Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] із позовом про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що із відповідачкою по справі він перебував у шлюбі з 18 лютого 2012 року. За час проживання в шлюбі, за спільні кошти, родиною було набуто майно, а саме квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. Оформити свідоцтво про право власності у спільному майні подружжя в нотаріальній конторі відповідач відмовляється. Просив суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначивши його частки, а саме: визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягав й просив його задовольнити. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином через оголошення в газеті «Вісті придніпровя» від 26.01.2017 року № 5 (1804). Будь-яких заяв чи клопотань від неї не надходило.\~\~ З урахуванням положень статті 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.235 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на наведені положення діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріальну правову презумпцію). Як встановлено судом, сторони перебувають в шлюбі з 18 лютого 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.6) Станом на листопад 2015 року шлюб не розірвано, про що свідчить позов [PERSON] до суду про розірвання шлюбу з [PERSON] (справа № 180/3164/15-ц), який так і не був задоволений судом у звязку з поданням нею заяви про залишення позову без розгляду (ухвала від 13 листопада 2015 року). Згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 2658, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] 08 жовтня 2012 року. Право власності згідно вимог ст.182 ЦК України зареєстровано в Дніпропетровському обласному комунальному підприємстві «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» 29 жовтня 2012 року (а.с.8)., Оскільки, як встановлено судом, сторони придбали квартиру [ADDRESS] під час шлюбу, і відповідач не надала суду заперечень проти цього, вказана квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. За ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При віршенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст.61 цього Кодексу. Під час розгляду цивільної справи судом не встановлено обставин, які можуть дозволити відступити від засади рівності часток подружжя, а тому розмір часток спільного сумісного майна позивача та відповідача має бути рівним. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що позивачем сплачено при подачі позову судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі статей 60, 69, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved