Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

В листопаді 2016 р. позивач [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Вердикт Фінанс», в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на користь [PERSON] вартість належного їй автомобіля марки NISSAN X-TERRA, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний реєстраційний № [NUMBER] , визначену експертним шляхом ТОВ «Українська експертна група» станом на 05.10.2017 року, у розмірі 252 576,60 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.07.2013 р. про забезпечення позову у цивільній справі №208/5056/13 про стягнення з позивача заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, та в межах виконавчого провадження №38896229 у позивача 05.08.2013 р. було вилучено автомобіль марки NISSAN X-TERRA, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний реєстраційний № [NUMBER] , що належить їй на праві власності. Вилучений автомобіль 08.08.2013 р. передано на відповідальне зберігання представнику відповідача. Разом з тим, позивачка вказує, що 19.11.2013 р. Апеляційним судом Дніпропетровської області у цивільній справі № 208/5056/13 ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.07.2013 р. про забезпечення позову було скасовано та ухвалено нову, якою відмовлено в задоволенні заяви відповідача про забезпечення позову. Проте, незважаючи на наявність вищевказаного рішення суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання на всій території України, відповідач всупереч вимоги державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції м. Києва від 23.10.2014 р. про надання можливості позивачу отримати транспортний засіб, продовжував безпідставно користуватися та розпоряджатися спірним автомобілем, про що, серед іншого, свідчить протиправна реалізація автомобіля третій особі згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2013 р. (а.с.109-110). У зв`язку з зазначеним та посилаючись на безпідставне набуття відповідачем спірного автомобіля, який через протиправну реалізацію третій особі неможливо повернути в натурі, позивачка, з урахуванням довідки ТОВ «Українська експертна група», просить суд в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 1213 ЦК України, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на свою користь відшкодування вартості спірного транспортного засобу у розмірі 252 576,60 грн. Ухвалою від 18.11.2016 року відкрито провадження у даній справі (суддя Супрун Г.Б.). В січні 2017 р. представником відповідач були подані заперечення на позовну заяву, в яких сторона відповідача просить відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на скасування Апеляційним судом Дніпропетровської області ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.07.2013 р. про забезпечення позову та відмову в задоволенні заяви відповідача про забезпечення позову. Однак, із таким твердженням відповідач не погоджується та зазначає, що вказана ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області не передбачає повернення майна, яке було вилучено під час проведення виконавчих дій (поворот виконання), а тому не є підставою для повернення цього майна боржнику. Натомість, відповідач як обтяжувач майна, мав право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. Також, 03.01.2017 р. представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 03.12.2018 р. матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Відповідно п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Справа розглянута в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача адвокат Оліфер Т.С. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Додала, що станом на листопад 2011 року на виконання фінансових зобов`язань за кредитним договором № 2608/0607/64-020 від 14.06.2007 на загальну суму 35 448,00 доларів США позивачем було погашено заборгованість в розмірі 34 214,08 доларів США, що еквівалентно 259 343,44 грн. за офіційним курсом Національного банку України. Пояснила, що відповідач, ігноруючи мізерний залишок заборгованості та навмисно порушуючи правила підсудності, звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставу лише з метою у недобросовісний спосіб заволодіти автомобілем позивача шляхом його вилучення в порядку забезпечення позову. Зауважила, що після апеляційного оскарження рішень Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області щодо відкриття провадження у справі і забезпечення позову та повернення цим судом позовної заяви для її подання до належного суду, відповідач більше не звертався до суду з аналогічним позовом до позивача. Судове рішення про звернення стягнення на майно позивача на сьогодні відсутнє. Після оголошення перерви через канцелярію суду подала заяву, в якій просила закінчити розгляд справи за її відсутності та задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог закону, подав клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Із зазначених вище приписів вбачається, що цивільним законодавством передбачено повернення майна (коштів тощо) за умови, якщо воно було неправомірно (безпідставно) набуте, або коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вмотивовуючи свою правову позицію у справі про повернення безпідставно отриманих коштів, Верховний Суд України зазначає: «…коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або відсутня взагалі» (постанова судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 02.10.2013 № 6-88цс13). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 14.06.2007 р. між позивачем та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір № 2608/0607/64-020, відповідно до якого позивач отримала кредит у розмірі 35 448,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,8 % річних з кінцевим терміном повернення до 13.06.2014 р. На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено договір застави автотранспорту, згідно з яким у заставу надано автомобіль, що належить їй на праві власності. Як вбачається з матеріалів справи, станом на 22.11.2011 р. позивачем було достроково погашено заборгованість за кредитом в розмірі 34 214,08 доларів США, що еквівалентно 259 343,44 грн. за офіційним курсом Національного банку України (а.с.87-102). Однак, 21.06.2013 р. відповідач звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до позивача про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставу і заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на предмет застави та вилучення його з володіння, яка була задоволена ухвалою суду від 04.07.2013р. В подальшому ухвала Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.07.2013 р. про забезпечення позову була скасована ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2013 р. Натомість відповідачем не було повернуто автомобіль позивача, вилучений при примусовому виконанні виконавчого провадження №38896229 згідно з актом від 05.08.2013 р. № 183 огляду тимчасово затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання (а.с.15), та переданий на зберігання представнику відповідача [PERSON] згідно з актом опису та арешту майна від 08.08.2013 р. (а.с.16-18). Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент вилучення автомобіля, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV ухвали у цивільних справах підлягають виконанню державною виконавчою службою відповідно до цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.99 № 606-ХІV зберігач може лише користуватися майном, переданим йому на зберігання і за умови, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування. Чинним кримінальним законодавством України передбачена кримінальна відповідальність за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт, із заставленим майном або майном, яке описано, чи порушення обмеження (обтяження) права користуватися таким майном, здійснене особою, якій це майно ввірено, а також здійснення представником банку або іншої фінансової установи банківських операцій з коштами, на які накладено арешт. Всупереч приписів законодавства відповідач реалізував вилучений автомобіль, що підтверджується копією договору купівлі-продажу автомобіля від 26.12.2013 р. (а.с.109-110). Твердження відповідача про те, що він мав право продажу автомобіля на підставі ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-IV не береться до уваги судом з огляду на таке. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року №2654-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-ІV визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Судом встановлено, що відповідач не виконав вимоги, передбачені статтею 24 Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-ІV, а копія витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 21.11.2013, що містить запис про реєстрацію 19.06.2013 відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (а.с.42-43), було спростовано оригіналом витягу від 01.03.2017 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, наданим позивачем, відповідно до якого з моменту реєстрації відомостей про виникнення обтяження - застави рухомого майна на підставі договору відступлення прав за договором застави № 951 від 02.02.2012, інших відомостей про зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження станом на 01.03.2017 не зареєстровано (а.с.56). Вказане відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/29241/13-ц (провадження № 14-114цс18) та постанові Верховного Суду від 06 грудня. Заява відповідача від 03.01.2017 р. про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню за таких підстав. Виходячи з положень ст. ст. 257, 260, 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності у даній справі починається від дня, коли в установленому порядку була скасована правова підстава для набуття автомобіля відповідачем, а саме: з дати скасування Апеляційним судом Дніпропетровської області ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.07.2013 р. про забезпечення позову та відмову в задоволенні заяви відповідача про забезпечення позову, - та визначений періодом з 20 листопада 2013 року по 19 листопада 2016 року, в межах якого і був заявлений позов. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що на час розгляду даної справи безпідставно набуте майно - автомобіль марки NISSAN X-TERRA, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний реєстраційний № [NUMBER] , - відповідачем було відчужено, що, як наслідок, унеможливлює його повернення в натурі позивачці, а також зважаючи на ті обставини, що згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» від 05.10.2017 р. № 1219 (а.с. 107-108) ринкова вартість спірного автомобіля станом на 05.08.2013 року становить 252 576,60 грн., суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь 252 576,60 грн. в рахунок відшкодування вартості безпідставно набутого майна підлягають задоволенню в повному обсязі. Також, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 525,76 грн., пропорційно до суми задоволених вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України,

Outcome: approved