Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернулася до суду із позовом до Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. Свої вимоги звернення до суду мотивувала тим, що вона з травня 1993 року володіє та розпоряджається житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: смт. Нові Санжари, вул. Лісна, 19, Полтавської області. Зазначені житловий будинок та господарські будівлі належали чоловіку позивачки [PERSON], якого згідно рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29.05.2017 року оголошено померлим 18.05.1994 року. В звязку з тим, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на вищезазначене нерухоме майно і вона не має можливості зареєструвати його нотаріально, позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не зявилася, в матеріалах справи є заява, в якій вона просить позов задовольнити повністю, справу розглянути без її участі. Представник відповідача Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, надав заяву № 02-21/1005 від 08.09.2017 року про розгляд справи у його відсутність, позов визнає повністю. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого КП Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», по вул. Лісній, 19, в смт. Нові Санжари Полтавської області знаходяться житловий будинок та господарські будівлі, власником яких є [PERSON] (а.с. 32-34). [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: смт. Нові Санжари, вул. Лісна, 19, Полтавської області, на підставі типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Новосанжарською держнотконторою від 25.11.1988 року за № 2103, та акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Новосанжарської селищної ради народних депутатів від 20.04.1993 року, що підтверджується довідкою ПП Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» № 9023 від 11.09.2017 року (а.с. 35). Згідно рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29.05.2017 року [PERSON] оголошено померлим 18 травня 1994 року (а.с. 12, 13). З домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у [INFO], вбачається, що позивачка [PERSON] проживає в будинку з травня 1993 року (а.с. 14, 15). Із письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], наявних в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] дійсно проживає в житловому будинку за адресою: смт. Нові Санжари, вул. Лісна, 19, Полтавської області, користується ним та веде господарство з 1993 року (а.с. 39, 40). Суд не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків в результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, ніхто за цей час не заявляє до неї вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, тому є підстави для визнання за нею права власності. Такі висновки узгоджуються з частиною 1 статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, ратифікованої законом України від 17.07.1997 року № 475/97-вр, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особливістю застосування цього положення, є його не безумовний характер, оскільки сама стаття «не гарантує право набуття» власності, а забезпечує право на «законне очікування» на можливість набуття чи захист за наявності «достатньої внутрішньо-правової бази» (рішення «Fabris проти Франції», заява № 16574/08, п. 50, ECHR 2013). Саме тому, для застосування положення статті 344 ЦК України, недостатньо лише сукупності факторів для визнання права власності за набувальною давністю, а необхідний прояв волі власника, а саме звернення до суду з відповідним позовом, оскільки в силу ч. 4 ст. 344 ЦК Україниправо власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Outcome: approved