Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 1998 року по 04 листопада 2005 року. 05 листопада 2005 року вона та відповідач зареєстрували шлюб. 04 жовтня 2005 року [PERSON] відповідно до укладеного договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстровано в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради та внесено відповідний запис до Реєстру прав на нерухоме майно 09.03.2006 року. 17 липня 2018 року позивачка подала позов про розірвання шлюбу, після чого звернулася до відповідача з пропозицією розділити придбану квартиру. Однак відповідач повідомив, що квартира є його приватною власністю, та ділити її не згідний. Позивачка вважає, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з цим позивачка звернулася до суду та просить суд постановити рішення, яким встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та відповідача у період з травня 1998 року по [INFO] ; визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності позивачки та відповідача; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частини зазначеної квартири. Відповідачем був поданий відзив. Зазначає, що позов не визнає з наступних підстав. Твердження позивачки про те, що ніби в період з травня 1998 р. вони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина є неправдивими та вигаданими, оскільки позивачка у цей час ще перебувала у зареєстрованому шлюбі та проживала з іншим чоловіком - [PERSON] , який також є батьком її сина [PERSON] , [INFO] . З позивачкою познайомився у 2000 році, вони проживали в будинку [ADDRESS] , але в різних квартирах. Він проживав та був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , а позивачка із сином [PERSON] проживала та була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , які були кімнатами у гуртожитку. Не заперечує той факт, що них були спільні знайомі, вони неодноразово збиралися разом, ходили один до одного в гості та зустрічалися на днях народженнях. Але це не дає підстав стверджувати, що відповідач та позивачка проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, та мали спільний бюджет. Для купівлі спірної квартири відповідач позичив кошти в сумі 20 000 грн. у своєї сестри [PERSON] з умовою, що поверне їх за рахунок частки, що буде належати відповідачеві від продажу батьківської квартири. Даний факт підтверджується розпискою від 30.09.2005 р. Фактично за місяць до шлюбу, а саме 04.10.2005 року, відповідачем було придбано за кошти, які він позичив у сестри, а також за частину особистих коштів, квартиру [ADDRESS] . Спірна квартира була придбана до укладення шлюбу та за особисті кошти відповідача, а тому є його приватною власністю. Даний факт також підтверджується абз.2 п.8 договору купівлі-продажу спірної квартири від 04.10.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Олинцем В.П., згідно якого: «покупець свідчить, що на момент укладення договору купівлі-продажу в зареєстрованому шлюбі, або фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Продавці свідчать, що вказаний факт їм відомий». Зазначений договір позивачкою чи будь якими іншими особами не оспорювався. Оскільки у 2005 році не було встановлено законодавством строків для здійснення державної реєстрації права власності, тому відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру пізніше, а саме 09.03.2006 року. Дозвіл на проведення реєстрації місця проживання позивачки та її сина відповідач надав лише 29.01.2011р., що підтверджується відміткою в паспорті позивачки. Однак, уже в 2012 році позивачка залишила спірну квартиру та виїхала за межі України. Фактично з 2012 року сторони разом не проживали та також спільного господарства не вели. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову. Були заявлені клопотання: про забезпечення позову, про допит сторін за правилами свідка, про допит свідків, про доручення письмових доказів, про зупинення та відновлення провадження у справі, які судом задоволені. [INFO] [PERSON] помер, спадкоємицею майна після його смерті є [PERSON] , яка залучена до участі у справі в якості правонаступника. Позивачка позов підтримала та будучи допитаною за правилами свідка надала суду показання про те, що вона проживала з відповідачем у гуртожитку в будинку [ADDRESS] , і їхні кімнати були відгороджені від інших кімнат; вони користувалися однією кухнею. Також вони вели спільне господарство та проживали як сім`я. На придбання квартири [ADDRESS] , вона надала особисті кошти у сумі 15000 доларів США, які отримала від продажу своєї кімнати у гуртожитку. Їй нічого не відомо з приводу того, що відповідач брав гроші у борг у своєї сестри з метою придбання спірної квартири. Оскільки позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04 листопада 2005 року, а державна реєстрація права власності спірної квартири відбулася вже під час перебування сторін у шлюбі, відтак, в силу положень ст.60 СК України квартира є спільною сумісною власністю подружжя. А тому просить задоволити заявлений позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав та будучи допитаним за правилами свідка надав суду показання про те, що про продаж своєї кімнати у гуртожитку відповідачеві нічого не відомо. Щодо обставин придбання спірної квартири та обставин, та щодо обставин щодо ніби то спільного проживання як чоловіка та жінки без шлюбу, то надав пояснення, аналогічні тим, що містяться у відзиві. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову. [PERSON] , як правонаступник [PERSON] , подала суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без її участі, позов не визнає. Представник позивачки додатково зазначила, що факт проживання однією сім`єю позивачки та [PERSON] підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали суду показання про те, що сторони почали разом проживати з 1998 року в орендовані квартирі на [ADDRESS] . А з 2000-го року почали разом проживати у гуртожитку по [ADDRESS] . [PERSON] сам підтвердив, що він проживав в кімнаті 17, і ця кімната разом з двома кімнатами позивачки була відгороджена. Ним не заперечувався той факт, що в одній з кімнат, які займала позивачка разом з своїм малолітнім сином, була облаштована кухня, якою він користувався. Відтак, можна впевнено стверджувати, що [PERSON] та [PERSON] з часу проживання в гуртожитку по [ADDRESS] не тільки проживали разом, а й були пов`язані спільним побутом, що практично і було підтверджено не тільки свідками та фотографіями того періоду, а й самим [PERSON] при розгляді справи. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення ст. 74 СК України. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Слід звернути увагу, що договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] у нотаріуса було складено 04 жовтня 2005 року, а зареєстроване право власності на зазначене нерухоме майно в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради та вчинено відповідний запис до Реєстру прав на нерухоме майно 09.03.2006 р., вже під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] . Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом; зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент придбання квартири), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Аналогічні норми містить ч.4 ст. 334 ЦК України діюча на даний час, відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент придбання квартири) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державні реєстрації є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.9 договору купівлі-продажу спірної квартири від 04.10.2005 р., право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору, тобто відповідач підписавши даний договір достеменно знав, що право власності на квартиру, відповідно до норм діючого на той час законодавства, він набуде лише після проведення державної реєстрації. Оскільки сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, та відповідно до ст.60 СК України спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18) від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17 (провадження № 61- 48759св18). За наведеного просить суд задоволити заявлений позов. Представник відповідачки додала, що жодних доказів, згідно яких можна було б дійти висновку про те, що сторони проживали як чоловік та дружина разом до шлюбу у період з травня 1998 року по 4 листопада 2005 року, позивачка не надала. У судовому засіданні були дослідженні фототаблиці, на яких зображенні позивачка, відповідач та інші особи. Однак, такі фототаблиці не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі. Позивачка стверджувала у судовому засіданні, що вони проживали разом з відповідачем в одній кімнаті у гуртожитку по [ADDRESS] , та надала суду технічний паспорт гуртожитку, згідно якого вбачається лише розміщення кімнат. Так, кімната позивачки знаходилася навпроти кімнати відповідача, у них був спільний забудований коридор. Однак, технічний паспорт не може бути належним та допустимим доказом та не підтверджує того, що сторони проживали разом. Про факт окремого проживання свідчать також відмітки про реєстрацією місця проживання у паспортах позивачки та відповідача, з яких вбачається, що позивачка була зареєстрована у кім. [ADDRESS] ; а відповідач був зареєстрований у кім. [ADDRESS] . У судовому засіданні були допитані свідки, які на поставленні питання не давали чіткої відповіді, а лише припускали, що сторони спільно проживали у період з травня 1998 року по 04.11.2005 рік. Твердження позивачки про те, що нею продавалися кімнати в гуртожитку, за які вона отримала 15 000 дол. США та за які і була придбана спірна квартира - не заслуговують на увагу, оскільки відсутні докази того, що позивачка була власницею кімнат у гуртожитку, відсутній договір купівлі-продажу кімнат у гуртожитку. Надані позивачкою матеріали з Пенсійного фонду, а також витяги з реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців не встановлюють того факту, що позивачка отримувала доходи, оскільки довідки про доходи з податкового органу чи іншої юридичної особи позивачка суду не надала. Також, жодним доказом не підтвердила, яку саме суму на придбання спірної квартири вона витратила. Згідно норм ст. 60 СК України, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 450/624/15-ц у своїй Постанові від 04.09.2019 р. висловив позицію стосовно набуття майна: «відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що будинок не є майном, набутим у шлюбі, у зв`язку з чим 1/2 його частина поділу не підлягає, а державна реєстрація права власності на спірний будинок за відповідачем у 2005 року є лише офіційним підтвердженням факту набуття такого права відповідачем, яке виникло у нього у 1997 році». Тому, реєстрація права власності спірної квартири в Реєстрі речових прав на нерухоме майно є лише підтвердженням факту набуття такого права відповідачем, яке виникло 04.10.2005 р., а отже, спірна квартира не може бути спільною сумісною власністю сторін, оскільки була придбана до шлюбу. Таким чином відповідачем було доведено та підтверджено належними та достовірними доказами дійсні обставини справи, які спростовують доводи позивачки. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Позивачка зазначає, що проживала з відповідачем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 1998 року по 04 листопада 2005 року, та що у зазначений період вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет; мали права та обов`язки, притаманні подружжю. 05 листопада 2005 року вона та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб у визначеному законодавством порядку. Однак суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно інформації Рівненського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (лист від 19.02.2019 р.) позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( [INFO] ), та лише 30 листопада 2000 року був зроблений актовий запис за №970 про те, що шлюб між позивачкою та її першим чоловіком [PERSON] розірваний. Окрім того, положення статті 315 ЦПК України, якою передбачена можливість встановлення даного факту - проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу застосовується до правовідносин, які виникли з 01 січня 2004 року (набрання чинності Сімейним кодексом України від 10 січня 2002 року №2947-III). Таким чином, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з травня 1998 року по 04.11.2005 рік суперечитиме як законодавчим, так і моральним засадам суспільства, оскільки позивачка ще з травня 1998 року по 30.11.2000 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком; а до правовідносин, що мали місце з 01.12.2000 року положення статті 315 ЦПК України та положення ч.2, ч.4 ст. 3 СК України не можуть бути застосовані. Позивачка знаючи про те, що вона до 2000 року ще перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, уточнення позовних вимог з обґрунтованими обставинами до початку розгляду справи по суті не надала та навпаки стверджувала, що вона з відповідачем проживали однією сім`єю з травня 1998 року по 04.11.2005 рік. Що стосується періоду з 01.01.2004 року по 04.11.2005 рік, то суд зазначає, що позивачка не довела факт спільного проживання з відповідачем [PERSON] як жінки та чоловіка без шлюбу. У судовому засіданні були допитані свідки, які на поставленні питання не давали чіткої відповіді, а лише припускали, що сторони спільно проживали у період з травня 1998 року по 04.11.2005 рік та давали пояснення приблизно, без уточнення ознак яке саме господарство спільно велося, який спільний бюджет мали сторони, як саме були пов`язанні спільним побутом, та яке конкретно майно спільно купували. Позивачкою не було надано для суду інших документів, згідно яких можна було б встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а саме, не надано доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. У судовому засіданні були дослідженні фототаблиці, на яких зображенні позивачка, відповідач та інші особи. Позивачка вважає, що такі докази підтверджують факт спільного проживання її з відповідачем як чоловіка та дружини у період з травня 1998 року по 4 листопада 2005 року. Однак, такі фототаблиці не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі, оскільки на них зображенні й інші особи, крім сторін; невідома дата коли саме були зроблені ці фотографії - до реєстрації шлюбу чи після реєстрації шлюбу, а зображення сторін поряд один біля одного не доводить факту, що такі особи спільно проживали як чоловік та жінка без шлюбу. Згідно наявних відміток про реєстрацію у паспортах позивачки та відповідача, позивачка була зареєстрована у кімнаті [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] був зареєстрований у кімнаті [ADDRESS] . Покази свідків не є достатніми та не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, як подружжя. Таку позицію висловлює Верховний Суд у постановах: справа №129/2115/15-ц від 14.02.2018 р., справа №367/7714/16-ц від 10.10.2018 р., справа №369/3920/15-ц від 13.03.2019 р., справа №314/6930/16-ц від 18.02.2019 р. Крім того, доводи позивачки стосовно спільного проживання з відповідачем [PERSON] однією сім`єю спростовуються також змістом договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Олинцем В.П. Відповідно до абз.2 п.8 зазначеного договору покупець свідчить, що на момент укладення договору купівлі-продажу в зареєстрованому шлюбі, або фактичних шлюбних відносинах не перебуває, а продавці свідчать, що даний факт їм відомий. Отже, зміст цього договору підтверджує, що сторони не проживали як сім`я без укладення шлюбу навіть у жовтні 2005 року, коли відповідач придбав спірну квартиру. Договір купівлі-продажу від 04.10.2005 р. не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним. Отже, заявлений позов у цій частині є як безпідставним, так і недоведеним. Що стосується решти заявлених позовних вимог. Позивачкою не було доведено факту купівлі спірної квартири за спільні кошти з відповідачем. Твердження позивачки про те, що нею продавалися кімнати в гуртожитку, за які вона отримала 15 000 доларів США, та за які і була придбана спірна квартира, не заслуговують на увагу. У справі відсутні докази того, що позивачка була власником кімнат у гуртожитку по [ADDRESS] ; відсутній договір купівлі-продажу кімнат у гуртожитку; не доведено факту передачі нею кімнат продавцю та отримання за це коштів в сумі 15 000 доларів США. До матеріалів справи позивачка додає висновок експерта, складений 26.11.2018 року про ринкову вартість нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Такий висновок є неналежним та недопустимим доказом по справі, оскільки на сторінці 9 висновку зазначено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на день проведення експертизи, із заокругленням, становить 96 900 грн., що засвідчується підписом судового експерта Сайка С.Л., а вже на звороті сторінки 9 такого висновку зазначено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] на момент укладення договору купівлі-продажу від 04.10.2005 року становила 96 900 грн. Зазначений висновок експерта № 181012/2/С (а.с. 105-116) містить неоднозначні висновки; до того ж, оцінка стосується не спірної квартири, а отже цей висновок не може бути взятий судом до уваги під час прийняття рішення у справі. Також, відповідно до положень ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України. Крім того, в п.3 договору купівлі-продажу від 04.10.2005року визначено, що продаж спірної квартири вчинявся за домовленістю сторін за 21 469,00 грн., кошти були отримані продавцями від покупця, а також сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру. Ніхто із сторін договору чи інших осіб дану суму коштів, за яку була придбана квартира не оспорював. Відповідачем [PERSON] було доведено та підтверджено належними і допустимими доказами, що спірна кватира є його особистою (приватною) власністю, оскільки була придбана ним до шлюбу з [PERSON] , та за особисті кошти. Для придбання спірної квартири відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 20 000 грн. у своєї сестри [PERSON] . Отримання коштів від сестри підтверджується розпискою від 30.09.2005 р., наявною у матеріалах справи. Така розписка також була підписана чоловіком сестри відповідача - [PERSON] про те, що він не заперечує проти позики грошей [PERSON] . [PERSON] був допитаний як свідок в судовому засіданні та підтвердив, що його дружина надала у борг кошти [PERSON] в сумі 20 000 грн. з умовою що він поверне їх, коли отримає свою частку від проданої батьківської квартири. Зазначив, що під час позики грошей його дружина взяла розписку у [PERSON] . Також, підтвердив, що кошти в сумі 20 000 грн. [PERSON] повернув його дружині [INFO] . Представник позивача - адвокат Пилипчук Л.М. стверджує, що за договором купівлі-продажу спірної квартири від 04.10.2005 р. право власності у покупця виникло з часу державної реєстрації його у Реєстрі прав на нерухоме майно - 09.03.2006 р., та зазначає, що державна реєстрація права власності відбулася під час перебування сторін у шлюбі, а тому посилається на ст.60 СК України та вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, з такими твердженнями суд не погоджується. Згідно норм статті 60 СК України, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). При розгляді справи було встановлено, що спірна квартира була набута [PERSON] ще до реєстрації шлюбу з позивачкою [PERSON] ; та що придбання квартири відбулося за особисті кошти [PERSON] . За наведеного спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 450/624/15-ц у своїй Постанові від 04.09.2019 р. висловив позицію стосовно набуття майна, серед чого зазначив, що «…державна реєстрація права власності на спірний будинок за відповідачем у 2005 року є лише офіційним підтвердженням факту набуття такого права відповідачем, яке виникло у нього у 1997 році...» Зважаючи на викладене, реєстрація права власності спірної квартири в Реєстрі речових прав на нерухоме майно є лише підтвердженням факту набуття такого права відповідачем, яке виникло 04.10.2005 р., а тому спірна квартира не може бути спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана [PERSON] до шлюбу з [PERSON] . Отже, заявлений позов у цій частині є як безпідставним, так і недоведеним. Оскільки факт спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачкою не доведено, тому й похідні вимоги, а саме визнання: спільною сумісною власністю спірної квартири та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачкою не підлягають до задоволення. Окрім того позивачкою не було доведено, що право власності на цю квартиру виникло саме 09.03.2006 р., і у зв`язку з чим цю квартиру можна визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачкою право власності на її 1/2 частини. Відповідно до ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 19.07.2018 р. по справі 570/3322/18 на спірну квартиру накладено арешт. Відповідно до п. 9 ст.158 ЦПК України у випадку відмови у задоволенні позову суд скасовує заходи забезпечення позову та зазначає про це у відповідному рішенні. Отже, наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (п. 10 ст.158 ЦПК України).

Outcome: dismissed