Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Справа перебувала в провадженні судді Карабак Л.Г., у звязку з тривалим відрядженням якої 11 січня 2018 року було здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, а 12 січня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Щасливою О.В. В позові [PERSON] зазначила, що з 1996 року по 2012 рік знаходилась з відповідачем у фактичних шлюбних стосунках. Сторони є батьками сина [PERSON], [INFO], який навчається на третьому курсі Запорізького авіаційного коледжу за денною формою навчання. Син проживає з позивачем, перебуває на її утриманні, отримуваних позивачем доходів недостатньо для організації її та сина життєдіяльності. На підставі рішення суду, яке набрало законної сили, було встановлено батьківство відповідача відносно [PERSON] та стягнуто аліменти на його утримання до досягнення повноліття. Відповідач має можливість надавати допомогу в утриманні сина, оскільки є працевлаштованим і отримує стабільний дохід. У звязку з викладеним просить про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина на час продовження навчання в учбовому закладі у розмірі ? (однієї четвертої) частини його заробітку (доходу) щомісяця до закінчення сином навчання, але не довше, ніж до досягнення ним двадцятитрирічного віку. Позивач до суду не зявилася, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи у її відсутність. З аналогічною заявою, яка містить часткове визнання позову, звернувся відповідач. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України вважає за можливе вирішувати справу у відсутність учасників справи. З письмового звернення відповідача випливає, що він просить задовольнити позов частково, стягнувши з нього на користь позивача 1/5 (одну пяту) частину заробітку. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а. с. 3), який є одночасно учнем четвертого курсу Запорізького авіаційного коледжу за бюджетною формою навчання і другого курсу цього ж навчального закладу за контрактною формою навчання (а. с. 48, 47). Судом також встановлено, що субєктом господарювання, з яким відповідач перебуває у трудових відносинах, здійснюється відрахування з його заробітку на користь позивача аліментів на утримання сина, який досяг повноліття, на підставі особистої заяви [PERSON] (а. с. 50). Згідно із ст. ст. 199 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання й у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Однак, право на утримання припиняється у випадку припинення навчання. В силу розяснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та розяснень постанови Пленуму Верховного суду України обовязок батьків з утримання повнолітніх сина, доньки, на відміну від обовязку утримувати неповнолітніх дітей, не є безумовним, а його настання закон повязує з сукупністю кількох передумов, тобто продовженням особою навчання, ненастанням 23 років, потребою в матеріальній допомозі, можливістю батьків надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів, суд в силу ст. 182 СК України ураховує стан здоров'я й матеріальне становище сина, а також платника аліментів, який працевлаштований і у звязку з цим має постійний дохід, наявність у нього іншої сімї; набуття сином сторін однієї із спеціальностей, якими він одночасно оволодіває, за бюджетною формою навчання і отримання у звязку з цим самостійного джерела доходів у формі стипендії. З огляду на викладені обставини суд у відповідності до ст. ст. 182, 200 СК України вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/5 (однієї пятої) частини його доходу щомісяця на утримання повнолітнього сина, які, на думку суду, є домірними як майновому стану платника аліментів, так і потребі сина, що продовжує навчання, в утриманні. Хоча ст. 182 СК України, положеннями якої в силу ст. 200 СК повинен керуватися суд, визначаючи розмір аліментів для повнолітніх доньки, сина, і встановлює мінімальну межу аліментів у вигляді 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд не знаходить підстав для обмеження розміру аліментів посиланням на цей розмір, оскільки в силу наведеної статті 182 СК її положення ґрунтуються на прожитковому мінімумі для дитини, тоді як син сторін, досягнувши віку повної цивільної дієздатності, в силу закону втратив цей статус. Судовий збір, від попередньої оплати якого звільнено позивача, в силу цивільного процесуального закону належить стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial