Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання її спадкоємцем за законом четвертої черги після смерті [PERSON], яка померла [INFO], мотивуючи наступним. Позивач стверджує, що з вересня 2000 року до [INFO] вона разом з [PERSON] проживали однією сім'єю як донька з матір'ю в [ADDRESS], та були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права і обов'язки, так як через похилий вік [PERSON] постійно потребувала сторонньої допомоги у побуті, а останні п'ять років не могла самостійно пересуватись та була прикута до ліжка. Вказує, що доглядала за [PERSON], піклувалася про своєчасне надання медичної допомоги, слідкувала за режимом харчування, постійно займалася профілактикою пролежнів, надавала ліки, сплачувала за комунальні послуги, вела господарство. Зазначала, що [PERSON] не мала ні рідних дітей , ні онуків. [INFO] [PERSON] померла. Позивач поховала її за християнськими звичаями, сплатила за ритуальні послуги та поминальний обід. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина - [ADDRESS]. Оскільки за життя спадкодавицею не було складено заповіт, а підтверджень спорідненості зі спадкодавцем немає, позивач не може прийняти спадщину після [PERSON], а тому звернулася до суду з позовом. В судовому засіданні позивач та її представник свої вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача Миколаївської міської ради проти задоволення позову заперечувала, вважаючи його безпідставним та необгрунтованим. Представник третьої особи Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори до судового засідання не з'явився, суду надіслав заяву, в якій про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечень не надавав, вирішення спору віддав на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка була зареєстрованою, мешкала та була власницею квартири [ADDRESS]. Вказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло яке було видане 23 січня 1997 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді зазначеної вище квартири. Про наявність кровноспоріднених родичів спадкодавиці суду не відомо. Згідно з відомостями балансоутримувача будинку ТОВ «Николаевдомсервис», [PERSON] була зареєстрована в квартирі з 30. 03. 1976 та її було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою 02. 08. 2013 (у зв'язку зі смертю). Інших зареєстрованих осіб у вказаній вище квартирі немає. Як свідчить надана третьою особою копія спадкової справи за прийняттям спадщини, окрім позивачки [PERSON], ніхто не звертався. Таким чином, про наявність спадкоємців після смерті [PERSON] суду не відомо. Позивач [PERSON], звертаючись з позовом, вказує на те, що вона з вересня 2000 року проживала однією сім'єю з [PERSON] по [INFO], була пов'язана з нею спільним побутом та обов'язками, тому набула право спадкування як спадкоємець четвертої черги. Спадкові відносини в Україні регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право». Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. (Пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30. 05. 2008 № 7 «Про судову практику в справах про спадкування»). Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до пункту 21 вказаної постанови при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Як вже було зазначено вище, окрім спадкодавиці [PERSON] інших осіб в належній останній квартирі зареєстровано не було. Позивач стверджує, що проживала та проживає у квартирі [PERSON] Водночас, 24. 10. 2014 з метою з'ясування обставин щодо прийняття спадщини спадкоємцями комісією у складі начальника дільниці № 1 ТОВ «Николаевдомсервис» Скрипарчук Н.І. та головного спеціаліста відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради Букової А.С. було складено акт про те, що у даній квартирі ніхто не проживає. При цьому, вказаний акт було складено в присутності [PERSON] та підписаний нею. До того ж, відповідно до виписки, наданої ТОВ «Николаедомсервис» позивач [PERSON] з 15. 04. 1983 зареєстрована в квартирі [ADDRESS] і є основним квартиронаймачем. Та згідно з довідкою від 09. 02. 2015 № 368 проживає у вказаній квартирі разом з членами своєї сім'ї. Окрім того, актом від 17. 02. 2015 комісією у складі начальника дільниці № 1 ТОВ «Николаевдомсервис» Скрипарчук Н.І. та головного спеціаліста відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради Букової А.С. зі слів мешканки квартири [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] весь час проживала в своїй квартирі [ADDRESS], а [PERSON] самотньо проживала в квартирі [ADDRESS]. Суд критично ставиться до наданих свідками пояснень щодо того, що [PERSON] доглядала за [PERSON] та надавала їй допомогу, оскільки підтвердження такого факту не може однозначно вказувати на проживання вказаних осіб однією сім'єю, ведення спільного господарства, поєднаність спільним побутом. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні можливості сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про необгрунтованість вимог позивача, а тому у суду нема підстав для задоволення таких вимог. Достатніх доказів на підтвердження своїх доводів, що обгрунтовують позовні вимоги, позивачем не надано, а тому, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті всебічного, повного та об'єктивного їх розгляду в судовому засіданні, суд вважає у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed