Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, який був уточнений в інтересах [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» , третя особа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору недійсним, в якому просила визнати правочин кредитний договір № 032983286 від 27.11.2013 між ПАТ «ОТП Банк» і [PERSON] недійсним, стягнути на користь позивача з відповідача 15 000 грн. моральної шкоди. При цьому посилаючись на те, що 27.11.2013 року був укладений кредитний договір № 032983286 між ПАТ «ОТП Банк» і [PERSON], сума кредиту складала 10 015 , 64 грн. Про існування кредитного договору позивачка дізналась коли отримала повідомлення з банку про сплату відсотків та основної суми кредиту. В судове засідання [PERSON] в інтересах [PERSON] зявилась, надала суду заяву про проведення судового засідання без фіксації судового процесу, проти прийняття заочного рішення не заперечувала. Інші сторони до судового засідання не зявились,причини неявки суду не повідомили. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та представника третої особи та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавшиматеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що При цьому посилаючись на те, що 27.11.2013 року був укладений кредитний договір № 032983286 між ПАТ «ОТП Банк» і [PERSON], сума кредиту складала 10 015 , 64 коп. Про існування кредитного договору позивачка дізналась коли отримала повідомлення з банку про сплату відсотків та основної суми кредиту. Сам кредитний договір у позивачки відсутній, оскільки донька його викинула. Кредит був оформлений на доньку позивачки - [PERSON], [INFO], яка є інвалідом 2 групи , вже тривалий термін часу 9 з 18 років0 вона перебуває на обліку ОПНД , з приводу загального захворювання - «шизофренія», що підтверджується медичною документацією. На час укладання кредитного договору № 032983286 донька позивачки була хвора, що вбачається із документації психіатричних лікарень. Судова-психічна експертиза також встановила дані обставини про хворобу доньки позивачки з 2008 року. Рішенням малиновсьткого районного суду м. Одеси від 02.08.2016 рку донька позивачки , [PERSON], визнана недієздатною і позивачку призначено її опікуном. В рішенні зазначено, що недієздатність її настала з часу виявлення захворювання з 2004 року , з 18 років , та як з того часу вона перебуває на обліку в ОПНД. Позивачка була змушена частково погасити кредитні зобов'язання, взяті на імя доньки. Правочин не відповідав законним інтересам та порушує законні інтереси інших осіб, та був вчинений у перод стійкої ремісії розвитку психічного захворювання. Данний договір № 032983286 від 27.11.2013 року повинен був визнаний недійсним по наступним підставам, одна із сторін договору на час укладання не мала цивільної дієздатності, що передбачено ч. 1 ст.30 ЦК України. Даний правочин суперечить інтересам доньки позивачки та сімї позивачки. [PERSON] визнана недієздатною рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.08.2016 року. Відсутня згода піклувальника на вчинення такого правочину. У разі визнання такого правочину недійсним настають загальні наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України.Недіздатна фізична особа не може вчиняти будь-якогоправочину .Це від її імені та в її інтересах робить призначений їй опікун. Тому усі вчинені недієздатною фізичною особою правочини є нікчемними, що передбачено ст.. 226 ЦК України. Ч. 2 ст. 203 ЦК передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержанням в момент вчинення стороною (сторонами) вимог , які встановлені ч. 1,3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Дієздатна сторона зобов'язана відшкодувати опікунові недієздатної фізичної особи або членам її сім'ї моральну шкоду, якщо буде встановлено, що вона знала про психічний розлад або недоумство другої сторони або могла припустити такий її стан. Позивачка вважає, що відповідач усвідомлював наявність психічного розладу у доньки , але уклав кредитний договір , всупереч вимогам Закону. Також, відповідно до висновку судово-психіатричних експертів № 57 від 15.02.2017 року [PERSON] з 2008 року страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді «Шизофренії параноідної, безперервний тип перебігу, галюцинаторно - маячний синдром, апатико - абулічний тип дефекту», що позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладання договору овердрафту № 5174713/ N-8 від 29 липня 2014 року. Згідно ст.. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Тому на цій підставі позивачка звернулась з позовом до суду, так як [PERSON] була визнана в серпні 2016 року недієздатною за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли укладення правочину було з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: ?зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; ?особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ?волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ?правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ?правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. У відповідності до ст.2 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема : верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. У відповідності до ст. 12 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо частковому задоволенню вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial