Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

В листопаді 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання частково недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на частку земельної ділянки, посилаючись на те, що 22 вересня 2012 року помер [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок видане 13 лютого 1991 року виконавчим комітетом Магальської сільської ради Новоселицького району [PERSON] за життя належав житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по провулку Митрофана № 7 в с. Магала, Новоселицького району. За даним житловим будинком була закріплена земельна ділянка загальною площею 0,2500 га з цільовим призначенням для індивідуального жилого будівництва, яка розташована по провулку Митрофанова, № 7 в с. Магала Новоселицького району. Дана земельна ділянка була приватизована [PERSON] за життя, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га, серії ЯД № 096809 від 26 вересня 2007 року. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на 1/4 частку нерухомого майна. Спадщину після його смерті як спадкоємець по заповіту своєчасно прийняв його онук відповідач [PERSON]. Рішенням Новоселицького районного суду від 30 серпня 2017 року було визнано частково недійсним вказане свідоцтво. Тим же рішенням суду за позивачами було визнано по 1/4 частці житлового будинку, який розташований по вищевказаній адресі, оскільки домоволодіння станом на 1990 - 1991 роки відносилось до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали позивачі, в силу чого виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/4 частці домоволодіння. Оскільки на даний час за ними визнано право власності на зазначений житловий будинок, просили суд визнати частково недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та визнати за ними права власності по 1/4 частки спірної земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився без поважних для суду причин. Суд зі згоди представника позивачів ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 лютого 1991 року виконавчим комітетом Магальської сільської ради Новоселицького району на імя [PERSON] було видано свідоцтво на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по провулку Митрофана № 7 в с. Магала Новоселицького району на підставі рішення виконавчого комітету Новоселицької районної ради № 149 від 13 вересня 1989 року. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 096809 від 26 вересня 2007 року виданого на імя [PERSON], останній на підставі рішення ІІ сесії V скликання Магальської сільської ради Новоселицького району від 30 серпня 2007 року є власником земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 7323083600:02:001:0401, для індивідуального жилого будівництва, яка розташована в с. Буда Магальської сільської ради Новоселицького району. З довідки Магальської сільської ради Новоселицького району № 4523 від 18 грудня 2013 року вбачається, що земельна ділянка загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 7323083600:02:001:0401, для індивідуального жилого будівництва, видана [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 096809 від 26 вересня 2007 року, розташована по провулку Митрофана № 7 в с. Магала Новоселицького району. 23 вересня 2012 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії І - МИ № 109998 від 24 вересня 2012 року. Рішенням Новоселицького районного суду від 30 серпня 2017 року було визнано частково недійсним свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок видане 13 лютого 1991 року виконавчим комітетом Магальської сільської ради Новоселицького району на імя [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по провулку Митрофана № 7 в с. Магала Новоселицького району. Крім того, тим же рішенням суду за позивачами було визнано право власності по 1/4 частці житлового будинку літера «А», сараю літера «Д», колодязю №1, огорожі №2-5, вигрібної ями № 7, які розташовані по провулку Митрофана № 7 в с. Магала Новоселицького району. З витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 жовтня 2017 року вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/4 частці житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по провулку Митрофана № 7 в с. Магала Новоселицького району. Рішення суду про визнання право спільної часткової власності за позивачами на домоволодіння, яке розташоване по провулку Митрофана № 7 в с. Магала Новоселицького району, ґрунтується на факт належності домогосподарства станом на 1990-1991 роки до колгоспних дворів. Спірна земельна ділянка на той час перебувала у користуванні осіб, зареєстрованих у даному домоволодінні. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 (далі Постанова) роз'яснено, що положення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Згідно\~ст. 120 ЦК УРСР\~колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2\~ст. 123 цього Кодексу\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до положень ст. 42 ЗК України в редакції 1990 року діючого на час видачі свідоцтва від 13 лютого 1991 року громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом. Згідно ч. 1 ст. 43 вказаного кодексу права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 120 ЗК України, діючої на час отримання [PERSON] у власність земельної ділянки згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 096809 від 26 вересня 2007 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно\~ст. 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Однак, оскільки спірна земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва жилого будинку знаходиться під нерухомим майном, співвласниками якого є позивачі, то у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування їх будинку та господарських споруд. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11, яка в силу ст. 360-7\~ЦПК України\~є обов'язковою для суду. Крім того, у пункті 18-2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року\~(зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статей\~81,\~116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статей 120 ЗК,\~377 ЦК України. Частина 1\~статті 15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах\~Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання захист прав і свобод людини і громадянина судом. Згідно вимогам ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно ч.3\~ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно зі\~ст. 21 ЦК України\~визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі який видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до ч.1\~ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Зважаючи на те, що неможливе розділення права власності на житловий будинок та земельну ділянку на якій він розташований, суд приходить до висновку, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га яка розташована по провулку Митрофанова, № 7 в с. Магала Новоселицького району Чернівецької області підлягає визнанню частково недійсним, оскільки саме на цій ділянці розташований житловий будинок належний позивачам на праві спільної часткової власності. Як вбачається з вимог ст. 16 ЦК України\~ кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.\~ Таким чином, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачі набули права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14. Враховуючи вищенаведене та оцінюючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає позов позивачів обґрунтованим, у звязку із чим є всі підстави визнати за ними право власності по 1/4 частці спірної земельної ділянки. На підставі ст.ст. 19, 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 21, 319, 328, 373, 377, 392 ЦК України, ст.ст. 120, 152, 155 ЗК України, суд

Outcome: approved