Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила: позбавити [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні їхньої малолітньої дитини: [PERSON], [INFO]; та стягнути з них аліменти на утримання їхньої малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], з [PERSON] у розмірі 1/2 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з [PERSON] у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, на її користь. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона є бабусею малолітньої дитини: [PERSON], [INFO]. Батьки дитини перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 травня 2007 року, але фактично шлюбні відносини були припинені між ними восени 2009 року. [PERSON] фактично проживає з позивачем (своєю матір'ю), своїм батьком (чоловіком позивача) і своєю донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідач часто влаштовує скандали дома з використанням ненормативної лексики. Так, постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення психологічного насильства відносно позивача. Також, 17.07.2014 року і 02.05.2015 року за фактами конфліктів в родині вона зверталась до Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Відповідач зловживає алкогольними напоями, перебував під диспансерним наглядом у лікаря-нарколога в КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР», офіційно не працює, веде асоціальний спосіб життя. 15 вересня 2017 року донька позивача [PERSON] зверталась до чергової частини Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо факту заволодіння [PERSON] трьома мобільними телефонами, які належать позивачу і онуці - [PERSON]. Але зазначене питання, згідно з відповіддю Чечелівського ВП ДВП ГУНП, відносяться до цивільно-правових відносин та потребують вирішення в судовому порядку в формі приватного обвинувачення. При цьому, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2018 року [PERSON] було вирішено виселити. Її невістка та матір онуки, [PERSON], не працює, ніяких видів державних соціальних допомог не отримує, зловживає алкогольними напоями, участі у вихованні доньки не приймає. Фактично проживає зі своїми батьками і старшим сином від першого шлюбу. Періодично бачиться з [PERSON], але особливої ініціативи у спілкуванні з донькою не проявляє. На цей час її онука - [PERSON], [INFO], навчається в 5-Б класі КЗО «НВК № 36 «Спеціалізована середня загальноосвітня школа техніко-економічного профілю-дошкільний навчальний заклад» ДМР. Мати [PERSON] за весь час навчання дитини лише декілька разів відвідувала доньку у навчальному закладі. Батько дитини зв'язки зі школою не підтримує. В результаті звернень позивача до установ, що здійснюють соціальну роботу з сім'ями: з батьками проводились профілактичні бесіди спеціалістами центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Чечелівської районної у місті Дніпрі ради; було попереджено батьків щодо наслідків неналежного виконання батьківських обов'язків спеціалістами управління-служби у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради; батькові надавались рекомендації адміністрацією КЗО «НВК № 36 «Спеціалізована середня загальноосвітня школа техніко-економічного профілю-дошкільний навчальний заклад» ДМР щодо необхідності влаштуватися на роботу, більше часу проводити з донькою, з допомогою бабі та діду виховувати [PERSON] та забезпечувати її матеріально. Але всі вказані заходи не призвели до зміни батьками своєї поведінки, вони участі у вихованні доньки не приймають, матеріально не забезпечують. На даний час онукою опікується виключно сама позивач, а саме: виховує, годує, одягає та замість батьків виконує їх батьківські обов'язки, додатково займається розвитком дитини (відвідування курсів англійської мови). Станом здоров'я також опікується самостійно, відводить онуку до лікарні, забезпечує проходження диспансеризації, купує необхідні ліки, оздоровлювала в літній період в дитячому таборі тощо. Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги і просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомили. Відзиву на позов не подали. Представник третьої особи Волошенюк Г.С. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача і просила їх задовольнити. Вислухавши сторони і саму дитину, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково по наступним підставам. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі - [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], є батьками малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження Серії [NUMBER], виданим 01.06.2010 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 881 від 09.09.2008 року (а.с.8). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Проте, судом було встановлено, що відповідачі тривалий час свідомо нехтують виконанням своїх батьківських обов'язків стосовно дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не створюють належних умов для розвитку природних здібностей, не готують до самостійного життя, матеріально не забезпечують, не цікавляться успіхами і життям дитини, тобто, ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків. Малолітня [PERSON], [INFO], проживає разом із своєю бабою по батьковій лінії, [PERSON], позивачем у даній справі, за адресою: [ADDRESS], яка й займається вихованням дитини, а також її матеріальним і духовним забезпеченням. Зокрема згідно інформації, наданої Комунальним закладом освіти «Навчально-виховний комплекс № 36 «Спеціалізована середня загальноосвітня школа техніко-економічного профілю - дошкільний навчальний заклад» Дніпровської міської ради, який відвідує дитина відповідачів, про дитину піклується баба - [PERSON] і дід - [PERSON]. Вони приділяють належну увагу і турботу щодо розумового розвитку онуки, її матеріальної і моральної підтримки. Бабуся і дідусь постійно відвідують школу, цікавляться успіхами [PERSON] та її розвитком. За період навчання в п'ятому класі, мати дівчинки, [PERSON] - жодного разу в школі не з'явилась, не телефонувала з приводу навчання дитини, життям та здоров'ям доньки не цікавилась. Батько [PERSON] за період навчання з 01.09.2018 року по 12.11.2018 року з'явився лише один раз (а.с.14). Вищевказані обставини, зокрема щодо невиконання батьками дитини своїх батьківських обов'язків, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], яка є сестрою позивача, і [PERSON], який є чоловіком позивача, і які вказали, що дитиною опікуються і забезпечують всім необхідним позивач із своїм чоловіком - баба і дід дитини. Біологічні батьки дитини нею не цікавляться, не утримують, не спілкуються з нею і інтересу до неї не мають. При цьому, вказали, що мати дитини покинула її, коли їй було всього лише сім місяців і з цього самого періоду дитиною опікуються баба і дід. Батько же також до дитини інтересу не має, зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки, в тому числі в присутності дитини. Самі ж батьки дитини, відповідачі у справі, надали третій особі заяви, в яких повідомили, що вони не заперечують проти позбавлення них батьківських прав відносно їхньої малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], і стягнення з них аліментів на утримання дитини (а.с.39-40). Крім того, відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок в даному випадку не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а носить рекомендаційний характер для прийняття судового рішення у спорі, який виник між сторонами та є одними із доказів у цивільній справі, оцінка якому має бути надана під час розгляду цивільної справи про позбавлення батьківських прав. Так, згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради від 22.01.2019 року за № 68, виходячи з інтересів дитини, враховуючи те, що поведінка батьків є винною, вони злісно ухиляються від виховання дитини, матеріально її не забезпечують, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні їхньої малолітньої дитини: [PERSON], [INFO] (а.с.38). Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (від 15 травня 2003 року, ратифікованої Україною 20 вересня 2006 року), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. А згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто, саме на батьків покладено обов'язок встановити та підтримувати контакт з дітьми та участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. А судом було встановлено, що батьки не спілкуються з дитиною, її вихованням не займаються, матеріально не забезпечують, не цікавляться успіхами та життям дитини. Статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Однак, в даній сім'ї батьки не створили своїй дитині повноцінні і достойні умови життя. Батьки не забезпечують дитину належними житлово-побутовими умовами, духовним вихованням і підготовкою до самостійного життя, а також взагалі не намагаються дбати про її потреби. Таким чином, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає, що обставини, зазначені позивачем в її позовній заяві, знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду справи, у зв'язку з чим суд вважає обґрунтованими її позовні вимоги. При цьому, інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також положеннями ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Тому, в судовому засіданні була допитана малолітня [PERSON], [INFO], яка вказала, що живе разом з бабусею і дідусем, які її виховують та доглядають. Гуляє вона також з ними, вони ж відводять і забирають її зі школи. Із своїм батьком вони майже не спілкуються, з матір'ю також. Востаннє вона її бачила ще восени, по телефону вони не спілкуються. Також вказала, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав її батьків відносно неї. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, з урахуванням всього вищевказаного, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні їхньої малолітньої дитини: [PERSON], [INFO]. При цьому, судом також встановлено, що відповідачі не забезпечують свою дитину і добровільно допомогу на її утримання не надають. Дитину утримує бабуся - [PERSON], з якою вона проживає. Відповідно же до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачами своєї дитини є не їхнім правом, а їхнім обов'язком. Так, відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. У зв'язку з вищевказаними положеннями чинного законодавства, з відповідачів слід стягнути аліменти на утримання їхньої дитини в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач просила суд визначити аліменти в частині від заробітку відповідачів - [PERSON] у розмірі 1/2 заробітку (доходу) щомісячно, а [PERSON] у розмірі 1/4 заробітку (доходу) щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Позивачем не надано і не зазначено належних і допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] має фінансову можливість сплачувати аліменти в розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, при тому, що з матеріалів справи випливає, що він на теперішній час виселений з місця свого проживання без надання іншого жилого приміщення (а.с.17-18). В той же час, під час розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, за наявності яких відповідачі не зможуть надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) своїй дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів їхнього заробітку (доходу) щомісячно до досягнення повноліття, який (розмір) буде достатнім для її утримання і сприятиме нормальній життєдіяльності дитини, та гарантуватиме їй належний рівень життя, що повністю узгоджується з положеннями статті 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року. При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема у статті 182 СК України частину другу викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Таким чином, частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, суд прийшов до висновку, що розмір аліментів на утримання дитини слід встановити з урахуванням того, що він (розмір) не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А також, згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Позивач звернулася до суду 26 листопада 2018 року. За таких обставин, з урахуванням положень ч. 2 ст. 182 СК України, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] і [PERSON] аліменти на утримання їхньої малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з кожного з них, починаючи стягнення з 26 листопада 2018 року та до досягнення дитиною повноліття, на користь [PERSON]. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в межах суми платежу за один місяць. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1409 грн. 60 коп. з кожного з них, з яких: судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру в сумі 704 грн. 80. (в частині позбавлення батьківських прав) та судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 704 грн. 80 коп. (в частині стягнення аліментів), оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial