Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

В лютому 2020 р. позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м.Києва із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення - квартири за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням інфляційних збитків, трьох процентів річних від простроченої суми та пені за порушення боржником зобов`язання в розмірі 23 751,05 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач є співвласником житлового приміщення загальною площею 69,3 кв. м за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм братом - відповідачем по справі, який ніколи не брав жодної участі в утримання зазначеної квартири, вартість всіх комунальних послуг сплачено Позивачем. Зважаючи на строки позовної давності, за період з січня 2017 року (термін сплати за послуги отримані у січні 2017 є наступний лютий 2017) по грудень 2019 року Відповідач не проводив жодної оплати по утриманню житла. На сьогоднішній день між Позивачем та Відповідачем не досягнуто жодної згоди щодо відшкодування витрат на утримання квартири. З урахуванням частки відповідача у спільному майні, просила стягнути заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги (20 768,22 грн.), 3 % річних від простроченої суми (801,68 грн), завданих інфляційних збитків (1 486,58 грн.) та пені за порушення боржником зобов`язання (694,57 грн.) і становить всього 23 751,05 гривень. Ухвалою від 13.04.2020 р. провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, наведених у позові, пояснивши, що відповідач, який є її братом та співвласником квартири, має нести солідарну відповідальність за утримання спільного майна. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав, заяв про розгляд справи без його участі або відкладення судового засідання не подавав. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне на підставі ст.ст.223 ч.4, 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки № КВ-2017 № 22690 від 13.07.2017 р. право спільної власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації 13.12.1999 р. (Наказ № 1722). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 28.04.2017 р., актовий запис № 159, копія якого міститься в матеріалах справи. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 30.10.2019 р., актовий запис № 470, копія якого міститься в матеріалах справи. Після смерті батьків сторін співвласниками житлового приміщення, з зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , - є [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] , місце реєстрації таких за вказаною адресою підтверджується довідками форми 3 від 24.05.2017 № 02/07/02- 1306. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 199526897 - позивач прийняла у спадщину 1/8 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2017 р. за реєстровим № 3784. При цьому, відповідач залишається власником своєї частки вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації 13.12.1999 р. (Наказ № 1722). Отже, на час розгляду справи сторони є власником вищевказаної квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,3 кв.м, житловою площею 42.2 кв.м. Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» утримання будинків і прибудинкових територій є господарською діяльністю, спрямованою на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та (або) ремонту будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, передбачених законодавством. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 6-1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Приписами ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, за змістом ст. 317 ЦК України. Разом з тим, розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Так, відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Приписами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, відповідно до ст. 322 ЦК України. Так, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (ст.360 ЦК України). З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України. Позивачем зазначено, що нею сплачувалися кошти на утримання житлового приміщення в цілому, як співвласником спільної з відповідачем квартири, саме з тих підстав, що вказана квартира є спільною частковою власністю сторін, що і стало підставою для звернення позивача до суд за захистом своїх прав. За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За розрахунком, наданим позивачем, який було перевірено під час розгляду справи по суті, на користь [PERSON] з [PERSON] підлягають стягненню витрати на утримання майна спільної часткової власності, з врахуванням частки у спільному майні та строку позовної давності, обрахованого позивачем в позові, за період з січня 2017 року (термін сплати за послуги отримані у січні 2017 є наступний лютий 2017) по грудень 2019 року, за який відповідач не проводив жодної оплати по утриманню житла - 20768,22 грн.; а також сума інфляційних збитків, завданих відповідачем станом на 07 лютого 2020 року - 1486,58 гривень; 3 проценти річних від простроченої суми (дата з якої виникла заборгованість 25 число наступного місяця) станом на 13 лютого 2020 року - 801,68 гривні; пені , в якій дата початку розрахунку є дата, з якої виникла заборгованість (25 число наступного місяця), датою по яку було здійснено розрахунок є 07 лютого 2020 року - 694,57 гривні. Із зазначеним розрахунком позивача суд погоджується, крім того, відповідачем під час розгляду справи відзив не подавався та доводи оспорювання та/або спростування таких сум суду стороною відповідача не представлені. За визначенням, наданим у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3). Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є цей Кодекс. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акта цивільного законодавства. Разом з тим, відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги. Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у встановлені договором або законом строки. Крім того, згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. За положеннями ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Тому, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. В постанові Верховного Суду України від 20.06.2012 року у справі №6-68цс12 була висловлена правова позиція щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року, справа N 6-59цс13, у спорі про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території, висловлена правова позиція, де ВСУ зазначив, що закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. В постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі N 6-931цс15 висловлена правова позиція, що з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України. В постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2023цс15 висловлена правова позиція, що за відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також узгоджується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Матеріалами справи утримання позивачем спільного майна з відповідачем - підтверджено, сплати нею послуг за житлово-комунальні послуги також містяться в матеріалах справи, а відтак, з урахуванням наведеного, поряд з основною сумою боргу, з відповідача слід стягнути на користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми та пеню. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю, оскільки є обгрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., підтверджений квитанцією від 14.02.2020 р. № 6491. На підставі викладеного, ст.ст.15, 16, 509, 530, 610-611, 625 ЦК України, ст.ст.18-20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: approved