Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

В лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», у якому просив визнати дії начальника Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії Бурового управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» Добажанського О. В. щодо ненадання відпустки [PERSON] незаконним; скасувати наказ Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії Бурового управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» Добажанського О. В. № 643-к від 30 грудня 2014 року, яким позивача звільнено з посади начальника Стрийського цеху за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогули (в тому числі відсутність на роботі більше трьох один протягом робочого дня) без поважних причин; поновити [PERSON] на посаді начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки з 30 грудня 2014 року; стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2014 року по час винесення судового рішення; стягнути з ПАТ «Укргазвидобування» на користь позивача суму у розмірі 16 000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди; стягнути з ПАТ «Укргазвидобування» на користь [PERSON] суму у розмірі 5 000 грн. на відшкодування коштів, витрачених на юридичну допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1994 року [PERSON] (далі - позивач) був прийнятий на роботу до Стрийського Управління технічного транспорту і спецтехніки АТ «Укргазпром» підприємство «Укрбургаз» та 02 грудня 2013 року був переведений на посаду начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки. З 10 липня 2012 року по грудень 2014 року у позивача була невикористана щорічна відпустка загалом 92 дні. На підприємстві був запропонований графік, згідно якого позивач повинен був піти у відпустку у жовтні 2014 року. Позивач перебував на лікарняному до 08 грудня 2014 року та у цей час ним була подана заява начальнику Шебелинського ВТТіСТ Добажанському О. В. від 03 грудня 2014 року про надання щорічної та невикористаної відпустки з 08 грудня 2014 року терміном на 84 дні. Позивач зазначає, що дане прохання було не його забаганкою на відпочинок, а вимушеним кроком у зв'язку з очікуванням п'ятої дитини, а тому присутність позивача вдома була вкрай необхідною. На вказану заяву позивач отримав відповідь, що згідно графіку відпусток [PERSON] мав право піти у відпустку в листопаді, але у цей час він знаходився на лікарняному, крім того, необхідно провести відповідні нарахування у зв'язку з наданням відпустки, а також провести інвентаризацію та передати ТМЦ іншій особі, так як [PERSON] є матеріально відповідальною особою. 09 грудня 2014 року позивач знову звернувся до начальника Шебелинського ВТТіСТ Добажанського О. В. з заявою про надання йому з 15 грудня 2014 року невикористану відпустку строком на 77 дні. У відповідь повідомленням про перенесення щорічної відпустки начальник Шебелинського ВТТіСТ Добажанський О. В. повідомив, що надання щорічної відпустки з 15 грудня 2014 року може несприятливо позначитись на нормальному ході роботи підприємства, так як позивач довготривалий час перебував на лікарняному, у зв'язку з чим виникло багато виробничих питань. Після проведення інвентаризації 10 грудня 2014 року начальник Шебелинського ВТТіСТ Добажанський О. В. видав наказ № 1394 про перевезення частини матеріальних цінностей з ліквідованої Івано-Франківської дільниці в Стрийський цех ТТіСТ. Дії начальника Шебелинського ВТТіСТ Добажанського О. В. позивач вважає упередженими та цілеспрямованими та перепону отримання ним відпустки. Так, 12 грудня 2014 року [PERSON] направив службову записку на ім'я Добажанського О. В. з повідомленням про те, що з 15 грудня 2014 року він все ж таки піде у відпустку строком на 37 днів, враховуючи сімейні обставини. 30 грудня 2014 було винесено наказ № 643-к про звільнення з роботи позивача за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого часу) без поважних причин в порядку п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що такими діями начальника Шебелинського ВТТіСТ Добажанського О. В. було порушено його трудові права, всі дії останнього були спрямовані на звільнення позивача із посади у зв'язку із особистою неприязню та упередженістю. На підставі зазначеного, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що сторонами не було досягнуто згоди щодо надання [PERSON] щорічної відпустки з 15 грудня 2014 року, а відтак самовільний невихід позивача на роботу став підставою для звільнення останнього з займаної посади у зв'язку із прогулом. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, у відповідності до Наказу від 02 грудня 2013 року № 398-к [PERSON] з 03 грудня 2013 року працював на посаді начальника Стрийського цеху технологічного транспорту і спецтехніки Шебелинського відділення технологічного транспорту спецтехніки філії Бурове управління «Укрбургаз» Публічного акціонерного товариства Укргазвидобування». Відповідно до ч. З та 4 ст. 79 КЗпП України, ч. 10 та 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної грофспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси трацівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Частиною З ст. 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів. Згідно з Графіком відпусток на 2014 рік працівників Стрийського цеху ТТ і СТ чергова щорічна відпустка позивача запланована на жовтень 2014 року. Конкретний період надання щорічної відпустки позивачу цим графіком не встановлений. Позивач з 26 червня 2014 року по 26 вересня 2014 року (27 вересня 2014 року - 28 вересня 2014 року є вихідними днями) та з 01 жовтня 2014 року по 08 грудня 2014 року перебував на лікарняному. У період 29 вересня 2014 року -30 вересня 2014 року, коли позивач знаходився на роботі, останній не звертався до відповідача щодо узгодження конкретного періоду надання щорічної відпустки у межах, установлених Графіком відпусток на 2014 рік працівників Стрийського цеху ТТ і СТ. Пунктом 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України, п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка повиння бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. За ч. 4 ст. 80 КЗпП України, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про відпустки» у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Оскільки позивач з 01 жовтня 2014 року по 08 грудня 2014 року перебував на лікарняному, то з урахуванням вимог ст. 80 КЗпП України, ст. 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка позивача, установлена Графіком відпусток на 2014 рік працівників Стрийського цеху ТТ і СТ, підлягала обов'язковому перенесенню на інший період, і новий термін її надання повинен був встановлюватися за згодою сторін. Волевиявлення працівника у наданні йому відпустки виявляється у написанні заяви про надання йому відпустки, а волевиявлення роботодавця - у видачі наказу про надання відпустки працівнику. 03 грудня 2014 року позивач, перебуваючи на лікарняному, звернувся до відповідача з заявою надання щорічної відпустки з 08 грудня 2014 року на 84 календарні дні. Листом від 08 грудня 2014 року № 08-01-1630 відповідач повідомив позивача, що надання відпустки під час перебування на лікарняному неможливо, конкретна дата відпустки буде визначена після виходу позивача на роботу. 09 грудня 2014 року позивач після виходу з лікарняного подав відповідачу заяву про надання йому щорічної відпустки з 15 грудня 2014 року на 77 календарних днів. Листом від 11 грудня 2014 року № 08-01-1670 відповідач повідомив позивача, що з урахуванням інтересів виробництва погоджується надати позивачу щорічну відпустку з 22 грудня 2014 року. Заяву про надання щорічної відпустки з 22 грудня 2014 року позивач відповідачу не подав, а з 15 грудня 2014 року позивач був відсутній на роботі. Листом від 16 грудня 2014 року № 366 відповідач звернувся до позивача щодо надання пояснень про причин відсутності на роботі. 17 грудня 2014 року позивач надав відповідачу пояснення, в якому зазначив, що з 15 грудня 2014 року без погодження з відповідачем пішов самостійно у відпустку. Факт відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) зафіксований актами від 15 грудня 2014 року № 57, від 16 грудня 2014 року № 58, від 17 грудня 2014 року № 59, від 18 грудня 2014 року № 61, від 19 грудня 2014 року № 62, від 22 грудня 2014 року № 63, від 23 грудня 2014 року № 64, і 25 грудня 2014 року № 65, від 25 грудня 2014 року № 66, від 26 грудня 2014 року № 67, від 29 грудня 2014 року № 68, поясненнями позивача від 17 грудня 2014 року, актом проведення службового розслідування від 07 грудня 2014 року №60. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 передбачено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Зі змісту п. 4 ст. 40 КЗпП України та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 вбачається, що самовільне використання працівником відпустки (вихід у відпустку) без погодження з роботодавцем вважається прогулом без поважної причини. Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Первинна профспілкова організація Стрийського цеху ТТ і СТ Шебелинського відділення ТТ і СТ дала згоду на звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул (в тому числі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин), що підтверджується випискою з протоколу засідання первинної профспілкової організації від 30 грудня 2014 року № 28. Наказом Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» від 30 грудня 2014 року № 643-к звільнено з роботи [PERSON], начальника Стрийського цеху, 30 грудня 2014 року за прогули (в тому числі відсутність на відсутність більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (з 15 грудня 2014 року), п. 4 ст. 40 КЗпП України. З наведеного вбачається, що сторони не досягли згоди про надання [PERSON] щорічної відпустки з 15 грудня 2014 року, звільнення позивача здійснено з додержанням вимог чинного трудового законодавства України, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання дії начальника Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії Бурового управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» Добажанського О. В. щодо ненадання відпустки [PERSON] незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2014 року по час винесення судового рішення - відсутні. З огляду на недоведеність та безпідставність позовних вимог у цілому, позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed