Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернулася з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON], [INFO], зареєстрованому виконавчим органом Кіровської селищної ради м.Дзержинська Донецької області з 04.09.2006 року, актовий запис №48, який рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 14.05.2014 року розірвано. На момент розгляду справи про розірвання шлюбу спору про поділ сумісного майна не виникало. Спір виник в березні 2017 року. В період шлюбу\~ до моменту фактичного припинення\~ шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства 30 травня 2007 року за спільні кошти\~[PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2007 року\~ набуто спірне майно -\~ квартиру [ADDRESS] (колишній Дзержинськ), Донецької області,\~ вартість якої становить 47\~780 грн. 00 коп. (відповідно до звіту №190617-002 від 19.06.2017 року). Після\~ реєстрації розірвання шлюбу в будинку позивач фактично проживає та зареєстрована. Квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності\~ подружжя, тобто позивача та її колишнього чоловіка [PERSON], тому в позові ставиться питання про здійснення поділу нерухомого майна, та виділення у власність кожного по 1\\2 частині вказаної вище квартири. В судовому засіданні позивач та її уповноважений представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що дійсно під час перебування сторін у шлюбі було придбане нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] . Однак зазначив, що при купівлі спірної квартири він сплатив повну її вартість за власні кошти, які були отримані внаслідок відчуження житла, яке перебувало в його власності. Не заперечує що спірне майно набуте за час шлюбу , але відзначає, що придбане воно за кошти, які належали йому особисто. З цих підстав вважає, що спірна квартира не може бути визнана спільно нажитим майном та поділена між сторонами. Уповноважений представник відповідача [PERSON] позов не визнав з підстав, викладених відповідачем в судовому засіданні. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін по справі, їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в період часу з 04 вересня 2006 року по 14.05.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8). Під час перебування у шлюбі, 30.05.2007 року відповідно до укладеного договору купівлі продажу квартири, відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15025991 від 25.06.2007 року, 25.06.2007 року відповідачем було здійснено реєстрацію права власності вказаної вище квартири (а.с.11). Сторони по справі фактично проживають та зареєстровані в спірному будинку (а.с. 5-6,7). В позові ставиться питання про здійснення поділу спірного нерухомого майна та виділення у власність [PERSON] та [PERSON] по 1\\2 частині вказаної вище квартири. З огляду на це суд зазначає наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, в судовому засіданні відповідач заперечував факт того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та позивача у справі [PERSON], посилаючись на те, що при купівлі спірної квартири він сплатив повну її вартість за власні кошти, які були отримані внаслідок відчуження житла, яке перебувало в його власності. Однак суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно джерела набуття коштів для придбання спільної квартири оскільки доказів, які б достовірно свідчили, що набуте сторонами за час шлюбу майно не може входити до спільної власності подружжя з підстав його придбання за кошти, які належали одному з подружжя особисто, суду не надано. Разом з цим в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] в період перебування в шлюбі з відповідачем отримувала доходи, про що свідчать відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с.79). Відтак, суд вважає, що сторони придбали вказане майно за спільні кошти подружжя. Пунктом 22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~розяснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69 -72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. У відповідності до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Отже, оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність придбання сторонами у шлюбі спірного нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках у відповідності до вимог\~ст. 71 СК України. Таким чином позовні вимоги є цілком обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved