Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

в лютому 2021 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що після смерті її батька, [PERSON] , [INFO] , вона отримала у спадщину Ѕ житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є єдиною власницею цього будинку. 22 лютого 2018 року, вона, на прохання свого сусіда, [PERSON] , з яким у неї були гарні відносини і якого вона знала багато років, зареєструвала останнього у вказаному будинку, оскільки він розлучився і реєстрація йому була необхідна для можливості працевлаштуватися на роботу. Фактично [PERSON] ніколи разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] , не жив, мешкав у своєї сестри, [PERSON] . На неодноразові прохання позивачки знятися з місця реєстрації відповідач не реагує. Той факт, що [PERSON] зареєстрований у квартирі позивачки, викликає у неї масу побутових незручностей, зокрема, після збільшення розміру комунальних платежів, їй стало важко платити ще й за відповідача. Окрім того, факт реєстрації відповідача у належному їй будинку, перешкоджає повноцінно користуватися, продати або розпорядитися житлом на свій розсуд. На підставі викладеного, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області http://dpm.dn.court.gov.ua, доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву позивача, яка не заперечувала проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення, направивши за місцем реєстрації відповідача копію рішення суду для відома. Вислухавши думку позивача, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу по справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.5), витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.6), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7) та копією технічного паспорту (а.с.9). Відповідач [PERSON] , [INFO] , з 22 лютого 2018 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] виданого 21 грудня 1995 року Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області (а.с.13-14), довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області № 16-23/161 від 23 лютого 2021 року (а.с.22) та копією домової книги (а.с.10-12). До матеріалів справи додано довідку голови квартального комітету від 25 січня 2021 року, з якої вбачається, що [PERSON] , 1957 року народження, проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, за вищевказаною адресою зареєстрований [PERSON] , 1979 року народження, проте фактично за вказаною адресою не проживає з лютого 2018 року (а.с.4). Свідок [PERSON] у судовому засіданні 16 квітня 2021 року, пояснила, що вона є сестрою чоловіка [PERSON] . Відповідача по справі вона ніколи не бачила і він ніколи не проживав разом з [PERSON] , ніяких відносин між ними не має. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 16 квітня 2021 року, пояснив, що відповідач по справі [PERSON] був сусідом позивачки, разом з останньою ніколи не жив. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Згідно із положенням статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405\~ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156\~ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16). Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Таким чином, судом встановлено, що позивачка є власницею житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаному житлі, не є членом сім`ї позивачки та з лютого 2018 року без поважних причин в ньому не проживає. Іншої домовленості між відповідачем та позивачем щодо користування житлом судом не встановлено. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що є усі правові підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved