Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що [INFO] померла її рідна сестра [PERSON] , [INFO] . В звязку із прогресуванням хвороб [PERSON] рішенням Дубенського міськрайонного суду від 21 жовтня 2014 року по справі № 559/2482/14-ц було визнано недієздатною, а [PERSON] було призначено її опікуном. В листопаді 2014 року вона, як опікун [PERSON] , подала позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб Приватного нотаріуса Дубенського міського нотаріального округу Фенюка Віктора Пантелеймоновича, приватного нотаріуса Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук Ольги Володимирівни про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу квартири, оскільки в момент видачі довіреності [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій. Під час розгляду вказаної вище справи [PERSON] стало відомо, що 05.06.2014 року [PERSON] заповіла усе своє майно в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Заповіт 05.06.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Рівненської області Пришко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 534. 6 липня 2015 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На час складання заповіту [PERSON] виповнилося 87 років. З 2010 року вона страждала церебральним атеросклерозом, дисцикуляторною енцефалопатією II ст. з астенічним та вестибулоатактичним синдромом, мнестичними порушеннями та іншими хронічними захворюваннями. В жовтні 2014 році їй було встановлено діагноз судинна деменція. Захворювання церебральний атеросклероз - супроводжується низкою порушень психічної діяльності, а при несприятливому перебігу може призводити до інтелектуально-мнестичних змін особистості і розвитку вираженого недоумства; симптомами захворювання дисцикуляторна енцефалопатія II ст. є запаморочення, погана пам`ять, неуважність, нервозність, емоційну нестабільність, швидке виснаження, психічними відхиленнями, дані симптоми спостерігалися у [PERSON] на протязі останніх чотирьох років, це призвело до того, що вона не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, 29 квітня 2015 року була проведена судово-психіатрична експертиза стосовно [PERSON] , яка була призначена ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 04.03.2015 року по справі № 559/3538/14-ц, згідно висновку якої [PERSON] у період з 10.05.2014 року по 30.05.2014 року не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. До такого висновку експерти дійшли внаслідок того, що [PERSON] страждає психічним розладом (судинна деменція), для якого не можлива ремісія, більш типовим є повільне прогресування (наростання) симптоматики. При таких обставинах позивачка вважає, що [PERSON] в момент складання заповіту 5 червня 2014 року не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому з підстав передбачених ст. ст. 203, 225, 1257 Цивільного кодексу України просить визнати недійсним односторонній правочин яким є заповіт як розпорядження на випадок смерті внаслідок того, що [PERSON] вчинивши вказаний вище правочин не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ним. Відповідачами подано заперечення проти позову, відповідно до якого позовних вимог не визнають, зазначаючи наступне. В момент написання заповіту дієздатність заповідача не викликала у нотаріуса [PERSON] жодних сумнівів. Заповідальне розпорядження [PERSON] відповідає її волі. Висновку судово-психіатричного експерта про те, що [PERSON] не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій у момент складання заповіту немає. Кримінальне провадження, яке було відкрито за заявою [PERSON] , 31.10.2014 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Зазначають, що між ними та [PERSON] за більш ніж 16 років проживання по сусідству склалися приязні та довірливі стосунки, а стосунки з рідною сестрою [PERSON] були складними, конфліктними. [PERSON] жалілась їм, що [PERSON] примушувала її дати їй довіреність на розпорядження майном, а самій їхати жити в Росію. [PERSON] виявила бажання доживати свого віку поряд з їхньою сім`єю. Просять відмовити в позові повністю. Справу прийнято до провадження суддею Ралець Р.В. відповідно до ухвали суд від 23 січня 2019 року. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним, посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до ухвали суду від 04 вересня 2020 року поновлено провадження у справі. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Павлюк І.А. позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові та просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник - адвокат Затинний С.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. У судовому засіданні 13.11.2019 відповідачі показали, що психіатрична експертиза [PERSON] була проведена в серпні 2014 року. До цього часу [PERSON] до психіатра не зверталась та на лікуванні не перебувала. Про заповіт їм стало відомо у серпні 2014 року. Перед тим [PERSON] казала, що зробила їм сюрприз. Вони були у дружніх стосунках. Представник відповідачів зазначив, що ті експертизи, на які покликається позивач, не стосуються цієї справи, а тому не можуть бути прийняті до уваги. На момент складання заповіту, рішення про визнання [PERSON] недієздатною не було, висновку експертизи суду не надано. Просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників, дослідивши подані письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом ДРАЦС Дубенського МРУЮ у Рівненській області 06.06.2015 року, [PERSON] померла [INFO] в м. Дубно Рівненської області (а.с. 5, том 1). 05 червня 2014 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буле їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Заповіт 05.06.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Рівненської області Пришко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 534 (а.с. 10, том 1). 06.07.2015 року Першою Дубенською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №57651529, номер у нотаруса 90, після смерті [PERSON] , про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 11, том 1). Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 31.10.2014, кримінальне провадження № 12014180040000687 від 08.08.2014 по факту шахрайства відносно [PERSON] за ч.1 ст. 190 КК України закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях [PERSON] та [PERSON] (а.с. 42-44, том 1). Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 11 січня 2016 року визнано недійсною довіреність на управління та розпорядження майном від 05.12.2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Фенюком В.П. на ім.»я [PERSON] , визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , діючою від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений 21 січня 2-14 року приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу (а.с. 60-64, том 2). Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року скасовано, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 січня 2016 року залишено в силі (а.с. 46-59, том 2). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №15/К від 05.06.2020, висновок комісії експертів-психіатрів: [PERSON] а 05.06.2014 страждала на стійке хронічне психічне захворювання у вигляді судинної деменції та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 92-100). Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1248 ЦК України встановлено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до положень ч.1,2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом(частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заінтересованими особи, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту: 1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю; 3) заповіт складається особисто заповідачем; 4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК. Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані «фактичної недієздатності». При цьому слід врахувати, що в контексті ч. 1 ст. 225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Відтак висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент складення заповіту. Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 р. (справа № 204/1064/16-ц, провадження № 61-21834св19) наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Згідно ст. 110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, за таких обставин, враховуючи висновок комісії експертів-психіатрів від 05.06.2020, згідно якого [PERSON] [INFO] , тобто в момент складання заповіту, страждала на стійке хронічне психічне захворювання у вигляді судинної деменції та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд приходить до висновку про необхідність визнання заповіту недійсним. Тому позов підлягає до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved