Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Делюкс - Авто», в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 0055 від 12 лютого 2015 року, предметом якого є придбання автомобіля «Renault Laguna», 2012 року випуску, стягнути 35\~760 гривень, з них 8900 гривень одноразової винагороди за надання фінансового інструменту та 10 000 гривень моральної шкоди. В обґрунтування позову вказав, що 12 лютого 2015 року між ним та ТОВ «Делюкс - Авто» було укладено договір фінансового лізингу №0055 від 12.02.2015 року. Позивач вказує, що даний договір фінансового лізингу суперечить положенням законів, а саме: Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Так, відповідач уклав договір без відповідної державної ліцензії; після сплати першого лізингового платежу в сумі 35760 гривень (з них 8900 гривень одноразової винагороди за надання фінансового інструменту) автомобіль [PERSON] не отримав; достовірна, доступна інформація щодо предмету лізингу позивачем не була отримана; відповідач не повідомив [PERSON] про не можливість отримання ним автомобіля, доки не буде сплачено 50% від його вартості, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на вказані обставини та статті 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 0055 з моменту його укладення 12 лютого 2015 року; стягнути з відповідача на користь позивача 35\~760 гривень, з них 8900 гривень одноразової винагороди за надання фінансового інструменту та 10 000 гривень моральної шкоди. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позов, просять задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача повторно в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Судом встановлено, що 12 лютого 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Делюкс - Авто» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 0055, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: автомобіль марки «Renault Laguna», 212 року випуску, сірий металік, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення Цивільному кодексу України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) Згідно зі ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу. Такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до цього Закону, зокрема до п.4 ч.1 ст.34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідач не представив суду документи, які б підтвердили, встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності ТОВ «Делюкс - Авто». Частина 1 статті 227 Цивільного кодексу України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 8.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатку до цього договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно з п. п. 8.2.1 п. 8.2.2 договору перший лізинговий платіж складається із: - а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - комісія за організацію), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку до даного договору; - б) завдатку ціни предмета лізингу, який розраховується як завдаток, який визначений у додатку до даного договору. Другий лізинговий платіж складається з відшкодування частини вартості предмету лізингу; сплату відсоткової ставки за користування предметом лізингу: сплата комісії (маржі) за супроводження договору (розмір комісії вказано в додатку до Договору). Відповідно до квитанції № 0.0.34/926991,1 від 12 лютого 2015 року [PERSON] на виконання умов Договору сплатив 35\~760 гривень (з них кошти в сумі 8900 гривень одноразова винагорода за надання фінансового інструменту, 26\~860 гривень перший лізинговий платіж). Згідно з п. 1.7 Договору предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця завдатку (50% від вартості предмету лізингу), оплата по договору (10% від вартості предмету лізингу). На сьогоднішній день [PERSON] предмету лізингу легковий автомобіль марки «Renault Laguna», 2012 року випуску, не отримав. За умовами п. 1.8 договору фінансового лізингу лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Відповідно до п. 4.8 Договору, лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі з моменту сплати завдатку в повному обсязі до моменту підписання Акту приймання передачі предмету лізингу, тобто в строки, передбачені п. 4.1 даного Договору. 04 березня 2015 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про внесення змін у графік платежів по Договору та про перенесення дати проведення другого платежу на 01 червня 2015 року, однак, відповіді від відповідача до цього часу не отримав. Оскільки, загальна вартість предмету лізингу не змінювалася, тому лізингоодержувач не зобовязаний сплачувати 50% від вартості автомобіля, що передбачено п.1.6 укладеного Договору. Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Всупереч вимогам закону відповідач не повідомив [PERSON] про неможливість отримання предмету лізингу до сплати ним 50 % його вартості. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу № 0055 від 12.02.2015 року підлягають задоволенню з підстав наведених вище. Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Отже, врахувавши в системному зв'язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин, які виклав позивач. Також, суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України. Частина 2 статті 227 Цивільного кодексу України вказує, що якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення без відповідного дозволу (ліцензії) правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В частині моральної шкоди позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. В обґрунтування вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, розмір якої позивачем визначений у сумі 10 000 грн., позивач посилався на те, що внаслідок порушення його прав споживача відчуває страждання, повязане з неможливістю забезпечити належний рівень проживання своєї родини, оскільки, змушений сплачувати внески по Договору. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з положеннями п.9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з тим, що внаслідок укладення договору фінансового лізингу, пункти якого прямо суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», позивачу була завдана моральна шкода, що виразилася у моральних стражданнях та неможливістю належного фінансового забезпечення своєї сімї. Однак, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про визначення розміру відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] у сумі 5 000,00 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 407,60 грн., враховуючи те, що судом була частково задоволена вимога про стягнення моральної шкоди. Враховуючи наведене та

Outcome: partial