Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

В липні 2013 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що з січня 2010 року проживала однією родиною та вела спільне господарство з бабусею [PERSON] та дядьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] та [PERSON] обіцяли зареєструвати її у спірній квартирі, але не встигли померши удвох [INFO] року. Просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки від 01 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано за нею право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. З зазначеним рішенням не погодився відповідач приніс апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка зберігає за собою право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], а тому відповідно до вимог ст. 64,65 ЖК України не набуває право користування займаним житловим приміщенням, якщо зберігає за собою право користування іншим житловим приміщенням. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на положення ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та не врахував, що Горлівська міська рада не є належним відповідачем по справі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с.76). Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про перенесення розгляду справи, про те доказів про поважність причин неявки в судове засідання ним не надано. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], квартира є державною власністю. Позивачка [PERSON] є онукою [PERSON] [INFO] року [PERSON] та [PERSON] померли. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є членом родини [PERSON] та [PERSON], вона тривалий час проживала у [ADDRESS], вселилась у вказане приміщення, як член сім'ї наймача. Відсутність реєстрації за зазначеною адресою, само по собі не може бути підставою для відома у визнанні права користування житловим приміщенням . Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права. Вимогами ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті: 1) здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); 2) керують житловим господарством, забезпечують належний технічний стан, капітальний і поточний ремонт житлового фонду, що є у віданні Ради; 3) здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад (частина перша статті 18); 4) здійснюють контроль за станом та експлуатацією відомчого житлового фонду; 5) здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39); 6) приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52); 7) здійснюють облік громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу (частина четверта статті 134), затверджують списки осіб, які вступають до житлово-будівельного кооперативу, і рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу про прийом до членів кооперативу та про надання квартири (частина шоста статті 137, частина перша статті 141); 8) здійснюють контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків, скасовують рішення загальних зборів або правління житлово-будівельного кооперативу, що суперечать законодавству (стаття 138); 9) приймають рішення про включення жилих приміщень до числа службових (стаття 118), затверджують рішення загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених про включення жилих приміщень у будинках колгоспів до числа службових і перелік категорій працівників, яким можуть надаватися такі приміщення (стаття 120); 10) видають ордери на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141); 11) видають охоронні свідоцтва (броню) на жилі приміщення (стаття 75); 12) здійснюють контроль за утриманням будинків, що належать громадянам (стаття 154); 13) подають громадянам допомогу в проведенні ремонту жилих приміщень (стаття 178). Виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів вирішують й інші питання в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР. Аналогічні положення закріплені у ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» згідно зі ст. 61 ЖК України житлово-експлуатаційна організація, а за її відсутності -підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Як вбачається із матеріалів справи квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду. Суд першої інстанції на зазначені обставини вимоги не звернув та передчасно прийшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Розглядаючи справу суд першої інстанції в порушення ст. 33 ЦПК України не обговорив питання про залучення до участі у справі в якості відповідача виконавчий комітет Горлівської міської ради і цими діями обмежив його у правах, встановлених ст. 31 ЦПК України, порушивши принцип здійснення судочинства на засадах змагальності сторін. Суд першої інстанції, не роз'яснив позивачу право звернутись до суду з клопотанням у порядку ст. 33 ЦПК України, та не залучив до участі у справі в якості належного відповідача виконавчий комітет Горлівської міської ради, а суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень, не має права залучити таку особу до участі у справі на стадії апеляційного провадження, навіть зі згоди осіб, які беруть участь у справі. Це пов'язано з дією засадничих принципів цивільного процесу (диспозитивність, змагальність тощо). Крім того, апеляційний суд не повинен повністю підміняти собою суд першої інстанції, оскільки він не є судом першої інстанції, а незалученні особи були б позбавлені повноцінного суду першої інстанції з його правами та обов'язками, процедурою розгляду справи в суді першої інстанції та можливістю апеляційного оскарження ухваленого судового рішення. Також вони будуть позбавлені й реального та повноцінного суду другої інстанції. Оскільки порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Оскільки правові підстави для задоволення позову відсутні, то апеляційний суд вважає, що на підставі ст.88 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Outcome: partial