Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], відповідно до якого просила стягнути з відповідача на її користь 480 876 грн. (чотириста вісімдесят тисяч вісімсот сімдесят шість грн.) боргу за договором позики з урахуванням встановленого Iндексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми та стягнути з відповідача судові витрати. При цьому вказує, що строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України не пропущений, оскільки перебіг позовної давності був перерваний визнанням відповідачем факту отримання позики у розмірі 40 000 гривень за договором позики від 18 грудня 1997 року, засвідченим нотаріально. Факт непогашення вказаної грошової суми позивачці, на думку позивача, став підставою для відмови у позові що відображено у рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про визнання права особистої власності на частину земельних ділянок. У судовому засіданні позивач позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. При цьому надав заперечення, в яких зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, також просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі наступного. Судом за розглядом даної справи встановлено, що 18 грудня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 40 000 гривень терміном до 18 червня 1998 року без нарахування відсотків. Вказаний договір сторонами не оспорювався, у судовому порядку недійсним не визнавався. Вказані обстави також встановлені рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про визнання права особистої власності на частину земельних ділянок. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується договором позики грошей від 18.12.1997 року, копія якої наявна в матеріалах справи. Разом з тим, представник відповідача в письмовій заяві просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог з пістав спливу позовної давності, у зв'язку із чим суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ст. 267 ч.4 ЦПК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності : загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законодавства встановлена спеціальна позовна давність. Так , відповідно до ст. 258 ч.2 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домоленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила ( ст. 261 ч.1 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не скільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами ( фактами ) , які свідчать про порушення прав особи ( ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові від 03 лютого 2016 року по справі № 6-75цс15 та яка зводиться до того, що загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд не приймає доводів позивача, що строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України не пропущений, оскільки перебіг позовної давності був перерваний визнанням відповідачем факту отримання позики у розмірі 40 000 гривень за договором позики від 18 грудня 1997 року, засвідченим нотаріально, оскільки в договорі позики від 18.12.1997 року встановлено кінцевий термін повернення позики , а отже право на звернення до суду із відповідним позовом у позивача виникло 18 червня 1998 року. Отже трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 18.06.1998 року і закінчується 18.06.2001 року. У зв'язку з викладеним суд прийшов до висновку що позивач звернувшись до суду за захистом порушеного права тільки 29.11.2017р., пропустила строк позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідача подавши заяву. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. У відповідності до ст.2 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема : верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. У відповідності до ст. 12 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ч.3 вказаної статті, Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог. З боку сторони відповідача вимог щодо відшкодування судових витрат до суду не заявлялось. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed