громадяни своєчасно не оформили право власності на них. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Зазначена постанова втратила чинність 02 червня 2011 року та Законом України від 17 лютого 2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об`єктів за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Згідно до абзацу 3 п. 9 Розділу 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 р. №3038-VI, орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення. Окремо слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації прав за спадкодавцем на спірний будинок в порядку встановленому законом, та, що, останній, за життя звертався до відповідних органів з метою введення його в експлуатацію в порядку визначеному законом, а питання узаконення самочинно збудованого будинку не входить до компетенції суду. Суд вважає, що позивачем заявлені вимоги не підтверджені дотстаніми доказами, останньою, позовні вимоги заявлені про визнання права власності на спадкове майно за нею, як спадкоємцем, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім`я спадкодавця), а тому з огляду на наведені вимоги закону підстав для задоволення позову немає. Крім того, слід зазначити, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Суд вважає, що позивачем обраний невірний спосіб захисту, оскільки, будинок є фактично самочинним будівництвом, право вланості на який не було оформлено належним чином, тобто спадкодавець фактично мав статус забудовника, оскільки, завершив будівництво будинку, але не оформив право власності на цю нерухомість, а тому позивач, як спадкоємець, успадковує права та обов`язки забудовника на вказаний житловий будинок, а не право власності на нього. Варто відзначити те, що відповідно до судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, у разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги предмет та підстави позову, та те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фкчтино понесеному.

Outcome: dismissed