Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

В липні 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за договором позики. Позов обґрунтовує тим, що 01.07.2016 року між ним [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики на підтвердження чого [PERSON] видала йому власноручно написану розписку. З розписки від 01.07.2016 року встановлено, що [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 180 000,00 доларів США, що на день укладення договору позики було еквівалентно сумі 4 467 600,00 гривень. [PERSON] взяла на себе зобов`язання повернути [PERSON] грошові кошти, взяті нею в у відповідача в позику, до 01.07.2020 року. Однак, станом на даний час зобов`язання [PERSON] щодо повернення грошових коштів в розмір 180 000,00 доларів США, не виконані. Чисельні усні вимоги до відповідачки щодо повернення нею грошових коштів залишилися проігнорованими. Позивач посилається на те, що відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Так, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 01.07.2016 року становить 180 000,00 доларів США, що на день подання цього позову, згідно з офіційним курсом Національного банку України (1 долар США = 27,15 грн.), еквівалентно 4 887 000,00 гривень. Окрім того, з відповідача додатково підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки інший розмір процентів договором позики не встановлений. Розрахунок 3% річних за період з 02.07.2020 року до 02.07.2021 року: 180 000,00 х 0,03 = 5 400,00 доларів США, що на день подання цього позову, згідно з офіційним курсом Національного банку України (1 долар США = 27,15 грн.), еквівалентно 146 610, 00 гривень. Позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в загальному розмірі 185 400,00 доларів США, що по курсу Національного банку України еквівалентно 5 033 610,00 (п`ять мільйонів тридцять три тисячі шістсот десять) гривень, з яких: 180 000, 00 доларів США, що по курсу Національного банку України еквівалентно 4 887 000,00 (чотири мільйони вісімсот вісімдесят сім тисяч) гривень - заборгованість за договором позики; 5 400,00 (п`ять тисяч чотириста) доларів США, що по курсу Національного банку України еквівалентно 146 610,00 (сто сорок шість тисяч шістсот десять) гривень - 3 % річних та стягнути з [PERSON] на його користь понесені ним судові витрати. Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 04.08.2021 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, здійснено виклик сторін на 02.09.2021 року (арк. 38-39). 02.09.2021 року ухвалою Жовківського районного суду Львівської області закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 28 вересня 2021 року (арк. спр. 49-50). 02.09.2021 року до суду надійшло клопотання від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Шніцар Андрія Олеговича про розгляд справи без відповідача та його представника та про визнання позовних вимог. Так, в клопотанні зазначено, що відповідач заявляє про повне визнання даного позову та повідомляє суд, що немає жодних доказів, які б міг надати суду. Також просять проводити розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, оскільки такі після визнання позову не можуть надати суду доказів чи інших документів або пояснень, окрім визнання відповідачем позову (арк. спр. 47-48). Представник позивача [PERSON] - адвокат Сідловська І.Ю. 28.09.2021 року подала до суду заяву, в якій просить задовольнити позовну заяву [PERSON] в повному обсязі, а також просить розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як встановлено із матеріалів справи, зокрема розписки від 01.07.2016 року, [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] позичила у [PERSON] , який зареєстрований в [ADDRESS] , грошові кошти у сумі 180 000 доларів США, що еквівалентно 4 467 600 грн., які зобов`язалась повернути до 01 липня 2020 року (арк. спр. 7). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року (справа № 604/1038/16-ц) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч.1ст.530 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено з матеріалів справи, у визначений договором строк, відповідачка [PERSON] свої зобов`язання добровільно за договором позики не виконала і коштів позивачу не повернула, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц. Як вбачається з висновку, який зроблено у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Крім того, у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. В силу вимог ст. 625 ЦК України розмір 3 процентів від суми позики позивач розрахував за період з 02.07.2020 року до 02.07.2021 року та навів розрахунок 3% річних в позовній заяві, який становить 5 400,00 доларів США, які просить стягнути з відповідачки [PERSON] . Суд бере до уваги наведений позивачем розрахунком та враховує, що грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі розписки від 01.07.2016 року залишається невиконаним за період з 02.07.2020 року по 02.07.2021, відтак за вказаний період позивач має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. З огляду на зазначене вище, оцінивши зібрані в справі докази належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, враховуючи те, що відповідач [PERSON] визнала позов про стягнення з неї основної суми боргу в розмірі 180 000 дол. США та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України сумі 5400 дол. США, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є достатні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. А тому, в користь позивача належить з державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень 00 коп. З урахуванням наведено, з відповідача в користь позивача належить стягнути 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень 00 коп. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Outcome: approved