Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернулася в суд із вищезазначеним позовом, в якому просить суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності сторонам відповідно позивачу 1/3, а відповідачу 2/3, виділивши в користування позивачу окрему кімнату загальною площею 10,9 кв.м та дві кладові (комори) площею 0,8 та 0,9 кв.м, а відповідачу - окремі кімнати загальною площею 10,3 та 16,8 кв.м, інші приміщення залишити в спільному користуванні, розділити особові рахунки, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач тривалий час в приміщенні не проживає, а позивач фактично користується тими приміщеннями, які зазначені вище, вона звертає увагу суду на те, що утримання решти частини квартири є для неї занадто обтяжливими, оскільки особові рахунки не розділені до сих пір і вона сама несе тягар сплати всіх комунальних платежів. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України (а.с.30, 31, 41). В той же час, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, зауважила, що позовні вимоги підтримує та проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.42) Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо відомостей про дійсні взаємовідносини сторін, двічі належним чином повідомлений позивач в судове засідання не з`явився, хоча і повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, а позивач наполягає на ухваленні заочного рішення, суд вважає за можливе ухвалити рішення в порядку ст.ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд при постановленні рішення вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Саме на сторони згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень. В той же час, як зазначено судом вище відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, відтак суд виходить з представлених саме позивачем доказів у справі. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2015 позивачу належить на праві власності 1/3 частина квартири [ADDRESS], а згідно договору дарування від 05.08.2008 відповідачу - 2/3 частини даної квартири загальною площею 57,27 кв.м, житловою площею 42,60 кв.м (а.с.9-11, 13) Згідно технічного паспорту на дану квартиру квартира складається з 3 кімнат, а саме кімната №1 - 16,8 кв.м, №2 - 10,3 кв.м., №3 - 10,9 кв.м, кухня 6,1 кв.м, вбиральня 3,0 кв.м, коридор 3,1, 1,6, 2,4 кв.м, комои площею 0,9, 0,8 кв.м, тераса 0,7 кв.м (а.с.14-15) Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власники володіють, користуються та розпоряджаються власністю за взаємною згодою. За відсутності такої згоди порядок володіння та користування майном може бути визначений судом за позовом одного або декількох співвласників. Матеріали справи свідчать про «напружені» взаємовідносини між сторонами. Позивач акцентує увагу на тому, що в одній квартирі тепер мешкають дві різні сім`ї. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників. Відповідно до роз`яснень, у п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Встановлені судом обставини справи дають підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Так, слід встановити наступний порядок користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS], а саме позивачу кімнату №3 площею 10,9 кв.м, комори 0,9 та 0,8 кв.м, відповідачу - кімнати №1 площею 16,8 кв.м та №2 площею 10,3 кв.м, а приміщення кухню площею 6,1 кв.м, вбиральню площею 3,0 кв.м, коридори площею 3,1, 1,6, 2,4 кв.м - в загальному користуванні. Щодо розділення рахунків, то слід зауважити наступне. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358-ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ст.179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ. П.10 правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ №572 від 08.10.1992, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст.20 ч.3 п.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Також, нормою ст.21 ч.2 п.3 того ж Закону визначено обов'язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Статтею 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулюються особливості укладання договорів у багатоквартирному будинку. Із норми ч.4 вказаної статті слідує, що процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін. Виходячи з вказаних положень, заявлення вимог про розподіл особових рахунків є передчасним і безпідставним, так як в суді не встановлено що позивачем вносився б проект договору та виконувалася б процедура погодження його умов, в тому числі й щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг та його оплату, відповідно до часток у праві спільної часткової власності на квартиру. Встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками за рішенням суду є самостійною підставою для звернення позивача з метою розподілу особових рахунків, а у разі відмови в цьому останній не позбавлений права звернутись за захистом до суду. Таким чином, в цій частині позивачу слід відмовити в задоволенні вимог і роз`яснити про необхідність скористатися вищезазначеним порядком. В разі відмови від розділення рахунків, такі дії вже потім можуть бути оскаржені до суду. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума судового збору за задоволену вимогу. На підставі викладено та

Outcome: partial