Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

В липні 2018 року державне підприємство «Адміністрація морських портів України» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, в якому просило стягнути з нього на свою користь 9345 грн. 38 коп. вихідної допомоги, виплаченою в зв`язку зі звільненням згідно наказу від 23 березня 2017 року. Зазначало, що з 23 березня 2017 року [PERSON] був звільнений з посади контролера команди охорони загону загальної охорони Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на підставі п.1 ст. 40 КЗпроП України. Однак рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року, яке було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року, позов [PERSON] про поновлення на роботі був задоволений і він відновлений на вказаній посаді, а також з державного підприємства «Адміністрації морських портів України» на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 60018 грн. 10 коп. та судові витрати. Рішення суду було виконано згідно наказу № 189/о від 02 травня 2018 року, але згідно наказу від 03 травня 2018 року № 191/о [PERSON] було звільнено згідно з п. 1 ст. 36 КЗпроП України - за згодою сторін, але при звільненні його 23 березня 2017 року було виплачено вихідну допомогу в сумі 4672 грн. 69 коп. та матеріальну допомогу в сумі 9345 грн. 38 коп. згідно з умовами колективного договору. Вказуючи, що у разі поновлення на роботі вважається, що трудові відносини не припинилися, тому, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, і вказуючи, що відповідач безпідставно набув і зберігає у себе 9345 грн. 38 коп., тому просив стягнути з нього їх на свою користь та судові витрати. Відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки згідно зі ст. 239 КЗпроП України, ст. 445 ЦПК України та ст. 1215 ЦК України кошти він набув правомірно і вони не підлягають поверненню. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, від його представника надійшла заява, в якій він просив провести розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні своєї позиції. Суд, дослідивши докази по справі, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи відповідно до наказу № 142/о від 23 березня 2017 року про припинення трудового договору, виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України», [PERSON] було звільнено з посади контролера команди охорони загону загальної охорони Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпроП України, у зв`язку зі скороченням штату. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року ухваленим за позовом [PERSON] до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, його було поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 60018 грн. 10 коп. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року вказане рішення Заводського районного суду м. Миколаєва було залишено в силі і набрало законної сили. На виконання судового рішення державним підприємством «Адміністрація морських портів України» видано наказ № 189/о від 02 травня 2018 року про поновлення [PERSON] на роботі. Однак, 03 травня 2018 року наказом № 191/о він був звільнений з підприємства відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпроП - за згодою сторін. З довідки бухгалтерії підприємства вбачається, що відповідачу було нараховано та виплачено кошти вихідної допомоги в зв`язку зі звільненням по скороченню штату. Позивач в прозові посилався на те, що у зв`язку з поновленням [PERSON] на роботі відпала підстава, на якій ним було набуто грошову допомогу, визначену п. 8.2.10 колективного договору, та сплачено понад норму, передбачену КЗпроП України, у розмірі 9345 грн. 38 коп., тобто з вказаної загальної суми матеріальної допомоги 14018 грн. 07 коп., виплаченої при звільненні, 4672 грн. 69 грн. - є правомірною виплатою відповідно до положень ст. 44 КЗпроП України, а інша сума є виплаченою понад норму і дорівнює 9345 грн. 38 коп. Відповідно до п. 8.2.10 Колективного договору на 2013-2018 роки державного підприємства «Адміністрація морських портів України» при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та в пунктах 1, 2, 6 статті 40 КЗпроП України, підприємство зобов`язується виплачувати працівникам вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків. За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Відповідно до чт. 44 КЗпроП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Однак у статті 1215 ЦК України передбачено правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Проте у справі судом не встановлено, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів) та наявність рахункової помилки, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, нормами якої встановлено порядок розподілу судових витрат, відповідно до яких з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у виді витрат на правничу допомогу, підтверджену належними документами, в сумі 5000 грн. За викладеного,

Outcome: dismissed