Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

В квітні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2001 року народження, та [PERSON],, 2013 року народження, про їх визнання такитми, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що вона та її неповнолітні діти в спірній квартирі ніколи не проживали, її примусове вселення в лютому 2013 року носило формальний характер, а проживають вони постійно за іншою адресою з новим чоловіком. Позивач та представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Суду пояснили, що з [PERSON] ніколи не виникало ніяких конфліктів з приводу користування житловою площею та оплати за неї, він ніколи не чинив їй перешкоди у вселенні та проживанні , оскільки сама [PERSON] не проживала в цій квартирі жодного дня за власним бажанням, там ніколи не знаходилися її речі. Відповідачка в минулому судовому засіданні заперечувала проти позову, визнавши той факт, що дійсно не проживала в квартирі щонайменше з лютого 2013 року, але з тих підстав, що позивач через неприязнені з нею стосунки виявляв категоричне небажання щодо прорживання її в цій квартирі. Представник відповідача заперечувала проти позову, посилаючись на перешкоджання самого позивача у проживанні [PERSON] в цій квартирі через неприязнені стосунки . [PERSON], не мала можливості проживати в цій квартирі після примусового вселенння , сокільки тривалий час перебувала на лікарняному через патології вагітності, в жовтні 2013 року народила дитину, яка також часто хворіла. Наявність численних судових рішень протягом 2009- 2012 років щодо вселення в спірну квартиру та встановлення порядку користування нею , наявність виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про вселення свідчать про те, що [PERSON], ніколи не втрачала свого інтересу до цієї квартири. Третя особа - служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради просила відмовити у задоволенні позову в частині вимог, що стосуються неповнолітніх дітей. Вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 04.07.2006 року по 07 жовтня 2010 року. За рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 322 від 27 лютого 2007 року надано трикімнатну квартиру , житловою площею 38,8 кв.м. [PERSON] ( як військовослужбовцю ВЧ А0699) на склад сім'ї із трьох осіб ( він, дружина, син) з виключенням із квартирного обліку. На підставі цього рішення видано ордер на житлове приміщення №121 від 03 березня 2007 - двокімнатана квартира [ADDRESS] видана [PERSON] на сімю з трьох осіб - [PERSON] дружина, [PERSON] син. На теперішній час квартира відносить до державного житлового фонду. Згідно копій розрахункових книжок по оплаті за комунальні послуги за вказану квартиру вбачається, що оплату здійснює [PERSON] Відповідно до технічного плану, загальна площа спірної квартири становить 73,9 кв.м., з яких 38,8 кв.м. - це житлова. Квартира складається із двох житлових кімнат, площею 18,6 кв.м. та площею 20,5 кв.м., коридору площею 19,9 кв.м., кухні площею 10,1 кв.м., вбиральні, ванної кімнати, та лоджії, площею 1,3 , яка має вихід з кімнати, площею 18. 6кв.м. Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 23 лютого 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2011 року, задоволено позов [PERSON], діючої також в інтересах неповнорлітнього [PERSON] до [PERSON] про вселення до вказаної квартири, а у зустрічному позові про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено за необгрунтованістю.Зі змісту наведених судових рішень вбачається, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] із сином у проживанні в спірній квартирі через неприязнені стосунки, він її не пускав до приміщеня квартири, не надавав ключі. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року за апеляційною скаргою [PERSON] скасовано рішення Центрального районного суду від 07 грудня 2012 року , яким було встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] та виділено в користування [PERSON] у квартирі [ADDRESS] житлову кімнату, площею 20,5 кв.м. , залишено в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] - коридор площею 19,9 кв.м., кухню площею 10,1 кв.м., вбиральню, площею 1,0 кв.м., ванну, площею 2,8 кв.м. [INFO] [PERSON] ( в шлюбі не перебуває) народила сина [PERSON], який за заявою матері був зареєстрований в спірній квартирі з 18 жовтня 2013 року. З наданих відповідачкою копій лікарняних листів вбачається, щшо дійсно вона протягом квітня-жовтня 2013 року багаторазово перебувала на стаціонарному лікуванні. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, на теперішній час [PERSON] іншого житла не має, фактично проживає на найманій квартирі. Відповідач в судовому засіданні визнала факт фактичного не проживання у вказаній квартирі щонайменше з лютого 2013 року , але зазначила, що не бажає втрачати зв'язок з цією квартирою, а вселитися туди не мала змоги через небажання позивача та відсутністю окремої кімнати для її з синами проживання. Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності понад встановлені законом строки. Відповідачка була прописана в квартирі як член сім'ї наймача, з розрахунку на неї та її сина надавалася житлова площа в квартирі, як-то вбачається з вищезазначеного рішення виконкому. Заперечуючи проти позову представник відповідачки та відповідачка наполягали на тому, що позивач заперечує її проживанню з дітьми в квартирі із-за відсутності порозуміння та неприязнених стосунків після розірвання шлюбу, а за відсутності у неї власного житла та позбавленням моживості знову стати на квартирний облік вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою. З пояснень позивача та його представника вбачається, що відповідачка залишила спірне житло добровільно, тобто на їх думку, без будь-яких причин. Проте факт неприязнених стосунків між ними, що і стали причиною в тому числі розірвання шлюбу, позивач не заперечував. З огляду на викладене , суд вважає, що відносини , що склалися між сторонами у зв'язку з розірванням сімейних стосунків та шлюбу, створенням відповідачем фактично нової сім'ї, позбавляє можливості відповідачку та її малолітніх дітей реалізувати свої права на користування спірним житлом. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка не проживає в спірному житловому приміщенні з 2013 року з поважних причин через відсутність порозуміння з колишнім чоловіком , а її дії протягом 2010- 2012 років щодо захисту свого порушеного права на користування цим житлом свідчать про стійкий інтерес та зв'язок зі спірною квартирою. Наведене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за необгрунтованістю. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України судові витрати, які сплачені позивачем при подачі позову , не підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: dismissed