Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

В мотивуванні позовних вимог позивач вказав, на підставі свідоцтва про право на житло від 21.11.1995 №4-95-63963-К1 [PERSON] належить однокімнатна квартира [ADDRESS]. 23.03.2015р. померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ВЛ№ 491352. Позивач, проживав [PERSON] 3.1. з 1991 року, та не був офіційно одружений з померлою, тому за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова, від 21.03.2016, встановлено факт того, що позивач - [PERSON] [INFO], постійно проживав разом з [PERSON], померлою 23.03.2015 року, однією сімєю в цивільному шлюбі за адресою: [ADDRESS]. Позивачем, спадщину прийнята, оскільки позивач проживав постійно із спадкодавцем та був прописаний у її квартирі. З рішенням суду позивач звернувся до Другої Харківської нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину на квартиру № 2, що розташована по вул. Щасливій, буд. № 20 в м. Харкові, право власності на яку належало спадкодавцеві [PERSON] 3.1. на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 21.11.995, реєстраційний номер № 4-95-63963-К1. згідно з розпорядженням від 21.11.1995 № 19786-К1. Постановою №01-16/827 про відмову у вчиненні нотаріальних дії було відмовлено - [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на спадщину на квартиру № 2, що розташована по вул. Щасливій, буд. № 20 в м. Харкові, з підстав відсутності документу, що посвідчує право власності на спадкову квартиру, т.я було надано тільки копію, оскільки оригіналу позивач не має. У позивача немає оригіналу документа, а є тільки копія, що посвідчує право власності на спадкову квартиру та отримати дублікат, який видається у разі втрати або зіпсування документу неможливо отримати оскільки позивач не є власником квартири, а власник помер. У вересні 2016 року, громадянин [PERSON], який предявив позивачу претензії та повідомив, що він начебто є спадкоємцем після померлої [PERSON], він їй допомагав грошима, продуктами та ліками, а вона начебто склала на нього заповіт. Крім того він повідомив, що прийняв спадщину після її смерті. Але [PERSON] надав позивачу відповідь на його заяву Другої Харківської державної нотаріальної контори від 06.09.2016 №1485/02-14, у якій йдеться, що його- заява долучена до спадкової справи №224/2016 після смерті [PERSON], але також повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом йому не видали оскільки згідно Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) - заповіту на його користь немає. Отже громадянином [PERSON] не визнає право позивача на спадкування майна після смерті [PERSON] 3.1. Відповідно до ч.І ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі пункту 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). На підставі пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тому позивач вимагає: визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) [INFO] право власності на одно кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 32.1 кв.м., житловою площею 16.7 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 23.03.2015. Відповідач заперечень суду щодо позовних вимог не надав. Позивач на позові наполягав, який визнав відповідач. У разі визнання позову ухвалення рішення відбувається у порядку, визначеному ст.174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законник підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідачка своїх заперечень проти доказів наданих позивачем в обґрунтування позовних вимог, суду не надала. Визнання позову відповідачкою не суперечить закону і не порушує права інших осіб. Ст..11 ч.2 ЦПК України передбачено право осіб яки беруть участь у справі, розпоряджатись своїми правами що до предмету спору на власний розсуд. Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України визначено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закон або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 1216 ЦК України визначено: Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено: Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено: до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено: якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Outcome: approved