Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

В листопаді 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом, який в травні 2016 року уточнила та просила визнати незаконним та скасувати розпорядження Дніпропетровської районної адміністрації від 11 грудня 1994 року, на підставі якого [PERSON], померлому 22 вересня 1984 року, видано свідоцтво про право власності від 10 березня 1994 року на житловий будинок (домоволодіння), що розташований за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Любимівка вул. Будьоного, буд. 3а, а також визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 10 березня 1994 року на житловий будинок (домоволодіння), розташований за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Любимівка, вул. Будьоного, буд. 3а, видане на підставі розпорядження Дніпропетровської районної адміністрації від 11 грудня 1994 року, на імя [PERSON], померлого 22 вересня 1984 року; визнати за нею, [PERSON] право власності в цілому, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлої 16 серпня 2005 року, та [PERSON], померлого 22 березня 2013 року, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район Любимівка вул. Тиха, буд. 3а, загальною площею 70,0 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м. Позивачка надала суду заяву в якій просила закінчувати розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, надав суду лист про розгляд справи без участі їх представника (а.с.32). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 22 вересня 1984 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІI-КИ №265702 від 24 вересня 1984 року виданим [PERSON] сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №37 (а.с.13). Після смерті [PERSON], залишилась спадкова маса, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Любимівка, вул. Будьоного, буд. 3а. За часи життя заповіт [PERSON] не складав. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла мати позивачки [PERSON] та брат позиваки [PERSON], шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами розташованим за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Любимівка, вул. Будьоного, буд. 3а, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, який був чинний на момент виникнення спадкових правовідносин. Відповідно до п. 15 ч. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного кодексу України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема Цивільного кодексу УРСР. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [PERSON] з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем викриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зокрема, згідно з п. 124 чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністра юстиції Української PCP від 11 жовтня 1975 №45/5 (далі Інструкція), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном серед іншого можуть бути довідка управління будинками, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець, безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця, або запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить проте, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку в період 6 місяців після дня смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. 16 серпня 2005 року померла мати позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-КИ № 033462 від 17 серпня 2005 року виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1068 (а.с.14). За часи життя заповіт [PERSON] не складала. 22 березня 2013 року помер брат позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-КИ № 511773 від 23 березня 2013 року виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №362 (а.с.15). За часи життя заповіт [PERSON] не складав. У встановлений законом строк, [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак, позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не підтверджується факт належності вказаним спадкоємцям спадкового майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресом: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Любимівка, вул. Будьоного, буд. 3а, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 листопада 2015 року (а.с.23). Відповідно до п. 28 ч. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Відповідно до п. 29 ч. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. [PERSON] з погосподарських книг від 04 травня 2016 року №598, виданого [PERSON] сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, власником спадкового житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Любимівка вул. Будьоного, буд. 3а є [PERSON], померлий 22 вересня 1984 року (а.с.143). [PERSON] даних архіву Комунального підприємства Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» станом на 31 грудня 2012 року, архівна справа б/н, за адресою: с. Любимівка, вул. Будьоного, 3а Дніпропетровського району Дніпропетровської області, на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10 березня 1994 року, виданого на підставі розпорядження Дніпропетровської районної адміністрації від 11 грудня 1994 року № 365, зареєстровано в Новомосковському БТІ, під реєстраційним № 243-1 від 10 березня 1994 року право власності зареєстроване за [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального підприємства Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» № 1347 від 15.10.2015 року (а.с.12). Встановлено, що свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок від 10 березня 1994 року видане на підставі розпорядження Дніпропетровської районної адміністрації від 11 грудня 1994 року № 365, є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки видане з порушенням чинного законодавства України та суперечить актам цивільного законодавства України, бо свідоцтво про право власності датоване днем видачі - 10 березня 1994 року на імя батька позивачки [PERSON], який помер 24 вересня 1984 року, тобто, на момент видачі вказаного свідоцтва батько позивачки не мав обєктивної можливості отримати у власність будь-яке майно та відповідно отримати документ, який би підтверджував право власності на таке майно. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до розпорядження Любиміського сільського голови № 06 від 08 лютого 2016 року «Про перейменування вулиць в с. Любимівка», вулиця «Будьонного» перейменована на вулицю «Тиха» (а.с.144). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно до ст. ч. 2 ст. 1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. [PERSON] ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. [PERSON] п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року з наступними змінами чинними на час ухвалення оскаржуваної постанови, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. [PERSON] із ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Із положень ст. 1297 ЦК України випливає, що свідоцтво про право на спадщину на майно може бути видано за умови подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Якщо у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на майно, спір вирішується в судовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у справі. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивачка вступила в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, а відповідно до ст. 1296 ЦК України, та згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачкою спадкових прав на житловий будинок у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати розпорядження Дніпропетровської районної адміністрації від 11 грудня 1994 року, на підставі якого [PERSON] померлому 22 вересня 1984 року, видано свідоцтво про право власності від 10 березня 1994 року на житловий будинок (домоволодіння), розташований за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Любимівка, вул. Будьоного, буд. 3а, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 10 березня 1994 року на житловий будинок (домоволодіння), розташований за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Любимівка, вул. Будьоного, буд. 3а, видане на підставі вищевказаного розпорядження, та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок № 3а по вул. Тиха в с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області та господарські будівлі і споруди. На підставі викладеного,

Outcome: approved