Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

В лютому 2016р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-8) до відповідача [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову (а.с. 66-68): - надати їй дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду її неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], та малолітнього сина [PERSON], [INFO], за межі України без згоди батька - відповідача; - надати їй дозвіл на отримання віз для дітей, без згоди батька - відповідача до Французької Республіки. - надати їй дозвіл на тимчасовий - із 25 квітня 2016р. до 31 серпня 2017р. - виїзд за межі України дітей в її супроводі або в супроводі уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька - відповідача до Французької Республіки; із обов'язковим перебуванням обох дітей в Україні не менше, ніж 60 днів протягом цього терміну (із 25 квітня 2016р. до 31 серпня 2017р.). Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, діти сторін проживають разом з позивачкою. Після одруження вдруге на громадянині Французької Республіки, позивачка бажає, і цього не заперечують діти сторін, щоб вони продовжили навчання за кордоном, проте відповідач необґрунтовано відмовляє у наданні згоди на виїзд за кордон дітей в її супроводі. Позивачка вважає, що ухилення відповідача від надання згоди на виїзд дітей за кордон у супроводі матері суперечить їх інтересам, оскільки відповідач не зацікавлений, щоб діти отримали кращу освіту. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову, просили суд позов задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи, що позивачка не зверталась до нього про отримання дозволу на виїзд дітей за кордон, йому не відомі умови за якими будуть проживати діти, хто їх буде утримувати, як вони зможуть адаптуватись до зміни середовища, просив суд позов залишити без задоволення. Представник третьої особи, просила суд позов задовольнити, надавши суду відповідний висновок, щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 33 Конституції України, ч. 1 ст. 313 ЦК України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. За змістом ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, з 15 вересня 2001р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2013р. по цивільній справі № 761/3577/13-ц (провадження № 2/761/3390/2013). В шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2015р. по цивільній справі № 761/37799/14-ц (провадження № 2/761/2071/2015), яке набрало законної сили, визначено проживання дітей сторін [PERSON], [PERSON] разом з позивачкою. Судом встановлено, що 26 січня, 12 лютого 2016р. (а.с. 75-77) позивачка зверталась до відповідача письмово з листами - заявами про надання ним дозволу на тимчасовий виїзд їх спільних дітей в її супроводі до Французької Республіки; надання їй дозволу на оформлення відповідних документів. Зазначені листи - заяви відповідачем були отримані особисто, тому твердження сторони відповідача, що сторона позивача не скористалась своїм правом на отримання дозволу в позасудовому порядку не знайшли свого підтвердження. Крім того, в судовому засіданні відповідач повідомив суду, що не вважає за доцільне надавати свою згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон, вважаючи, що належну освіту діти спроможні отримати і в Україні. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ст. 4 цього Закону України оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до пп.1), 2) п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. за №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В судовому засіданні позивачка наголошувала, що метою виїзду дітей сторін за кордон це продовження навчання і отримання кращої освіти ніж в Україні. Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON], в силу свого віку, в позасудовому порядку висловила своє бажання продовжити навчання за кордоном, про що повідомила третю особу. З наданих суду матеріалів справи вбачається, що стороною позивача були вжиті всі заходи, щодо належного утримання та виховання дітей. Так, на обґрунтування зазначених вимог стороною позивача було надано підтвердження того, що за кордоном діти будуть забезпечені житлом та харчуванням. Крім того, стороною позивача були надані докази, що за своїм матеріальним становищем вона спроможна утримувати дітей. Доводи сторони відповідача, що у зв'язку з продовженням навчання за кордоном, спільні діти сторін будуть позбавлені можливості отримати вітчизняну освіту, судом оцінюються критично, оскільки в судовому засіданні сторона позивача підтвердила той факт, що одночасно діти будуть проходити навчання за програмою Міністерства освіти України, і не будуть позбавлені можливості в майбутньому скласти іспити з зовнішнього незалежного оцінювання та отримати атестат. До того ж, стороною позивача були надані суду належні і допустимі докази про можливість зарахування дітей до навчальних закладів Французької Республіки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно висновку третьої особи від 15 квітня 2016р. за № 109/03/40 - 3217, третя особа не заперечує проти надання дозволу на виготовлення позивачкою проїзних документів та віз для спільних дітей сторін, їх тимчасовий виїзд за межі України в супроводі позивачки, без згоди та супроводу батька. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,2 грн.

Outcome: approved