Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

в липні 2021 року позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач із 01.02.2004 р. по 01.02.2015 р. проживали однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Однак, проживання однією сім`єю не склалось, та із 2015 року вони перестали проживати разом. Позивач вказує, що відповідач життям сина не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись із ним, та не приймає участі у його вихованні. Більше шести років відповідач жодного разу не бачився та не спілкувався із сином, та позивач самостійно забезпечує сину гідні умови проживання та гармонійну атмосферу оточення. З моменту припинення шлюбних відносин та на теперішній час відповідач фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, здоров`ям дитини не цікавиться, не відвідує, вихованням не займається. Посилаючись на зазначене, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.07.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В серпні 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відмовити, посилаючись на те, що відповідач після фактичного припинення шлюбних відносин із позивачем продовжував приходити додому та підтримувати спілкування із сином. Після поділу майна, яке було розділено в судовому порядку порівну всупереч бажанню позивача, відповідач намагався підтримувати зв`язок із сином, однак, позивач, змінивши дверні замки, почала погрожувати відповідачу, до квартири не впускала, та саме із цього часу відповідач фактично немає можливості спілкуватись із дитиною. В зв`язку з тим, що позивач усіляко намагалась чинити перешкоди відповідачу у спілкуванні із сином, відповідач фактично був позбавлений можливості реалізувати свої права, як батько. Наведене свідчить про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав, а тому він заперечує проти задоволення позову. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Представник третьої особи в судове засіданні не з`явився. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без його участі, а також до суду було подано висновок, відповідно до якого органі опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно дитини. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянуи справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] із 01.02.2004 р. по 01.02.2015 р. проживали однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу. Проживання однією сім`єю не склалось, та із 2015 року вони припинили шлюбно-сімейні відносини. За час спільного проживання однією сім`єю у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Позивач [PERSON] та неповнолітній [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Позивачем створені належні умови для проживання та виховання дитини, останній, забезпечений усім необхідним, а відповідач участі в житті дитини впродовж шести років не приймає, не спілкується із ним, не цікавиться його життям та здоров`ям, та переконливих доказів, які б спростовували наведене матеріали справи не містять та стороною відповідача суду надано не було. 02.12.2021 року органом опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації зроблено висновок № 100-18255, відповідно до якого Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація вважає за доцільне позбавити [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , 2004 р.н. З мотивувальної частини зазначеного висновку вбачається, що син сторін, надавши письмові пояснення, - підтримує матір в питанні позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки, батько більше десяти років не приймає участі в його вихованні, не цікавиться його навчанням, станом здоров`я, досягненнями у спорті. На даний момент сину на батьківські почуття байдуже, тим паче, що батька йому замінив вітчим, який відноситься до нього, як до рідного сина. За даними психологічного дослідження, неповнолітній [PERSON] має емоційний зв`язок із матір`ю та вітчимом, якого вважає своїм батьком. Відносини із біологічним батьком характеризуються негативними спогадами та переконаннями. Хлопець із насторогою ставиться до особи свого біологічного батька, не отримує від нього прийняття (любові та уваги), через що встановлює емоційну дистанцію. Орган опіки та піклування у зазначеному висновку констатував, що встановлені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина [PERSON] , 2004 р.н. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що всупереч вимог СК України відповідач вихованням сина не займається, він не цікавиться його життям, здоров`ям, духовним та фізичним розвитком, фактично самоусунувся від належного виконання своїх обов`язків, а відтак наявні підстави для позбавлення його батьківських прав відносно сина. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала, що дійсно відповідач, в зв`язку тим, що позивач чинила йому перешкоди, - із 2015 року із сином не спілкується, однак, відповідач вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та ним будуть вживатись заходи щодо відновлення стосунків із сином. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Декларація прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки або один з них можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що неповнолітній син сторін проживає разом із матір`ю - позивачем у справі, знаходиться на утриманні позивачки, та відповідач вже тривалий час із сином не спілкується, його життям та станом здоров`я не цікавиться, а відтак належним чином не виконує обов`язків щодо піклування про психологічний та фізичний розвиток сина, між батьком та сином на даний час відсутня взаємодія та психологічний зв`язок, та достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача та обставини, які викладені у висновку органу опіки та піклування, - з боку відповідача суду надано не було, а тому посилання позивача та третьої особи на ці обставини є слушними. Твердження відповідача про те, що спілкування із сином припинилось та він фактично був позбавлений можливості належним чином реалізувати свої батьківські права, оскільки, позивач чинила йому в цьому перешкоди, суд до уваги не приймає, так як відповідач, вказуючи на наявність перешкод з боку позивача, - із заявами щодо визначення йому способів участі у вихованні та спілкуванні із дитиною до органу опіки та піклування не звертався, а відтак впродовж тривалого часу не реалізував наданих законом прав щодо встановлення та/або відновлення стосунків із сином. На переконання суду, встановлені судом обставини є підставою для висновку, що відповідач має бути позбавлений батьківських прав відносно неповнолітнього сина, оскільки, батько не виявляє батьківського піклування, фактично впродовж тривалого часу ухиляється від своїх обов`язків з його виховання. Суд відмічає, що наведені відповідачем доводи в обґрунтування заперечень на позовні вимоги не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача достатніми доказами не спростовано, а відтак суд прийшов до переконання, що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина, в зв`язку з чим, позовні вимоги є обґрунтованими, законними, та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: approved