Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

В лютому 2014р. позивачка [PERSON] звернулася о Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Мікол», в якому просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог: стягнути на свою користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 12253,29 грн.; середній заробіток у розмірі 120409,92 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи з 11 травня 2011р. по 27 березня 2013р., за час її роботи відповідач не здійснював виплату заробітної плати в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 12253,29 грн. і в порушення положень ст. 116 КЗпП України відповідач не здійснив з нею остаточного розрахунку в день звільнення. Враховуючи те, що по теперішній час відповідач безпідставно відмовляється провести остаточний розрахунок з позивачкою, як з працівником, який звільнився, остання вимушена була звернутись до суду за захистом свого порушеного права. До судового засідання представник позивача подала на адресу суду заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, сторона позивача підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судові засідання представник не з'являвся, про поважність причин неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу у відсутність своїх представників. заперечення проти позову не подавались. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачка працювала у відповідача на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи з 11 травня 2011р. по 27 березня 2013р., була звільнена з посади на підставі ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з наданої стороною відповідача довідки за вих. № мк/73 від 10 квітня 2014р. позивачці була нарахована та невиплачена заробітна плата у розмірі 12253,29 грн. Судом не встановлено, що вказана заборгованість утворилась саме з вини позивачки. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 12253,29 грн. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за № 13 від 24 грудня 1999р. установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України, стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з позивачкою при звільненні, а також затримка у виплаті їй заробітної плати протягом всього часу її роботи у відповідача відбулася не з вини відповідача. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснень наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки: з 27 березня 2013р. по 26 травня 2014р. у розмірі 120409,92 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що також підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 120409,92 грн. без врахування прибуткового податку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1326,63 грн.

Outcome: approved