Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з даним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.03.2008 між нею і банком був укладений кредитний договір №700004761, п.12 якого передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням цього договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту. Вважає, що вищевказаний пункт кредитного договору порушує її права, а також, суперечить нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим, підлягає визнанню недійсним в порядку встановленому ЦК України. Зокрема позивач зазначає, що третейська угода, що міститься у п.12 кредитного договору (третейське застереження) є неукладеною у письмовій формі між сторонами кредитного договору щодо порядку та строків направлення відзиву на позовну заяву позивачу. Крім того, вимога про визнання договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, що передбачені ст. 16 ЦК України. Також, позивач вказує, що третейська угода значно звужує права позивача, як споживача фінансових послуг, порівняно із правами, що вона має згідно із Законом України «Про захист прав споживачів», а також, суперечить Рішенню Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 тощо. Крім цього зауважує, що п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди» виключає з переліку справ, підвідомчих третейським судам, справи у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі, споживачів послуг банку. З посиланням на вищевказані обставини, позивач просила визнати недійсним п.12. кредитного договору. В судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, надав письмові заперечення проти заявлених позовних вимог, в яких зазначив, що підписання кредитного договору позивачем свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі. Крім того, зазначав, що укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав особи, оскільки, угода про передачу справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів. Також, зауважував, що п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди» щодо справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку не розповсюджується на спори про стягнення заборгованості з боржників до яких ПАТ «Альфа - Банк» звертається не з позовом щодо захисту прав споживачів, а звертається з позовом про стягнення заборгованості. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши надані в справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 28.03.2008 між [PERSON] (далі - позивач) та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - відповідач/Банк) був укладений кредитний договір №700004761, відповідно до умов якого банком позивачу було надано кредит у розмірі 23802,38 доларів США, на придбання транспортного засобу, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5% річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 29.03.2015 (а.с.8-9). Так, відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ч.1, 2, 4 ст.202 ЦК України договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Згідно зі ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За частиною 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що суди при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із кредитного договору, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те, на що вони розрахували при укладенні договору, а отже, суд приходить до висновку, що позивач була обізнана щодо усіх умов кредитного договору, що підтверджується наявністю її підпису на кредитному договорі. При цьому, щодо твердження позивача про невідповідність п.12 кредитного договору (третейське застереження) Конституції України, цивільному законодавству, положенням Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. Так, пунктом 12 кредитного договору передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням цього договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенні у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Сторони домовились, що справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейському суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним договором. Сторони домовилися, що якщо одна із сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їхнього спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання та виклику сторін. Відповідно до ст.5 Закону України «Про третейські суди» спір може бути пред'явлений на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Отже, зі змісту третейського застереження, встановленого п.12 кредитного договору, яке відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про третейські суди», суд вбачає, що сторони на стадії укладення договору, включили до нього умови про розгляд спору в третейському суді, який може виникнути у зв'язку з укладенням та виконанням цього договору, обравши спосіб захисту, що передбачений ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1,2,3,5,6 ст.203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України в редакції, чинній на час укладення сторонами спірного договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарський правовідносин, крім випадків передбачених законом (ст.5 Закону України «Про третейські суди»). Перелік таких випадків міститься у ст.6 Закону України «Про третейські суди». При цьому, Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 №2983-VI, який набрав чинності 11.03.2011, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Отже, на час укладання кредитного договору (28.03.2008) Закон України «Про третейські суди»,на відміну від нині чинної редакції, не містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі, споживачів послуг банку (кредитної спілки). Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 у справі № 1-3/2008 визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних, господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом (ст.17 ЦПК України, ст.12 ГПК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди», оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22. ст.64 Конституції України). За змістом абзацу 5 ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст.17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Зазначена правова позиція викладена у Постанові судової палати у справах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року, що у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим і має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, укладення сторонами третейської угоди про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права звернення до суду, а є одним із засобів реалізації права на захист своїх прав. При укладенні кредитного договору сторони досягли згоди щодо вирішення спорів, які можливо виникатимуть в процесі його виконання, третейським судом, а чинним на час укладення договору (березень 2008) законодавством не встановлювалося заборон розгляду таких спорів третейським судом, а, відтак, наявність третейського застереження у спірному договорі не суперечить Закону. Відповідно із ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, зазначене вище спростовує твердження позивача про невідповідність п.12. кредитного договору Конституції України, цивільному законодавству, положенням Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист прав споживачів» та жодним чином не зачіпає інтереси позивача, як споживача. Враховуючи вищевикладене, а також, даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, зважаючи на те, що третейське застереження у кредитному договорі жодним чином не порушує права позивача, як споживача, на захист своїх прав у судах загальної юрисдикції, з огляду на відсутність підстав для визнання недійсним третейського застереження відповідно до ст.215 ЦК України, а також, враховуючи те, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки, не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed