Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

В лютому 2019 року позивачі [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , малолітня донька [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] постійно проживали і були зареєстровані в двокімнатній квартирі [ADDRESS] . На підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.05.2011 за позивачами [PERSON] та [PERSON] та її малолітньою донькою було визнано право користування кімнатою площею 18,1 кв.м., а за відповідачем [PERSON] - кімнатою площею 11,7 кв.м. Після набрання цим рішенням законної сили відповідач-1 у квартирі не проживала, а лише здавала в найм іншим особам. На даний час у зазначеній кімнаті [PERSON] або інші наймачі не проживають. Після укладення 06.09.2018 [PERSON] Договору дарування частки квартири, - позивачу та її малолітній доньці на праві приватної (спільної часткової власності) належить вся квартира. Відповідач [PERSON] передала, згідно договору, ключі від квартири та технічну документацію позивачу [PERSON] . Позивачі стверджують, що відповідач [PERSON] не проживає в вищезазначеній квартирі більше семи років без поважних причин, не сплачує житлово-комунальні платежі, в утриманні квартири участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , а також зобов`язати відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області зняти відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивачі з моменту відкриття провадження звертались з заявою про долучення документів до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] відзив на позов до суду не подала та будь-які клопотання зі сторони відповідача [PERSON] до суду не надходили. Представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області надав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що з 04.04.2016 територіальні підрозділи Державної міграційної служби не здійснюють реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб та просить розглянути справу без участі представника. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.05.2011 в цивільній справі № 2-2831/11 змінено договір найму квартири [ADDRESS] та визнано за позивачем [PERSON] , її малолітньою донькою та позивачем [PERSON] право користування в цій квартирі площею 18,1 кв.м., а за відповідачем [PERSON] в цій право користування кімнатою в квартирі площею 11,7 кв.м. Відповідно до договору дарування частки квартири від 06.09.2018 відповідач [PERSON] безоплатно передала у власність позивачу [PERSON] належні їй 266/800 часток у праві власності на вищезазначену квартиру. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). За даними довідки про реєстрацію місця проживання у квартирі [ADDRESS] , виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 27.05.2019 року за № 100/39-261, у квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] , з 02.03.2000 року, по теперішній час. Відповідно до актів про не проживання від 31.01.2019 р., 15.02.2019 р., 04.03.2019 р., складених ЖЕД-107, було встановлено, що відповідач-1 [PERSON] в квартирі не проживає. Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи доказів на спростування доводів позивачів з боку відповідача [PERSON] суду надано не було. Згідно ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, а позивач, в свою чергу, є законним власником житлового приміщення, суд вважає, що позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою є законною, обґрунтованою та доведеною, а тому підлягає задоволенню. В частині позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку суд приходить до наступного. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідач визнається судом таким, що втратив право користування житловим приміщенням та, згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням в день звернення особи. Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, визначено механізм реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні. Зокрема, зазначено, що реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивачів не надано доказів того, що з боку відповідного відділу міграційної служби порушені будь-які права позивачів в частині зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку на підставі судового рішення і, у зв`язку з цим, такі порушені права підлягають захисту, а тому дана позовна вимога є передчасною, безпідставною та необґрунтованою, в зв`язку з цим в її задоволенні слід відмовити. Судові витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial