Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким розірвати договір купівлі-продажу № 0236 від 25.12.2013 року укладений між ПП «[PERSON]» та ним, [PERSON] на суму 5770 грн., стягнути з відповідача користь третьої особи ПАТ «Дельта Банк» сплачену суму за товар в розмірі 5770 грн., стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 17598 грн. 50 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 25 грудня 2013 року за місцем його проживання в с. Чумаки до нього звернувся представник приватного підприємця [PERSON], яка здійснює підприємницьку діяльність по виготовленню металопластикових вікон та запропонував металопластикові вікна, на що він погодився та зробив замовлення на виготовлення та продаж йому металопластикових вікон за суму 5770 грн. Відповідно до договору № 0236 від 25.12.2013 року, укладеному між ПП «[PERSON]» та ним, [PERSON] з п.2.1 вбачається, що загальна сума договору складає 5770 грн., таким чином на момент підписання договору заборгованості за вікна не має, так як сума грошей в розмірі 5770 грн. була перерахована на рахунок відповідача ПП «[PERSON]», оскільки відразу в с. Чумаки ним були підписані кредитні договори нібито він, [PERSON] 25 грудня 2013 року звернувся з заявою № 001-03673-251213 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» України з метою укладання кредитного договору для отримання споживчого кредиту, згідно договору загальна сума за договором № 00103673251213 від 25 грудня 2013 року складає суму 6073,50 грн., цільове призначення кредиту це придбання вікон на суму 5770 грн. Згідно укладеного договору про купівлю-продаж вікон, за яким відповідач зобов'язався виконати роботи за договором протягом 14 днів після підписання договору, при цьому він повністю сплатив гроші за вікна, але на даний час вікон ніхто не поставив, на неодноразові звернення до відповідача результатів не дало. Відповідно договору купівлі-продажу від 25.12.2013 року п.5.2 вбачається, що за затримку більш на 10 діб відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 0,01% від загальної вартості договору. Тобто, відповідач повинен сплатити пеню (з 09.01.2014 року по 09.11.2014 року, що складає 305 діб прострочення та помножити на 57,70 грн.) у розмірі 17598,50 грн. Окрім цього, йому була нанесена моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 5000 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Приватний підприємець [PERSON] у судове засідання не з'явилася про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.38), тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» у судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи третя особа повідомлялася у встановленому законом порядку. В наданих 24 березня 1215 року до суду запереченнях просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). У судовому у засіданні встановлено, що 25 грудня 2013 року між ПП «[PERSON]», яка здійснює підприємницьку діяльність по виготовленню металопластикових вікон, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу металопластикових вікон в кількості 5 штук, загальною вартістю 5770 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.12.2013 року (а.с.7). Окрім цього, того ж дня, 25 грудня 2013 року, позивачем була підписана заява про видачу споживчого кредиту № 001-03673-251213 у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» на загальну суму 6073,50 грн., з цільовим призначенням кредиту - придбання вікон на суму 5770 грн. (а.с.19). Грошові кошти у розмірі 5770 грн. були перераховані ПАТ «ДельтаБанк» на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] на підставі кредитного договору № 001-03673-251213 та рахунку фактури № 0236 від 25 грудня 2013 року, що підтверджується меморіальним ордером № 92679185 від 27 грудня 2013 року (а.с.48). Це свідчить про те, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, поняття якого приведено в ст. 655 ЦК України, а правовідносини за яким регулюються в першу чергу § 1 Глави 54 «Купівля-продаж» ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до ст. ст. 526, 527, 530, 610 - 611 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Тобто основними обов'язками сторін за договором купівлі-продажу є обов'язок продавця - ПП «[PERSON]» передати майно - товар у власність покупця - [PERSON], обов'язок якого в свою чергу оплатити та прийняти товар. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв дійового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - Споживача враховується вимоги законодавства про захист прав споживачів. Підстави для розірвання даного договору купівлі-продажу визначаються ст. ст. 651, 652 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів». У позові, як на правову підставу розірвання даного договору, позивач посилається на ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає, що продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Однак, відповідно до п. 1 абз. 2 ч. 1 ст. 8 вказаного Закону, у разі виявлення протягом гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідністю висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника, в тому числі розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми. А також, згідно до п. 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинено, в тому числі придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей -споживач має право розірвати договір. Таким чином, позивач повинен довести факти у першу чергу: - відповідно до ст. 8 вказаного Закону: - наявність у поставленого йому відповідачем товару істотних недоліків, або фальсифікації товару; або, відповідно до ст. 15 вказаного Закону - того, що придбана продукція - вікно, не має потрібних споживачеві властивостей - тобто факти які свідчать про наявність наслідків, які є підставою розірвання договору. Суд вважає, що обов'язку доказування наявності вказаних фактів, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не виконав, а відповідно не довів їх наявність, тому відсутні правові підстави, вказані позивачем, для розірвання договору між ним і відповідачем. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як пояснив [PERSON] в судовому засіданні, на даний час металопластикові вікна відповідач не встановив, на неодноразові його звернення до ПП «[PERSON]» результатів не дало. Однак, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що дійсно [PERSON] звертався до ПП «[PERSON]» з питанням встановлення метало пластикових вікон та те, що в його оселі металопластикові вікна не встановлено. Позивачем не було надано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що відповідачем допущено порушення вимог законодавства, що привело до наслідків, які вказані судом і були б підставами для розірвання договору між позивачем і відповідачем, відповідно до вказаних судом норм Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. ст. 651, 652 ЦК України. Ст. ст. 3, 4, 24 Закону України «Про захист прав споживачів» вказують на те, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснює суд. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5000 грн., то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року, містить роз'яснення, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), сум неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачу. Як зазначається в ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст. 64 ЦПК України). Зокрема, правовими нормами в галузі договірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди не передбачена, при цьому моральна шкода не включена до переліку, визначеного у ст. 23 ЦК України, що виключає можливість її стягнення з відповідача на користь позивача. Враховуючи, що в судовому засіданні позивачем не надано доказів, що відповідачем не поставлено товар, та те, що вказані позовні вимоги в частині стягнення спричиненої моральної шкоди є похідними від позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення сплаченої суми боргу за кредитним договором, в їх задоволенні також необхідно відмовити. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, а в задоволені його позовних вимог було відмовлено, суд прийшов до висновку, що судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed