Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

В листопаді 2019 року до суду звернувся [PERSON] з вимогою розірвати безстроковий трудовий договір, укладений між ним та Луганською обласною державною лікарнею ветеринарної медицини за ст. 38 КЗпП України у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу з 14.07.2014 року. Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що з 11.01.2010 року він працював у вказаній лікарні. Однак, 14.07.2014 року він перебував у полоні незаконного збройного формування «ГБР Бетмен» самопроголошеної «Луганської народної республіки». В полоні позивач пробув до 29.12.2014 року, а на початку січня 2015 року він виїхав з тимчасово окупованої території до м. Києва, де і проживає на постійній основі. Трудові відносини з відповідачем фактично припинилися з 14.07.2014 року, однак звернутися до останнього з відповідною заявою позивач не має можливості, оскільки фактичне перебування [PERSON] в м. Луганську несе загрозу його життю та здоров`ю, а поштове сполучення з м. Луганськ відсутнє. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. За таких підстав, судом, відповідно до положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, визнано за можливе ухвалити у даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 11.01.2010 року прийнятий на посаду головного лікаря ветеринарної медицини до Луганської обласної державної лікарні ветеринарної медицини відповідно до наказу №5к від 11.01.2010 року (а.с.6). Як вбачається з рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.05.2018 року, яке не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили, [PERSON] перебував у полоні незаконних збройних формувань самопроголошеної «ЛНР» у період з 25.07.2014 року по 29.12.2014 року (а.с.8-10). Як стверджує позивач у своїй заяві, після звільнення з полону він до трудових відносин не повертався та був змушений терміново покинути м. Луганськ у зв`язку з реальною загрозою для життя. На час розгляду справи [PERSON] зареєстрований в м. Києві як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Луганська обласна державна лікарня ветеринарної медицини є державним закладом. Згідно постанови Кабінету Міністрів від 07.11.2014 р. №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Проте відповідач так і не провів перереєстрацію на неокупованій території. Процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, нинішнє місцеперебування відповідача - окупована територія. Як стверджує позивач, організація-відповідач на окупованій території не функціонує з 2014 року. Зважаючи на все зазначене, він не може у встановленому порядку розірвати укладений безстроково трудовий договір, що призводить до порушення його трудових прав. 19.01.2018 року позивач звернувся до Дарницької районної філії Київського міського центру зайнятості з вимогою припинити трудові відносини з відповідачем, посилаючись на ст.7 п.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», проте йому було відмовлено (а.с.15-18). Аналогічну відповідь було надано Міністерством з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, Міністерством соціальної політики України, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини (а.с.19-30). Зі змісту ст. 21 КЗпП України вбачається, що трудовий договір є двостороннім договором між працівником та роботодавцем, які по відношенню один до одного мають відповідні права та обов`язки. Інші суб`єкти мають право втручання у взаємовідносини цих сторін лише у випадках та в порядку передбаченому чинним законодавством. Пунктом 4 ст.36 КЗпП України чітко визначено, що підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином, оскільки фактично трудові відносини між сторонами було припинено 25.07.2014 року - з дня перебування позивача у полоні незаконних збройних формувань «ЛНР», а звернутися до відповідача із заявою про звільнення позивач не в змозі, оскільки фактично проживає в м. Києві, а поштове сполучення з м. Луганськ, де розташована установа, в якій працював позивач, відсутнє, оскільки це є окупованою територію, тому суд вважає необхідним вимоги [PERSON] задовольнити частково, а саме розірвати безстроковий трудовий договір, укладений між ним та відповідачем, за ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу.

Outcome: partial