Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

В липні 2015 року ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що 16 березня 2007 року ТОВ [PERSON] «[PERSON] та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», уклав з [PERSON] кредитний договір №41-07-Ид/23. За умовами якого ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» надав кредит у розмірі 137680 доларів США, а [PERSON] зобовязалась повернути кредит до 15 березня 2025 року та сплатити проценти у розмірі 11,6% річних. У разі прострочення повернення кредитних ресурсів та сплати процентів [PERSON] зобовязалась сплачувати пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочки. Крім того, для забезпечення належного виконання грошових зобовязань за кредитним договором 16 березня 2007 року ТОВ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» уклав з [PERSON] іпотечний договір, за яким [PERSON] передала в іпотеку ТОВ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» нерухоме майно, а саме: домоволодіння №41, що знаходиться в с. Гора Бориспільського району Київської області по вул. Гоголя. ТОВ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» виконав своє зобовязання за кредитним договором та перерахував [PERSON] грошові кошти у розмірі 137680 доларів США. [PERSON] неналежним чином виконувала грошові зобовязання, тому у ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» виникло право достроково вимагати повернення боргу за кредитним договором в повному обсязі, сплати відсотків, пені та штрафу. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2012 року позов ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволений, та солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» стягнуто заборгованість у розмірі 1179611 гривень 50 копійок та судові витрати у розмірі 1820 гривень. Дане рішення набрало законної сили, проте виконано не було, заборгованість за кредитним договором не погашена. Таким чином, станом на 21 травня 2015 року розмір заборгованості становить 9161167 гривень 85 копійок. Відповідачі ухиляються від добровільного повернення грошових коштів. Тому в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» просить суд звернути стягнення на домоволодіння №41, що знаходиться в Київській області, Бориспільський район, с. Гора, вул. Гоголя, шляхом визнання права власності на дане нерухоме майно за ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Крім цього, просить суд виселити з домоволодіння №41, що знаходиться в с. Гора Бориспільського району Київської області по вул. Гоголя, осіб, які там проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову в обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що у відповідності до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» звернення стягнення на спірне домоволодіння є неможливим. Крім цього, представником відповідача подано заяву про пропуск строку позовної давності. Як зазначив представник відповідача вимога про виселення відповідачів з домоволодіння не може бути задоволена одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. У звязку з цим просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник органу опіки та піклування Гірської сільської ради Бориспільського району у судове засідання не зявився та про своє ставлення до предявленого позову не повідомив. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 16 березня 2007 року ТОВ «Банк «[PERSON] та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», уклав з [PERSON] кредитний договір №41-07-Ид/23, за яким позивач зобовязався надати кредит у розмірі 137680 доларів США, а [PERSON] зобовязалася щомісячно до 15 березня 2025 року повертати кредит по частинам шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1540 доларів США 37 центів та сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 11,6% річних. Крім цього, щомісяця [PERSON] зобовязалась сплачувати комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 1321 гривень 04 копійки. У разі прострочення повернення кредитних ресурсів та сплати процентів [PERSON] зобовязалась сплачувати пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочки (а.с.8-12). Для забезпечення належного виконання грошових зобовязань за кредитним договором 16 березня 2007 року ТОВ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» уклав з [PERSON] іпотечний договір (а.с.15-18). За іпотечним договором [PERSON] передала в іпотеку ТОВ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» нерухоме майно, а саме: домоволодіння №41, що знаходиться в с. Гора Бориспільського району Київської області по вул. Гоголя. ТОВ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором та надав [PERSON] кредит у розмірі 137680 доларів США. 19 серпня 2008 року ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору №41-07-Ид/23 від 16 березня 2007 року, якою сторони погодили між собою розмір щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 1540 доларів США 37 центів, а також визначили розмір щомісячної комісійної винагороди у розмірі 1321 гривень 04 копійки (а.с.14). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» змінив своє найменування на ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» (а.с.49-57). У відповідності до ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України позичальник зобовязується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з ч.1 ст.549 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання боржник повинен сплатити неустойку (пеню, штраф). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2012 року солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» стягнуто заборгованість по кредитному договору №41-07-Ид/23 від 16 березня 2007 року у розмірі 1179611 гривень 50 копійок та судові витрати у розмірі 1820 гривень (а.с.19-21). 25 липня 2012 року дане рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області набрало законної сили. Незважаючи на це, станом на день звернення до суду з вказаним позовом рішення суду не виконано, а заборгованість за кредитним договором не погашена. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №41-07-Ид/23 від 16 березня 2007 року станом на 21 травня 2015 року розмір заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» становить 9161167 гривень 85 копійок, що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 126885 доларів США 83 центи, що еквівалентно 2640831 гривень 89 копійок, заборгованості за відсотками 71234 доларів США 09 центів, що еквівалентно 1482571 гривень 12 копійок, заборгованості по щомісячній комісії 75299 гривень 28 копійок, пені за прострочення заборгованості по основному боргу, відсоткам та комісії 4962465 гривень 56 копійок (а.с.29-44). Як розяснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Крім того, у відповідності до розяснень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень ст.ст.33,36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої ст.590, ст.578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду. Згідно з положенням ч.1 та ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Як вбачається зі змісту іпотечного договору від 16 березня 2007 року, укладеного між ТОВ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» та [PERSON], п.8.10 та п.8.11 звернення стягнення на заставлене за цим договором майно здійснюється на розсуд іпотекодежателя або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. За вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, а також задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Крім цього, у відповідності до ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю визначеною на момент набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. За таких обставин суд приходить до висновку про допустимість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності за ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Суд критично відноситься до вказівки представника відповідача на те, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки у звязку з чинністю Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Оскільки як розяснив Верховний Суд України у постанові №6-483цс15 від 09 вересня 2015 року Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Отже, чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Крім того, відповідно до ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як вбачається з листів Гірського сільського голови [PERSON] №79 від 10 лютого 2016 року (а.с.146) та №142 від 03 березня 2016 року (а.с.152) Гірська сільська рада не може надати довідку ф.3 про склад сімї у звязку з відсутністю інформації щодо реєстрації осіб за запитуваною адресою. Разом з тим, відповідно до довідок адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Київській області від 27 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с.66,67). Судом встановлено, що ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» у передбаченому ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» порядку направив відповідачам повідомлення про виселення від 02 квітня 2014 року (а.с.26-27). Вказана обставина підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.28). Незважаючи на це, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачі протягом одного місяця з дня отримання вказаного повідомлення добровільно виселилися з квартири. Зважаючи на викладене, суд вважає за допустиме виселити з домоволодіння №41, що знаходиться в Київській області, с. Гора, вул. Гоголя, [PERSON], [PERSON], [PERSON] без надання іншого житла. Крім цього, судом також не встановлено правових підстав для застосування строку позовної давності, заяву про застосування якої було подано представником відповідачів. Так, представник відповідача зазначив, що ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ще у 2009 році до суду м. Києва, в подальшому позивач звертався ще раз до суду з позовом про стягнення заборгованості у 2011 році. Тому позивачу стало відомо про порушення своїх прав не пізніше жовтня 2011 року. У звязку з цим просив суд застосувати до вимог позивача наслідки подачі позову з пропущенням строку позовної давності та відмовити у позові. Суд звертає увагу на ту обставину, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Згідно із ст.598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ст.17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Як передбачено умовами іпотечного договору, укладеного між сторонами, зокрема п.13 при частковому виконанні зобовязань іпотекодавцем, іпотека зберігається в попередньому обсязі. У відповідності до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Зважаючи на ту обставину, що іпотечним договором від 16 березня 2007 року не визначено строк дії іпотечного договору, а також враховуючи ту обставину, що основне зобовязання за кредитним договором залишається невиконаним. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З платіжного доручення №10413 від 18 червня 2015 року (а.с.7) вбачається, що при предявленні позову до суду ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» сплатив судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок. Позов ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» задоволений. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 243 гривень 60 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved