Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

В липні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 22 червня 2005 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір №GOENGK40000167, за яким остання отримала кредит на суму 35350 гривень зі сплатою 14,04 % за користування кредитом строком повернення до 22 червня 2020 року. Цього ж дня між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки на одноповерховий будинок [ADDRESS]. Позичальниця прийняті на себе зобов'язання належним чином не виконала, внаслідок має заборгованість за кредитним договором, у зв'язку із цим позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 червня 2005 року у розмірі 114588,36 гривень звернути стягнення на вищезазначений будинок шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані і проживають у будинку [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі міграційної служби України. Заочним рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 08 листопада 2013 року у задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зачоне рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення своїх позовних вимог. Апелянт посилається на те, що позивачем було надано достатньо належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог. В судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «Приватбанк» Бондаренко Д.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом установлено, що 22 червня 2005 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № GOENGK40000167, за яким останняй отримала кредит на суму 35350 гривень зі сплатою 14,04 % за користування кредитом строком повернення до 22 червня 2020 року (а.с.15-16). Для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] 22 червня 2005 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки одноповерхового будинку [ADDRESS] загальною площею 62,30 кв.м., жилою площею 39,80 кв.м., з належними до нього господарськими та побутовими спорудами: Б - літня кухня, 1-2 - огорожа, І - водопровод, ІІ - замощення, Г - сарай, Д - збиральня, б/н - льох, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Єнакіївської державної нотаріальної контори Устиновою І.С. 14 червня 2005 року за реєстровим номером № 1761 та зареєстрованому у Єнакіївському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 червня 2005 року у реєстровій книзі № 74 за № 14633, заставною вартістю 35350 гривень (а.с.19-21). Станом на 05 червня 2013 року [PERSON] має заборгованість за кредитним договором у розмірі 114588,36 гривень, яка складається з 33937,57 гривень заборгованості за кредитом, 38273,78 гривень заборгованості за відсотками за користування кредитом, 2577,08 гривень заборгованість по комісії, 39799,93 пені (а.с.6-10). Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів про належність будинку [ADDRESS] відповідачу. Проте з таким висновком суду повністю погодитись на можна з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 23 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на іпотечне майно на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Висновок суду першої інстанції про те, що банком не надано доказів про належність будинку [ADDRESS] відповідачу [PERSON], є безпідставний, оскільки зроблений без урахування наданих позивачем доказів. З договору іпотеки вбачається, що будинок [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Єнакіївської державної нотаріальної контори Устиновою І.С. 14 червня 2005 року. Виходячи із наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок [ADDRESS], який належить [PERSON], є законними та обґрунтованими. Статтею 39 Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки: шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Обраний позивачем спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою, з наданням іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки, відповідає способу захисту прав, наданих іпотекодержателю ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовам кредитного договору. Відмовляючи у задоволенні позову про виселення і зняття з реєстрації відповідача та інших осіб, суд першої інстанції виходив із того, що банком не дотримано процедури виселення, встановленої ч. 3 ст. 109 ЖК України, відтак, ці вимоги є передчасними. Апеляційний суд погоджується з таким висновком з наступних підстав. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 цієї ж статті встановлений певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в частині 3 статті 109 ЖК України. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 43 постанови від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Виходячи із аналізу наведених правових норм, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. З матеріалів справи вбачається, що Банком 15 квітня 2013 року за № 30.1.0.0/2-612 була підготовлена письмова вимога на ім'я відповідача [PERSON] про добровільне звільнення житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги (а.с. 11). Проте, наданий позивачем Реєстр поштових відправлень - рекомендованих листів з повідомленням від 18 квітня 2013 року (а.с. 12-13), підтверджує лише факт відправки рекомендованого листа відповідачу та не є доказом отримання [PERSON] зазначеної письмової вимоги. З доданої до матеріалів справи квитанції Укрпошти вбачається, що вона датована 27 вересня 2011 року (а.с.14). Таким чином, будь-яких належних доказів, які б свідчили про отримання відповідачем цієї вимоги, позивачем суду не надано. Оскільки на час звернення позивача до суду та на час ухвалення оскаржуваного рішення відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених частиною 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною 3 ст. 109 ЖК України, щодо процедури виселення відповідача, то підстави для виселення відсутні. За приписами частини 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» перебіг місячного строку для добровільного звільнення житлового приміщення починається саме з дня отримання такої вимоги мешканцями, а тому позовні вимоги про виселення відповідача та інших осіб з будинку, який є предметом іпотеки, не ґрунтуються на законі. З урахуванням того, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд скасовує рішення в цій частині і ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Outcome: partial