Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним, [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON], померлої 01 лютого 1993 року на житловий будинок № 5 по вул. Промінь в с. Горького Дніпропетровського району Дніпропетровської області та господарські будівлі. Позивач надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник Горківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 01 лютого 1993 року померла [PERSON], про що 12 лютого 1993 року Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська складено відповідний запис № 236 в книзі реєстрації смертей, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії IV-КИ № 485169. (а.с. 25). За життя, а саме 27 червня 1991 року померла [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON]. (а.с. 27) Вказаний правочин було посвідчено 27 червня 1991 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3-2864. (а.с. 27) Єдиним спадкоємцем за законом є мати позивача, [PERSON] (до одруження -[PERSON]) [PERSON]. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220\~ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно\~статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. У встановленому законом порядку позивач після смерті бабусі звернувся за консультацією до нотаріуса щодо роз'яснень про подання заяви про прийняття спадщини, проте в силу своєї юридичної необізнаності пояснив, що бабуся на час смерті проживала з ним, при цьому не уточнив, що вона була прописана в його будинку, а не разом з ним. Тому нотаріус йому пояснила, що він не обмежений будь-яким строком, так як проживав з бабусею на день її смерті. Тож він не звернувся в визначений законом строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. В силу своєї юридичної неосвіченості та ґрунтуючись на консультації нотаріуса, він вважав, що будучи єдиними спадкоємцем за заповітом, фактично проживаючи разом з бабусею на день її смерті, він прийняв спадщину своєчасно. В жовтні 2015 року позивач звернувся до Дніпропетровської районної нотаріальної контори з метою переоформлення спадщину після смерті бабусі. Йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як ним пропущено встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини та було рекомендовано звернутися до суду з даним позовом. Судом встановлено, що ще в 1935 році спадкодавиця збудувала житловий будинок № 5 по вул. Промінь в с. Горького Дніпропетровського району Дніпропетровської області, однак правовстановлюючі документи на домоволодіння спадкодавцем не оформлялись. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Крім того, з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-5376 від 30.07.2012 року «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» видно, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На теперішній час є чинним Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, в редакції від 13.06.2012 року. Згідно з п.1.1, п.3.1 Порядку передбачається прийняття в експлуатацію усіх закінчених будівництвом об'єктів, збудованих до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт, заяви про прийняття в експлуатацію яких подано до 31.12.2012 року, за винятком закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них. За приписами абз.2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, на час будівництва (згідно Технічного паспорту), що є предметом спору, реєстрація права власності на нього не вимагалась. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: «Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. За життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на спадкове майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Не зважаючи на те, що ніхто не оспорює спадкове право позивача, він не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки бабцею за життя не оформлено правовстановлюючий документ на спадковий будинок. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлоій 01 листопада 1993 року [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами. За життя спадкодавець не зареєстрував належне їй право власності на майно, у звязку з чим позивач не має можливості скористатися належним йому правом на отримання спадщини. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступила в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за заповітом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст. 1296 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на житловий будинок у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок № 5 по вулиці Промінь в селу Горького Дніпропетровського району Дніпропетровської області та господарські будівлі. На підставі викладеного і

Outcome: approved