Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що від шлюбу з відповідачем він має малолітнього сина, [INFO], посилаючись на те, що він матеріально забезпечує дитину, створює усі умови для її розвитку, має власне житло, а відповідач сином не цікавиться, сама передала йому та його матері дитину на виховання, оскільки весь час працює. Дитина на сьогоднішній день доволі мала, для неї комфортним середовищем буде саме переживання із батьком. В судовому засіданні позивач та його представник кожний окремо позовні вимоги підтримали, позивач зауважив, що від моменту народження дбав про дитину. Коли синові було 6 місяців вони з відповідачем домовилися про те, що вона піде працювати, а він буде сидіти вдома із своєю матір`ю і доглядати сина. В свою чергу, відповідач навідувалася через свою зайнятість вкрай рідко, не знаю про те, скільки разів син перебував на стаціонарному лікуванні та чим хворів. Також зауважив, що мати відповідача зловживає спиртними напоями, а оскільки відповідач проживає саме із матір`ю, то проживання там малолітньої дитини може бути навіть небезпечним. Представник позивача окремо звернув увагу суду на те, що самостійні вимоги відповідач до позивача про визначення місця проживання дитини із нею - матір`ю, не заявляла, відтак є незрозумілою її позиція у справі. Відповідач та її представник навпаки заперечували проти задоволення позову, зазначали про те, що те, що позивач працює не доведено, що відповідач також самостійно може виховувати сина та проживати із ним. На питання суду, чому не звернулася відповідач із відповідними зустрічними вимогами, відповіді суду не надала. Пояснила, що постійно працює і бачиться з малим, коли в неї є час, зазвичай по п`ятницям, одну-дві години, інколи забирає його додому. Скаржилася на те, що місяць назад позивач з`їхав з адреси проживання батьків разом з дитиною і тепер незрозуміло із ким проживає, не дозволяє бачити дитину. Проте із будь-якими скаргами чи позовами з цього приводу вона не зверталася. На останнє позивач підтвердив, що дійсно зустрів жінку, з якою хотів би створити сім`ю, що він дійсно забрав разом із собою на адресу її проживання і реєстрації свого сина, тому що від народження проживає і турбується про нього, не розуміє свого життя без нього. Будь-які перешкоди у спілкуванні із сином матері заперечив, тільки-но зауважив, що дитина хворіє «вітрянкою», тому спілкування із будь-ким обмежено. Щодо фізичного стану дитини, то слід наголосити на тому, що в ході судового розгляду відповідач хоча і пояснювала, що син неодноразово лежав в стаціонарі в лікарнях, проте ані кількість таких разів, ані діагнозів назвати не змогла. Третя особа свого представника в судове засідання не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с.50) Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що сторони з 29.03.2013 по червень 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26.05.2015 про розірвання шлюбу між сторонами та свідоцтвом про народження дитини (а.с.7, 12-13) Сторонами не заперечується, що від народження дитини до тих пір, поки синові не виповнилося 6 місяців, сторони проживали однією сім`єю за місцем реєстрації відповідача разом із її матір`ю. В подальшому було прийнято спільне рішення вийти на роботу відповідачу, а позивач залишився вдома доглядати дитину та у вільний час займався пошуками роботи. Коли позивач роботу-таки знайшов, то із доглядом за дитиною допомагала його матір. Будучи допитана в судовому засіданні мати позивача підтвердила також вищезазначені обставини та додала, що відповідач не знаходилася жодного разу із сином в лікарні, лише у зв`язку із своєю зайнятістю відвідувала сина, купляла продукти харчування, а зазвичай, навідувалася до них за місцем проживання матері позивача по п`ятницям. В решту частину днів тижня відповідач дитину не бачила, [PERSON] проживав за адресою [ADDRESS], де зареєстровані та проживали сам позивач та його батьки. Сторони перестали разом проживати через побутові конфлікти. Факт реєстрації позивача із батьками за вищезазначеною адресою підтверджується також довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» структурний підрозділ ЖЕД №904 від 02.12.2015 №4839 (а.с.15) З вересня 2016 року позивач разом із сином переїхали на іншу адресу проживання, а саме [ADDRESS]. Сторони визнають, що до вересня 2016 року дитина постійно проживала із батьком. Ці обставини окрім того, підтверджені медичними довідками про стан здоров`я дитини. Їх наявність на руках у батька свідчить про те, що саме він «займається» контролем за здоров`ям дитини (а.с.16-23, 67-72) Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Солом`янського району м. Києва амбулаторна картка дитини знаходиться на руках у батька (а.с.66) Позивач та відповідач кожний окремо позитивно характеризуються за місцем своєї роботи (а.с.24-25, 89), займаються суспільно корисною працею, мають дохід від останньої (а.с.25, 90-95) Щодо поданої відповідачем копії постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, то суд погоджується із доводами представника позивача, що її не слід брати до уваги під час ухвалення даного рішення, зважаючи на те, що строки спливли, позивач є таким, що не має стягнення, що підтверджується відповідною копією документа від 19.04.2013 (а.с.96-97) Таким чином, судом достовірно встановлено, що від моменту народження до теперішнього часу дитина проживала із батьком, на що не скаржилася відповідач. Більше того, її заперечення в тому, що хтось перешкоджає відповідачу в спілкуванні з дитиною будь-якими доказами не підтверджені. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім,ю роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини,позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.04.2016 №108-5296 відділом опіки проведено слухання на комісії з питань захисту прав дитини в присутності обох батьків щодо можливості визначення місця проживання дитини та прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком (а.с.51) Суд приймає до уваги даний висновок, оскільки представниками органу також детально досліджено в першу чергу пояснення сторін з приводу того, що уже склався такий уклад життя малолітнього [PERSON], коли він проживає із батьком, а мати за наявності вільного часу його відвідує один раз на тиждень у свій вихідний. Також з даного висновку вбачається, що відповідачу пропонувалося звернутися до суду із позовом про визначення місця проживання сина із нею, проте ці вимоги розглянуті не були за її ж ініціативою. Зазначене питання з`ясовував і суд під час розгляду справи, проте, незважаючи на тривалий час перебування даної справи в провадженні суду ні зустрічні вимоги, ні окремий позов відповідачем подані не були, що свідчить про байдужість відповідача до даного питання. Також встановлено, що дитині створено всі необхідні умови для проживання, кімнати обладнані з усім необхідними для забезпечення належного виховання та навчання дитини. Наявність доходу у обох батьків і можливості кожного з них матеріально забезпечувати сина не впливає на прийняття судом рішення про визначення місця проживання дитини із батьком. Даних які свідчили б про недостатню обґрунтованість висновку органу опіки та піклування та/або їх суперечливість інтересам дитини матеріали справи не місять, відтак суд приймає його до уваги. Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Згідно зі ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статі 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, чітко закріплено обов'язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так відповідно до ст. 6, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган:упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини;надає можливість дитині висловлювати її думки;приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З урахуванням віку дитини, судом не ставилося на обговорення питання щодо доцільності заслуховування дитини в суді. Суд критично відноситься до пояснень відповідача з приводу неможливості приймати участь у вихованні сина, оскільки такі пояснення не узгоджуються з письмовими доказами наявними у справі. Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів того, що після припинення шлюбних відносин та до часу звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання сина, відповідач вчиняла будь-які дії стосовно досягнення згоди батька дитини щодо зміни місця проживання останньої і у порядку визначеному законом вирішувала це питання. За вказаних обставин суд навіть не констатує наявності виняткових обставин для розлучення дитини зі своєю матір'ю, оскільки наявні письмові докази у справі свідчать про добровільне рішення матері про розлучення з малолітнім сином ще у 6-місячному віці. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved