Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

В квітні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Вказував, що 06.12.2013 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого відповідач отримала у власність 21 400 грн. Зазначав, що 04.08.2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача борг за договором позики в сумі 21 200 грн. Посилаючись на те, що рішення суду у добровільному та примусовому порядку не виконано, просив стягнути з відповідача на свою користь 1 048,96 грн. трьох відсотків річних від суми позики та 3 816 грн. процентів індексу інфляції, що в загальному розмірі становить 4 864,96 грн., а також понесені судові витрати по справі. Позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив провести судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином, тому суд вважає за необхідне провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 04.08.2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково та стягнуто, зокрема, солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 06.12.2013 року в розмірі 21 200 грн. Рішення суду обґрунтовано тим, що 06.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у власність грошові кошти в сумі 21 400 грн. та зобовязалась разом з [PERSON] повернути їх [PERSON] 23.03.2016 року [PERSON] помер. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Відповідно до розяснень пп. 17, 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи вищевикладене та перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку, суд дійшов висновку за необхідне задовольнити заявлені позивачем вимоги та стягнути з відповідача 1 048,96 грн. трьох відсотків річних від суми позики за період з 04.08.2015 року до 27.03.2017 року, а також 3 816 грн. інфляційних втрат. Доказів на підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем, а також заперечень щодо розрахунку боргу відповідач суду не надала. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved