Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми зобов'язання. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.01.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів, за умовами якого відповідач мав сплатити позивачу 95004,00 грн. у строк до 25.01.2010 року. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21.01.2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.06.2016 року було стягнуто з відповідача 95004,00 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів від 20.01.2010 року. Разом із тим, до даного часу рішення суду залишається не виконаним відповідачем та кошти позивачу не повернуті, а тому, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 104714,14 грн. інфляційних втрат та 19388,62 грн. трьох процентів річних за період з 25.01.2010 року до 11.11.2016 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні у зв'язку із пропуском позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21.01.2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.06.2016 року, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Публічне акціонерне товариство «Аграрний комерційний банк» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б10/01-16 від 20.01.2010 року в розмірі 95004,00 грн. та 950,00 грн. судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, вказаним судовим рішенням було встановлено, що 20 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якого діяло ВАТ «Аграрний комерційний банк», було укладено договір купівлі - продажу цінних паперів, за умовами якого відповідач купує, а позивач продає цінні папери, що є підставою для отримання у власність машиномісця [ADDRESS] Договором визначено наступний порядок передачі цінних паперів: п.3.1. - продавець зобов'язаний надати зберігачеві цінних паперів розпорядження на списання цінних паперів на користь покупця у строк до 25 січня 2010 року; п.2.1. - покупець зобов'язаний сплатити на поточний рахунок продавця загальну суму договору, визначену в п. 1.3 договору до 25 січня 2010 року. 21 січня 2010 року сторонами по справі був підписаний акт виконання договору купівлі - продажу цінних паперів від 20 січня 2010 року. Укладеним між сторонами по справі договором купівлі - продажу цінних паперів від 20 січня 2010 року визначено наступний порядок передачі цінних паперів: продавець зобов'язаний надати зберігачеві цінних паперів розпорядження на списання цінних паперів на користь покупця у строк до 25 січня 2010 року; покупець зобов'язаний сплатити на поточний рахунок продавця загальну суму договору, визначену в п. 1.3 договору до 25 січня 2010 року. 21 січня 2010 року [PERSON] передав [PERSON] цінні папери у вигляді іменних акцій, тим самим виконав передбачені договором купівлі - продажу цінних паперів зобов'язання, що підтверджується розпорядження на виконання облікової операції, однак, відсутні докази про переказ грошових коштів на рахунок позивача. Також судом було встановлено, що на виконання умов п. 2.1 Договору покупець (відповідач) не перерахував на поточний рахунок продавця загальну суму договору до 25 січня 2010 року, яка в даному випадку становить суму позову - 95004,00 грн. В даному випадку, суду не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що відповідач перерахував на поточний рахунок позивача 95004,00 грн. до 25 січня 2010 року, або доказів укладення сторонами додаткових угод до Договору, або внесення змін до нього в частині визначення іншого порядку оплати вартості цінних паперів, тобто судом достовірно встановлено невиконання відповідачем [PERSON] п. 2.1. Договору. Окрім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов'язань за договором, а також на виконання судового рішення не виконав та не сплатив на користь позивача суму боргу в розмірі 95004,00 грн., що також підтверджується листом Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 29.04.2017 року (а.с. 84). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем було розраховано 104714,14 грн. інфляційних втрат та 19388,62 грн. трьох процентів річних за період з 25.01.2010 року до 11.11.2016 року. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до абз. 2 та 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року N 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Вирішуючи зазначене питання, суд виходить з того, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК). Слід зазначити, що три проценти річних, так само як і інфляційні витрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК. Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК). Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-160цс14 від 19.11.2014 року несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. З урахуванням викладеного, а також враховуючи ту обставину, що позивач звернувся до суду 11.11.2016 року, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача, з урахуванням трирічного строку позовної давності, суму інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 11.11.2013 року по 11.11.2016 року. Таким чином, за здійсненим судом розрахунком, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 92278,09 грн. інфляційних втрат та 8565,98 грн. трьох процентів річних за період 11.11.2013 року по 11.11.2016 року, в зв'язку із чим позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial