Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

В липні 2016р. позивачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 3-6 т.1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд: - визнати договір купівлі - продажу квартири від 14 червня 2016р., посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. недійсним, з моменту укладення та застосувати наслідки недійсності правочину, анулювати реєстрацію права власності [PERSON] ; - усунути перешкоди в користуванні квартирою позивачам за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони постійно зареєстровані і проживають в зазначеній квартирі, оскільки вселялись до цієї квартири, як члени сім`ї відповідача [PERSON] 07 липня 2016р. стороні позивачів стало відомо, що 14 червня 2016р. відповідачем було відчужено зазначену квартиру відповідачці за договором - купівлі - продажу. На думку позивачів, зазначений договір купівлі - продажу, порушує їх права на користування цієї квартирою, а тому на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст. 47 Конституції України, ст. 65 ЖК України, позивачі просили суд визнати зазначений договір недійсним та усунути їм перешкоди у користуванні цією квартирою. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2016р. відкрито провадження по справі. 19 серпня 2016р. [PERSON] , [PERSON] , в порядку ст. 123 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з зустрічним позовом (а.с. 58, 59 т.1) до [PERSON] , в якому просили суд: - усунути зустрічній позивачці [PERSON] перешкоди в розпорядженні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з цієї квартири. Свої зустрічні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що за договором купівлі - продажу, укладеного між зустрічними позивачами, 14 червня 2016р. [PERSON] набула у власність зазначену квартиру, в якій по теперішній час, без відповідних правових підстав проживає [PERSON] . При цьому, оспорюваний договір було укладено, з дотриманням вимог закону, оскільки при відчуженні спірної квартири, [PERSON] придбав на ім`я своєї малолітньої дитини [PERSON] , іншу квартиру в межах м. Києва, проте мати дитини [PERSON] була проти придбання квартири на ім`я дитини, оскільки бажала, щоб її колишній чоловік [PERSON] придбав квартиру на її ім`я, у зв`язку з чим [PERSON] вимушений був звернутися до суду з позовом про надання дозволу на відчуження спірної квартири. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2016р. прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2016р. зупинено провадження по справі на підставі п. 4) ч. 1 ст. 201 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. 26 жовтня 2017р. первісними позивачами було подано до суду заяву про зміну підстав позову (а.с. 118-121 т.1). 26 жовтня 2017р. зустрічними позивачами було подано до суду заяву про збільшення зустрічних позовних вимог (а.с. 122, 123 т. 1). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017р. відновлено зупинене провадження та призначено справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018р. відмовлено в прийнятті: заяви про зміну підстав позову, поданої первісними позивачами від 26 жовтня 2017р. та заяви про збільшення зустрічних позовних вимог від 26 жовтня 2017р., оскільки сторонами одночасно змінювались і підстави, і предмет позовів, що процесуально є недопустимим. 05 липня 2018р. на адресу суду надійшла заява про збільшення зустрічних позовних вимог (а.с. 187-188 т.1), в якій за зустрічним позовом було уточнено суб`єктний склад за зустрічним позовом, а саме: зустрічним позивачем [PERSON] , як власником спірної квартири було заявлено вимоги до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, і в інтересах малолітнього [PERSON] про виселення останніх зі спірної квартири, та визначено і віднесено до третіх осіб: [PERSON] та Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації. 29 січня 2019р. на адресу суду надійшла заява від первісних позивачів про зміну підстав позову, в якій сторона первісних позивачів змінювали заявлені позовні вимоги та підстави первісного позову (а.с. 232- 236 т.1). Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019р. судом прийнято до розгляду заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, яка надійшла до суду 05 липня 2018р., та відмовлено в прийнятті заяви від первісних позивачів про зміну підстав позову, яка надійшла до суду 29 січня 2019р. В судовому засіданні 29 січня 2019р., первісний позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, і в інтересах малолітнього [PERSON] первісний позов підтримала, та заперечувала проти зустрічного позову, зазначивши, що з часу подання нею первісного позову, змінилися обставини. В подальшому, в судові засідання: 22 травня, 23 вересня, 11 листопада, 29 листопада 2019р. первісні позивачі не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Перед початком зазначених судових засідань, особисто первісною позивачкою [PERSON] були подані до канцелярії суду клопотання, в яких вона повідомляла про поважність причин неявки в ці судові засідання, у зв`язку з хворобою її особисто чи сина, при цьому відомості про наявність хвороби і відповідного курсу лікування, щодо неявки в судові засідання суду надано не було. До клопотання від 28 листопада 2019р. первісною позивачкою [PERSON] було надано довідку від лікаря [PERSON] , який повідомляє, що малолітній [PERSON] , з 20 листопада 2019р. перебуває на амбулаторному лікуванні, з діагнозом: «алергічний дерматит». Суд визнає, що в судові засідання 22 травня, 23 вересня, 11 листопада, 29 листопада 2019р. первісні позивачі не з`явилися без поважних причин, оскільки суду не було надано належні і допустимі докази неявки в ці судові засідання. Також, судом критично оцінюється надана первісним позивачем [PERSON] до клопотання від 28 листопада 2019р. про перенесення розгляду справи, довідка лікаря [PERSON] , оскільки вказана довідка не містить відомості про відповідний медичний заклад, де дитини проходить лікування, відсутній вихідний номер медичного закладу, а також печатка цієї юридичної особи. Крім того, зі змісту вказаної довідки не вбачається, що первісній позивачці [PERSON] був відкритий листок непрацездатності. В судовому засіданні 29 листопада 2019р., [PERSON] , представник [PERSON] заперечували проти задоволення первісного позову і просили суд задовольнити зустрічний позов, наголошуючи, що при відчуженні квартири за спірним договором, [PERSON] отримав дозвіл Органу опіки та піклування, придбавши на ім`я свого малолітнього сина однокімнатну квартиру,в межах одного району м. Києва, для проживання дитини, проте первісна позивачка [PERSON] вважає, що після припинення шлюбних стосунків з [PERSON] останній зобов`язаний забезпечити і її житлом. Також представник [PERSON] наголошувала, що по теперішній час новий власник квартири не може нею користуватись, оскільки відповідачі за зустрічним позовом проживають в ній без відповідних правових підстав, оскільки їх право користування припинилося з часу набуття [PERSON] у власність спірної квартири. Представник Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, при вирішенні позовів покладався на розсуд суду, але просив максимально врахувати інтереси малолітньої особи. Також представник третьої особи наголошував, що в межах наданої компетенції первісний позивач [PERSON] , не допустила членів комісії для обстеження квартири [ADDRESS] . Також комісією було оглянуто квартиру [ADDRESS] , яка є придатною для проживання малолітньої дитини, в квартирі містяться меблі для належного розвитку дитини. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 230 т. 1), проти первісних позовних вимог заперечила. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 травня 2016р. по цивільній справі № 761/18823/15-ц, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Відділ опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про надання дозволу на продаж квартири, де правом користування наділена малолітня дитина, придбання квартири на ім`я малолітньої дитини та реєстрації місця проживання дитини без згоди матері, усунення перешкод, виселення та зняття з реєстрації - задоволено частково. Надано [PERSON] дозвіл на: - продаж квартири [ADDRESS] , в якій правом користування наділений малолітній [PERSON] , 2011р. народження, з одночасним придбанням житла - квартири на ім`я малолітнього [PERSON] , 2011р. народження, без згоди матері [PERSON] ; - придбання житла - квартири [ADDRESS] на ім`я малолітнього [PERSON] , 2011р. народження, без згоди матері [PERSON] у нотаріуса (а.с. 17-29 т. 1). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 14 червня 2016р. між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., відповідно до п. 1.1. якого продавець передає у власність (продав), а покупець приймає у власність (купив) квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-14 т.1). 14 червня 2016р. [PERSON] зареєструвала право власності на цю квартиру (а.с. 15 т.1). Крім того, 14 червня 2016р. між [PERSON] (продавець) і малолітнім [PERSON] (покупець), від імені якого діяв законний представник батько [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., відповідно до п. 1.1. якого продавець передає у власність (продав), а покупець приймає у власність (купив) квартиру [ADDRESS] (а.с. 65, 66 т.1). 14 червня 2016р. малолітній [PERSON] , від імені якого діяв законний представник батько [PERSON] зареєстрував право власності на цю квартиру (а.с. 67 т.1). Звертаючись до суду з первісним позовом, позивачі [PERSON] та малолітній [PERSON] наголошували, що договір купівлі - продажу від 14 червня 2016р., укладений між відповідачами за первісним позовом, порушує їх конституційні права на проживання та користування квартирою [ADDRESS] , до якої вони вселились та зареєструвались, як члени сім`ї [PERSON] , а тому на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст. 47 Конституції України, ст. 65 ЖК України, він повинен бути визнаний судом недійсним. Крім того, відчуження квартири відбулося, при наявності ухвали касаційної інстанції від 03 червня 2016р. по цивільній справі № 761/18823/15-ц, якою було зупинено виконання рішення апеляційної інстанції від 04 травня 2016р. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Протягом всього часу розгляду справи в суді, первісними позивачами не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження того, що на час вчинення оспорюваного правочину відповідачам за первісним позовом було відомо про ухвалу касаційної інстанції від 03 червня 2016р. по цивільній справі № 761/18823/15-ц. Як і не було надано стороною первісних позивачів та не зазначено за змістом тексту первісного позову, обставини за якими одна сторона навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення первісних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 14 червня 2016р., укладеного між первісними відповідачами, та анулювати реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, аналіз вищевказаних положень законодавства дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, оскільки припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд України в постанові у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016р. Аналогічна позиція була висловлена і Верховним Судом в постанові у справі № 638/13030/13-ц від 25 липня 2018р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення первісних позовних вимог про усунення перешкод первісним позивачам в користуванні квартирою [ADDRESS] , враховуючи, що суд прийшов до висновку про безпідставність вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу цієї квартири. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про дійсність договору купівлі - продажу квартири від 14 червня 2016р., укладеного між відповідачами за первісним позовом, а також встановлення судом виконання батьком малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», шляхом придбання малолітній дитині у власність квартири [ADDRESS] , яка придатна для проживання дитини, що підтвердив в судовому засіданні представник Органу опіки та піклування, а також враховуючи положення ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 317, 318, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК України, суд приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, а саме: слід виселити, з квартири [ADDRESS] , [PERSON] без надання іншого житла та виселити малолітнього [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діє [PERSON] до квартири [ADDRESS] , власником якої він є. При цьому судом враховано, що тривалий строк користування відповідачами за зустрічним позовом спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом (спірною квартирою) на власний розсуд. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,2 грн.

Outcome: partial