Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

В листопада 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якому просить стягнути відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 70 330,90 грн. Позов мотивований тим, що [PERSON] , працювала на посаді начальника відділу кадрів Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Розвиток», в період з 25.07.2013 р. по 31.07.2017 р., що підтверджується наказом № 81 к від 25.07.2013 р., та Наказом № 41 к від 22.06.2017 р. В день звільнення , а саме 31.07.2017 р., [PERSON] відпрацювала повний робочий день, однак відповідачем не повідомлено позивача про нараховані суми та відповідно не здійснено жодних виплат. Тобто, в порушення вимог законодавства про працю відповідачем не було проведено з позивачем жодних розрахунків в день звільнення. Станом на 28.11.2019 р. відповідач і надалі затримує позивачу виплату заробітної плати в розмірі 70 330, 90 грн. Провадження у справі відкрито ухвалою від 02.01.2020 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні протокольною ухвалою від 24.11.2020 року за клопотанням позивача до участі в справі залучено як співвідповідача ДП МВС України, який був заявлений позивачем у позові третьою особою. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, вказавши, що відповідач-2 є правонаступником відповідача-1, якому передана заборгованість по зарплаті всіх працівників, а тому саме з ДП МВС України «Інформресурси» просить стягнути заборгованість, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Додала,що і за час перебування справи в провадженні суду їй не було виплачено жодної суми на погашення заборгованості із зарплати. Після оголошення перерви до початку судового зсідання надала заяву, в якій просила закінчити розгляд справи за її відстуності та задовольнити позов. Відповідач-1 в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив, відзив не подав. Представник відповідача-2, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, відзив не подано, через канцелярію суду 12.10.2021 р. електронною поштою подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із погіршенням стану здоров`я. Враховуючи повторність неявки, відсутність доказів поважності причин неявки, час перебування справи в провадженні суду (за який сторона відповідача мала об`єктивну можливість подати відзив), беручи до уваги, що відповідач-2 є юридичною особою, якою може бути забезпечено явку іншого представника, суд вважає відсутніми підстави для відкладення судового розгляду справи за клопотанням представника відповідача. В зв`язку з чим, на підставі ст.223 ч.4, 280 ЦПК України суд розглядає справу з постановленням заочного рішення на підставі доказів, наданих позивачем. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що відповідно до Наказу № 81 к від 25.07.2013 року позивача призначено на посаду начальника відділу кадрів державного підприємства «Розвиток», з посадовим окладом згідно штатного розпису. Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 472 від 07.06.2016 року визнано Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» правонаступником усіх прав та обов`язків ДП МВС України «Розвиток». Відповідно до наказу № 41к від 22.06.2017 р. [PERSON] 31.07.2017 року звільнено за частиною 3 ст. 38 КЗпП України, в зв`язку з порушенням керівництвом підприємства законодавства про працю, колективного та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку невикористаної щорічної чергової відпустки за період роботи з 25.07.2015 р. по 24.07.2016 р. - 6 календарних днів, та 31 календарний день за період роботи з 25.07.2016 р. по день звільнення із розрахунку 31 календарний день. Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до розрахункового листа ДП МВС України «Розвиток» за липень 2017 р. у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі у розмірі 71, 830, 90 грн. Як вбачається з виписки за картковим рахунком клієнта [PERSON] за період з 02.07.2017 р. по 05.12.2017 р. зараховано заробітну плату та виплат прирівняних до неї в розмірі 1500 грн. Згідно наданих позивачем письмових доказів, після цього часу і під час перебування справи в провадженні суду будь-яких виплат на погашення відповідачами заборгованості по заробітній платі позивач не проводилось На даний час вказана заборгованість позивачам не погашена та вказана обставина відповідачем не спростована. Тому, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 70 330,90 грн. (71, 830, 90 грн - 1500 грн.) На підставі ст.ст.12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідачі не подали суду доказів, та не спростував твердження позивача та надані ним докази про наявну заборгованість по заробітній платі, яка не виплачена. Відповідно до ст.233 ч.3 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи вище викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач при звільненні до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі ст.5 ч.1 п.1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід бюджету в розмірі 768,4 грн. (за ставками 2019 р., що діяли на час звернення позивача до суду). На підставі викладеного, ст.ст.47, 115, 116, 233 КЗпП України,

Outcome: approved