Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

В лютому 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом до відповідача. У позові посилалась на те, що з 27 липня 1985 року по 12 грудня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Влітку 2004 року вони з відповідачем примирилися та стали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою по [ADDRESS] . 27 липня 2017 року між нею та [PERSON] було повторно зареєстровано шлюб. Однак через несумісність характерів, часті суперечки, які супроводжуються нанесенням їй відповідачем тілесних ушкоджень, вона прийшла до переконливого висновку, що їх шлюб існує формально, а їх сім`я розпалась остаточно та примирення між ними неможливо. У зв`язку із чим, просила розірвати шлюб. Окрім цього, вказувала, що в період з 2004 року по 2017 рік вони з відповідачем, хоча й не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак жили як сім`я: у них були спільні права та обов`язки щодо виховання та утримання дітей, спільний побут, відпочинок, спільний бюджет. У вказаний період спільного проживання без реєстрації шлюбу ними було набуте майно, а саме: автомобіль марки Lexus RX, д.н.з. [NUMBER] , нежитлове приміщення по [ADDRESS] , квартира по [ADDRESS] . В 2019 році у період перебування в зареєстрованому шлюбі відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на паркомісце (підземний паркінг) загальною площею 21,80 кв.м., будівельний номер [ADDRESS] . Таким чином, оскільки майно було набуте під час зареєстрованого шлюбу та спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вважає, що воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просила встановити факт спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу у період з літа 2004 року до липня 2017 року, а також визнати за нею право власності на Ѕ частину всього спільного майна. 24 квітня 2020 року позивачка [PERSON] надала позовну заяву в новій редакції, де просила змінити предмет позову в частині вимоги, що стосується визнання за нею права власності на Ѕ частину майнових прав на парко місце загальною площею 21,80 кв.м., будівельний номер [NUMBER] , що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 03 квітня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач вказав, що позов визнає лише в частині розірвання шлюбу. Додав, що з жовтня 2019 року вони з позивачкою разом не проживають, не підтримують сімейних відносин та їх шлюб зберегти неможливо. Щодо встановлення факту спільного проживання з позивачкою без реєстрації шлюбу, зазначив наступне: Після розірвання шлюбу в 2001 році він був зареєстрований та проживав за різними адресами в м.Снятин Івано-Франківської області, м.Кельменці, Чернівецької області, по вул.Чапаєва в м.Чернівці. Незважаючи на припинення шлюбних стосунків, він був вимушений спілкуватися з колишньою дружиною з приводу виховання їхніх спільних дітей, їх матеріального забезпечення, відвідування ними гуртків, спортивних секцій тощо. Що ж до спільного відпочинку, то на його думку, вказана обставина не може свідчити про наявність сімейних стосунків, на які посилається позивачка. З приводу придбання спірного майна, зазначив, що в 2008 році ним було придбано нежитлове приміщення з метою здійснення там підприємницької діяльності (надання медичних послуг), тому вважає, що вказане майно є його особистою приватною власністю. Крім того, отримуючи дохід від підприємницької діяльності, він за власні кошти придбав спірну квартиру, паркомісце та транспортний засіб. Вважає, що все спірне майно придбано за його особисті кошти, а тому воно не може вважатися спільною власністю подружжя. Просив у задоволенні позову відмовити. 13 квітня 2020 року [PERSON] надано відповідь на відзив, де остання зазначила, що не погоджується із доводами відповідача. Зокрема вказувала, що майже весь період часу, коли вони з [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу, він був зареєстрований в квартирі по [ADDRESS] . Вказана квартира належала її матері. На її думку, це ще раз свідчить про те, що між ними з відповідачем складалися не лише відносини як батьків їх спільних дітей, але й як подружжя. Крім того, звернула увагу на те, що в 2006 році їх донька виїхала на постійне місце проживання до США, а син вже також був досить дорослим. Таким чином, посилання відповідача на те, що він спілкувався з нею виключно в інтересах дітей щодо їх розвитку та матеріального забезпечення не заслуговують на увагу, адже діти вже були дорослими та не потребували додаткового піклування. Додала, що в лютому 2017 року відчужила квартиру, яка належала їй на праві особистої приватної власності. Вартість відчужуваної квартири складала 35 000 доларів США. Вказані кошти були витрачені нею на облаштування квартири по [ADDRESS] , а також частину цих коштів було внесено як пайовий внесок за договором купівлі-продажу майнових прав на паркомісце. Також не погоджується із посиланням відповідача на те, що нежитлове приміщення, яке придбане в 2008 році та знаходиться в будинку [ADDRESS] , є об`єктом його особистої приватної власності. Вважає, що вказане нерухоме майно придбане за їх спільні з відповідачем кошти, а тому є їх спільним майном, а той факт, що [PERSON] здійснював там свою підприємницьку діяльність не може спростовувати наведеного. Відповідач [PERSON] у своїх запереченнях на відзив від 28.05.2020 року вказав, що, на його думку, позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Зокрема вона не посилається на докази з приводу того, що у неї було достатньо коштів для придбання спірного майна, адже розмір її заробітної плати був невеликим. У той же час, доходи від його підприємницької діяльності дозволяли йому придбати спірне майно, а тому, воно є його особистою приватною власністю. Крім того, вважає, що позивачкою замовчується той факт, що кошти, які вона отримала від відчуження квартири по [ADDRESS] , були витрачені на придбання квартири в Болгарії в м.Варна. Просив взяти до уваги вказані обставини та задовольнити позов лише в частині розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позов та підтвердила викладені у ньому обставини. Додала, що після того, як вони з відповідачем в 2004 році стали жити разом, офіційно не реєстрували свій шлюб, оскільки вважали, що і так є сім`єю, адже у них спільні діти, спільні друзі, спільний побут. Після того, як придбали квартиру по [ADDRESS] , вирішили офіційно зареєструвати свій шлюб, оскільки діти вже були дорослі і у них були свої сім`ї. Однак після цього відношення чоловіка до неї змінилося, він став себе агресивно поводити, застосувати до неї фізичне насильство, вигнав її з квартири. Таким чином, нею було прийнято рішення про те, що шлюб необхідно розірвати. Окрім того, все їх майно набуте їх спільною працею та за спільні кошти. Дійсно, відповідач працював лікарем, але вона постійно йому у всьому допомагала - не лише консультувала пацієнтів, але й виконувала функції адміністратора їх клініки. Всі роки, починаючи з 2004 року, вони жили разом за однією адресою, в одній кімнаті. Їх стосунки були виключно подружніми: у них був спільний бюджет, вони разом їздили на відпочинок з друзями Просила позов задовольнити. Представник позивачки - адвокат Поляк М.М. підтримала позов та обставини, викладені у відповіді на відзив. Вважає, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування позову [PERSON] , у зв`язку із чим, просила позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Валешна О.А. під час розгляду справи підтримала наданий відзив та просила у задоволенні позову відмовити. Вказувала, що її довіритель [PERSON] власною працею та за особисті кошти придбав спірне майно. Вважає, що позивачка не може претендувати на його майно. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який між ними зареєстровано 27 липня 2017 року Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про що зроблено актовий запис за №1362 (том 1 а.с.15). Спільне життя сторін не склалось через різні погляди на шлюб та сім`ю, а також у зв`язку із тим, що відповідач застосовує до позивачки фізичне насильство. На даний час вони припинили подружні відносини та проживають окремо. Таким чином, суд вважає, що збереження сім?ї неможливе, оскільки сім?я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, враховуючи зазначені вище вимоги закону, спільне небажання сторін зберігати сім`ю, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Окрім того, судом встановлено, що до моменту реєстрації шлюбу в 2017 році, сторони з 27 липня 1985 року по 12 грудня 2001 року вже перебували між собою у зареєстрованому шлюбі (том 1 а.с.14,15). В 2004 році сторони примирились та стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому суд дійшов до такого висновку, виходячи з наступних підстав: Відповідно ст.3 ч.2СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу . Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків. Так, допитаний у ході судового розгляду справи свідок [PERSON] , який є сином подружжя, повідомив, що всередині 2004 року батьки примирились, після чого вони всією сім`єю проживали в двокімнатній квартирі по [ADDRESS] .: батьки жили в одній кімнаті, він з сестрою в іншій. Невдовзі сестра переїхала закордон на навчання, а він продовжив проживати з батьками. Стосунки між батьками були як подружні: батьки допомагали одне одному, все робили разом, мали спільний бюджет, разом відвідували сімейні свята та друзів. Всі рішення, що стосувалися сім`ї, приймали також разом. Батько працював лікарем в державній лікарні, але з часом вони відкрили власну медичну практику, де працювали всією сім`єю: батько з матір`ю та згодом він (свідок). Йому відомо, що батьки взяли кредит, щоб придбати офіс по [ADDRESS] . Частину грошей, близько 10 000 доларів США, дала бабуся (мати позивачки). З моменту відкриття лікувального кабінету мати постійно працювала в офісі, виконувала роботу по спеціальності як лікар-ендокринолог, а також прибирала, вела записи пацієнтів та інше. Всі доходи від роботи в лікувальному кабінеті були спільними, використовувались на спільні потреби. Після повернення з-закордону позичив в батька гроші на автомобіль. Право власності на транспортний засіб оформили на батька, поки він не віддасть борг. Після погашення боргу батько відкупив у нього автомобіль. Після того як він (свідок) створив свою сім`ю, батьки придбали квартиру по [ADDRESS] році батьки повідомили, що мають намір зареєструвати шлюб. Вони побралися, переїхали в нове житло, але згодом їх стосунки погіршилися, тато став застосовувати до мами фізичне насильство і вигнав її з дому. Крім того, йому відомо, що мама продала свою квартиру по [ADDRESS] , де вони раніше проживали. Квартиру продали за 35 500 тисяч доларів США. Підтвердив, що весь час, починаючи з літа 2004 року, мама з татом жили і працювали разом, разом заробляли гроші та придбавали спільне майно. Свідок [PERSON] , яка є невісткою сторін, підтвердила, що подружжя [PERSON] їй знайоме з лютого 2014 року. Часто приходила в гості до них в квартиру по [ADDRESS] у вихідні дні. Про те, що батьки її майбутнього чоловіка розлученні та офіційно не є чоловіком та дружиною дізналась лише в 2017 році, коли вони зареєстрували повторний шлюб. Таким чином, може підтвердити факт, що сторони проживали постійно разом та працювали разом в лікувальному кабінеті «МедАльтернатива» в період часу з 2014 по 2017 рік. Свідок [PERSON] також підтвердила суду, що подружжя [PERSON] їй знайоме ще зі студентських часів. Крім того, її, як лікаря, було запрошено працювати в клініці «МедАльтернатива», де вона проводила консультації пацієнтів. Подружжя [PERSON] також здійснювало консультації у вказаному медичному закладі. При цьому вона сприймала їх виключно як подружжя, оскільки вони працювали як сім`я: [PERSON] приймав пацієнтів, а [PERSON] займалася роботою адміністратора клініки. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що були сусідами подружжя [PERSON] . Будь-яких сумнівів у тому, що вони проживають спільно та є чоловіком та дружиною у них не було, оскільки відповідача бачили щодня, у них були спільні діти. Іноді бували у них в гостях, де сторони вели себе як подружжя. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказали, що були пацієнтами подружжя [PERSON] . Щоразу, коли відвідували медзаклад, як позивачка, так і відповідач, були там присутні та обоє приймали пацієнтів. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що є пацієнтами та друзями сім`ї [PERSON] десь з 2008-2009 року. В 2010 році стали пацієнтами клініки. В клініці позивачка асистувала відповідачу, виписувала ліки, розраховувала пацієнтів. Сторони завжди працювали разом та разом їздили на відпочинок. Свідок [PERSON] , який є колишнім педагогом доньки подружжя та другом відповідача, повідомив, що з відповідачем знайомий з 1994 року, викладав в музичній школі, в якій займалась донька подружжя. Повідомив, що про розірвання першого шлюбу між подружжям йому відомо, оскільки відповідач тяжко переживав розлучення. Вказав, що стосунки між подружжям були рівними, спокійними, іноді напруженими. Після розлучення не цікавився чи підтримують сторони подружні відносини. В 2016 році позивачка та відповідач разом були на весіллі, свідок періодично відпочивав разом з подружжям на дачі. Коли був у клініці, то бачив там позивачку, яка розраховувала його як клієнта. Завжди сприймав [PERSON] як дружину та матір дітей відповідача. Свідок [PERSON] , повідомила суду, що з 2002 по 2009 рік вона з чоловіком [PERSON] перебувала закордоном, з подружжям [PERSON] не бачилась. Відомо, що після розлучення з дружиною в 2001 році [PERSON] близько одного року тимчасово проживав в квартирі її матері У 2013 році вони разом з чоловіком та сторонами відпочивала на дачі. Свідок [PERSON] , яка є сестрою позивачки, підтвердила що в 2001 році сестра чоловіком розлучились, а в 2004 році примирились та почали жити разом. Вона (свідок) проживає в іншому місті, тому гостює у сестри нечасто. Щоразу, коли приїздила, жила в квартирі сестри. Зазначила, що сестра з чоловіком разом ходили на роботу та приходили з роботи, купували продукти, жили в одній кімнаті, спали в одному ліжку. Про те, чи офіційно зареєстровано між сторонами шлюб, вона не запитувала, дізналась подробиці лише коли сестра повторно уклала з відповідачем шлюб. В лікувальному кабінеті бувала з 2011 року: бачила як [PERSON] працювала в клініці, замовляла ліки, консультувала клієнтів. Про те, що сторони придбали нову квартиру їй відомо, оскільки сестра радилась з нею стосовно ремонту, меблів, сантехніки тощо. Свідок [PERSON] , яка є бухгалтером клініки «МедАльтернатива», повідомила, що з відповідачем знайома, оскільки надає бухгалтерські послуги вказаному медичному закладу з 2011 року. В офіс приходила раз в місяць, бачила там позивачку, також спілкувалась з нею по телефону стосовно податків. Повідомила, що оскільки в 2011 році позивачка суміщала роботу в обласній лікарні та в лікувальному кабінеті, вона підготувала для відповідача договір про те, що [PERSON] як член сім`ї, безкоштовно надає свої послуги у клініці «МедАльтернатива». Також було розроблено штатний розпис, згідно якого позивачка була оформлено як «лікар-ендокринолог». Сприймала позивачку як адміністратора клініки. Чи фактично отримувала позивачка від відповідача якісь кошти за свої послуги, їй невідомо. Востаннє позивачку бачила в клініці близько року назад. Що стосується відносин між [PERSON] , то сприймала їх чоловіка та дружину. Свідок [PERSON] , яка є сестрою відповідача, підтвердила, що після того, як в 2000 році брат повернувся з Лівії, між ним та позивачкою стали виникати конфлікти, у зв`язку із чим, вони розлучилися. Після розлучення брат деякий час проживав у м.Снятин та у м.Чернівці. В період між розірванням першого шлюбу та укладенням другого відносини між позивачкою та відповідачем були напружені. Повідомила, що хотіла допомогти брату з відкриттям бізнесу, тож передала в заставу квартиру, де вона проживала, коли він брав кредит в банку. Відомо, що [PERSON] іноді допомагала братові як лікар, однак, здебільшого, коли приходила до брата на роботу, то позивачка була на роботі в державній лікарні. До брата в м.Чернівці приїздила рідко, а з позивачкою близьких стосунків не підтримувала. У 2013 році, коли помер їх з відповідачем батько, подружжя разом було на похоронах в м.Снятині. Таким чином, аналізуючи наведені вище покази свідків, слід дійти висновку про те, що в період з 2004 року та по 2017 рік (до моменту офіційної реєстрації шлюбу) сторони проживали спільно та підтримували відносини, які притаманні ознакам сім`ї: у них був спільний побут, спільний сімейний бюджет, вони разом їздили на відпочинок, святкували сімейні свята, а також за кошти, отримані в результаті спільної праці, придбавали майно. При цьому жоден зі свідків не підтвердив того, що відповідач [PERSON] придбав спірне майно за особисті кошти. До матеріалів позовної заяви позивачкою також додано фото з сімейного архіву, на яких зображені сторони у моменти їх спільного відпочинку, роботи в клініці тощо, що також підтверджує факт спільного проживання сторін у вказаний вище період часу (том 1 а.с.43-78). Крім того, як вбачається із доданих до матеріалів справи письмових доказів, а ні позивачка, а ні відповідач не перебували у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме з весни 2004 року по липень 2017 року. Відповідно до копії паспорта відповідача, з 22 березня 2004 року до 18 серпня 2009 року [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . (том 1 а.с.105). Власником даної квартири у вказаний період була матір позивачки - [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування вказаної квартири (т.1 а.с.150). В період з 01 вересня 2009 року по 24 червня 2016 року зареєстрованим місцем проживання відповідача було [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в його паспорті громадянина України (том 1 а.с.106). На момент реєстрації місця проживання у вказаній квартирі, її власником була матір позички, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом (том 1 а.с.153). Відповідачем не спростовувались обставини щодо його зареєстрованого місця проживання в квартирах, що належали матері позивачки в період часу з 2004 по 2016 роки. Також суд вважає, що позивачкою [PERSON] надано достатньо доказів на підтвердження факту придбання нею та відповідачем у спільну сумісну власність спірного майна, виходячи з наступного: Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.09.2008 року, відповідач [PERSON] набув у власність нежилі приміщення по [ADDRESS] , де в подальшому вони разом з позивачкою займалися медичною практикою (том 1 а.с.18-21). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 13.04.2016 року за [PERSON] зареєстроване право власності на автомобіль марки Lexus RX, д.н.з. [NUMBER] (том 1 а.с.22). 08.09.2016 року за відповідачем [PERSON] було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] (том 1 а.с.18). Окрім того, згідно договору купівлі-продажу майнових прав на парко місце від 23.01.2019 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Будмонтаж-2001», відповідач [PERSON] набув у власність майнові права на об`єкт нерухомості, а саме - парко місце тип №1, загальною площею 21,8 кв.м. по [ADDRESS] (том 1 а.с.23-24). При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача та його представника на те, що вказане вище майно було придбане лише за особисті кошти [PERSON] , виходячи з наступного: Так, згідно договору виконання робіт №1 від 05 січня 2011 року (далі-Договір) укладеного між Приватним підприємцем [PERSON] , діючого на підставі Свідоцтва СПД №20310010002002507 (далі Фізична особа), та [PERSON] (виконавець). (том 1 а.с. 187). Розділом І Договору передбачено, що Фізична особа доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання по виконанню допоміжних робіт в діяльності підприємця, а саме, роботи пов`язані з консультуванням та виконанням медичної практики Фізичної особи. Відповідно до п.2.3 Договору, виконання зобов`язання за цим договором про оплаті праці Виконавця здійснюється на безоплатній основі, так як Виконавець є членом сім`ї. Пунктом 2.4 Договору передбачено, що Виконавець зобов`язаний старанно та сумлінно виконувати обов`язки лікаря-ендокринолога згідно штатного розкладу. Згідно штатного розкладу від 05 січня 2011 року затвердженого ПП [PERSON] з місячним фондом заробітної плати складає 0,00 гривень, штат працівників - 2 одиниці:- [PERSON] на посаді лікаря-ортопеда-травматолога, посадовий оклад 0,00 грн, та [PERSON] , на посаді лікаря-ендокринолога, посадовий оклад 0,00 грн. Термін дії Договору встановлено до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. (п.3.1 Договору). Таким чином, вказаний договір та штатний розпис підтверджує не тільки факт того, що позивачка та відповідач разом працювали та мали спільний дохід, а також і обсяг трудових обов`язків позивачки в сімейному бізнесі. На підтвердження здійснення трудової діяльності в межах лікувального кабінету «МедАльтернатива» позивачкою надано витяг з веб-сайту клініки, на якій розміщено її фото разом з іншими спеціалістами лікувального кабінету. Обставини створення сайту та розміщення на ньому даної публікації підтверджуються також й показами свідка [PERSON] , який на замовлення відповідача створив даний сайт та розмістив там інформацію про спеціалістів клініки, у тому числі й про позивачку. Окрім того, згідно копії трудової книжки позивачки, в період часу з 06.09.1987 року до 12.01.2015 року остання працювала на різних посадах в медичних закладах, здебільшого лікарем-ендокринологом, що у свою чергу, також підтверджує той факт, що у неї були доходи (том 1, а.с.155-156). Щодо доводів відповідача [PERSON] про те, що нежитлові приміщення по [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, оскільки використовується ним для здійснення підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, слід зазначити наступне: Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно вимог ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. З наведеного слідує, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Вказана правова позиції висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-21цс15 від 11 березня 2015р. Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця визначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Отже, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності. Наведені правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі N 734/2887/17. У той же час відповідачем та його представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт купівлі нежитлового приміщення, що є предметом спору, за рахунок його особистих коштів як підприємця. Таким чином, оскільки суд вважає доведеним факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з літа 2004 року по липень 2017 року, очевидно, що все майно, що було набуте ними у вказаний період часу, слід вважати спільним сумісним майном подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Враховуючи те, що сторони у справі за спільні кошти, спільною працею набули у власність майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак не дійшли згоди щодо його добровільного поділу між собою, суд приходить до переконливого висновку про те, що частки кожного з них у спірному майні є рівними. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судові витрати за сплату судового збору. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вказаних вимог закону, а також зважаючи на те, що відповідач визнав позов в частині розірвання шлюбу, суд вважає, що з нього на користь позивачки підлягає стягненню 50% сплаченого нею судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу, а інших 50% сплаченого нею судового збору слід повернути позивачці з державного бюджету.

Outcome: approved