Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

В липні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який у січні 2014 року уточнила та просила зобов'язати [PERSON] звільнити від встановленої огорожі на бетонному фундаменті шириною 0,34 м. шляхом її демонтажу яка була ним незаконно встановлена на частині земельної ділянки [NUMBER] Садового товариства «Самарський розлив»; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоду в користуванні їй, [PERSON] частиною земельної ділянки [NUMBER] Садового товариства «Самарський розлив» самозахоплення якої він здійснив, площею 12 кв.м.; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: с. Олександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області садового товариства «Самарський розлив» [NUMBER] ,що належить [PERSON]; зобов'язати Відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі і області скасувати реєстрацію проведену в Книзі записів держаних актів на вказану земельну ділянку ;визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: с. Олександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області садового товариства «Самарський розлив» , [NUMBER], що належить їй, [PERSON]; зобов'язати Відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі і області скасувати реєстрацію проведену в Книзі записів держаних актів на вказану земельну ділянку ;стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати. В обґрунтування позову вказала, що вона [PERSON] є власником земельної ділянки [NUMBER] в Садовому товаристві «Самарський розлив» згідно державного акту на право приватної власності на землю, серії ДП ДН № 023135 від 29 жовтня 1997 року виданого Олександрівською сільською радою народних депутатів. З лютого 2009 року її права в користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою [NUMBER] в СТ «Самарський розлив» грубо порушуються зі сторони власника сусідньої ділянки [NUMBER] [PERSON] Їх ділянки граничать впродовж 36 м. і до лютого 2010 року були розділені огорожею з сітки рабиця. Скориставшись її відсутністю на дільниці, впродовж лютого 2010 року відповідач здійснив самозахоплення частини її ділянки загальною площею 30 кв.м., демонтуючи існуючу огорожу, пересунувши огорожу від існуючої раніше вздовж огорожі між їхніми ділянками і звівши на території її ділянки капітальну огорожу з фундаменту та цегли і металевих щитів заввишки два з половиною метри. В березні 2010 року вона не одноразово висловлювала свою незгоду відносно зведеної на її ділянці огорожі [PERSON] та інформувала його про шкоду, яку наносить їй розташування побудованої ним огорожі. На усі зауваження та факти порушення її прав відповідач відмовлявся виявляти дії для врегулювання конфлікту. Згідно статуту СТ «Самарський розлив» нею була написана скарга на дії власника ділянки [NUMBER] [PERSON] і передана голові правління СТ «Самарський розлив» Єрошеву Дмитру Борисовичу. У відповіді голова правління СТ «Самарський розлив» Єрошев Д.Б. підтвердив вищевикладені факти порушення її прав зі сторони відповідача та пояснив, що [PERSON] відмовляється обговорювати можливість врегулювання конфлікту. Вона позбавлена можливості захистити свої права в позасудовому порядку, а тому у встановленому законом порядку звернулася до суду з позовом. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач у судове засідання 4 березня 2014 року не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку у відповідності до п. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України (а.с.91,92). Раніше, 15.10.2012 р. та 18.10.2012 року був присутнім у судовому засіданні,заперечував проти позову. Представник третьої особи Садового товариства «Самарський розлив» у судове засідання не з»явився. Вислухавши позивачку, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). Відповідно до ст.ст.1, 11 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. При вирішенні питання про поважність неявки відповідача [PERSON] в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що справа тривалий час не може знайти свого вирішення. Відповідач у судове засідання не з'являється, причина його неявки суду не відома. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що неявка відповідача без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з ст. ст. 143, 146, 149 ЗК України вилучення (викуп) та припинення права користування або права власності на земельну ділянку чи її частину за відсутності на це згоди землекористувача або власника може здійснюватись виключно в судовому порядку. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що на підставі ХVІ сесії ХХІ скликання Олександрівської сільської Ради народних депутатів від 29 жовтня 1993 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0547 га ([NUMBER]) в межах та згідно з планом, яка передана для садівництва та розташована на території Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП ДН № 023135 виданим 29.10.1997 року на її ім'я (а.с.8). Земельна ділянка [NUMBER] перебуває у власності відповідача [PERSON], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ ДП Дн № 081294, зареєстрованого 27.10.1995 року за № 4230, виданим на підставі рішення Олександрівської сільської ради від 29.10.1993 року на його ім'я (а.с.18-22). За результатами висновку судової земельно-технічної експертизи № 1630-13 складеного 15.10.2013 року (а.с.59-64) - фактична площа земельної ділянки [NUMBER], яка належить [PERSON] розташована в Садовому товаристві «Самарський розлив» в с. Олександрівка Дніпропетровського району згідно проведених геодезичних вимірів становить: 597,00 кв.м. та має розміри в плані: від т.1 до т. 2 (ширина із сторони дороги) - 2,23 м.; від т.2 до т.3 (ширина із сторони дороги) - 14,94 м.; від т.3 до т.4 (довжина із сторони ділянки [NUMBER]) - 4,99 м.; від т.4 до т.5 (довжина із сторони ділянки [NUMBER]) - 2,45 м.; від т.5 до т.7 (довжина із сторони ділянки [NUMBER]) - 29,44 м.; від т.7 до т.8 (ширина із сторони ділянки № 203) - 14,61 м.; від т.8 до т.1 (довжина із сторони дороги) - 37,36 м. Фактична площа земельної ділянки [NUMBER], яка належить [PERSON] та розташована в Садовому товаристві «Самарський розлив» в с. Олександрівка Дніпропетровського району згідно проведених геодезичних вимірів становить: 543,00 кв.м. та має розміри в плані: від т.3 до т.9 (ширина із сторони дороги) - 16,67 м.; від т.9 до т.10 (довжина із сторони ділянки № 191 та № 192) - 17,16 м.; від т.10 до т.11 (довжина із сторони ділянки № 192) - 18,33 м.; від т.11 до т.7 (ширина із сторони ділянки № 204) - 13,90 м.; від т.7 до т.5 (довжина із сторони ділянки [NUMBER]) - 29,44 м.; від т.5 до т.4 (довжина із сторони ділянки [NUMBER]) - 2,45 м.; від т. 4 до т.3 (довжина із сторони ділянки [NUMBER]) - 4,99 м. Відповідно до геодезичних замірів встановлено, що площі земельних ділянок [NUMBER] та [NUMBER] згідно фактичного користування не відповідають площам згідно державних актів на дані земельні ділянки. Площа земельної ділянки [NUMBER], яку фактично займає власник даної земельної ділянки [PERSON] на 4,0 кв.м. менша площі земельної ділянки зазначеної в державному акті на дану земельну ділянку, а площа земельної ділянки [NUMBER], яку фактично займає власник даної земельної ділянки [PERSON] на 12,0 кв.м. менша площі зазначеної в державному акті на дану земельну ділянку. Відповідно до геодезичних замірів встановлено, що мають місце відхилення між фактичними розмірами земельної ділянки [NUMBER], [NUMBER] та розмірами, згідно державних актів на дані земельні ділянки. Згідно кадастрової зйомки встановлено, що межі земельної ділянки [NUMBER] згідно фактичного користування не відповідають межам відповідно до державного акту, кадастровий номер 1221481000:04:007:0321, а саме: власник земельної ділянки [NUMBER] займає земельну ділянку із сторони земельної ділянки [NUMBER], площею 12,0 кв.м., яка йому згідно проведених геодезичних вимірів не належить. На даній ділянці встановлено огорожу на бетонному фундаменті шириною 0,34 м.; із сторони дороги по всій довжині земельної ділянки [NUMBER], власник даної ділянки не користується земельною ділянкою площею 24,0 кв.м., яка згідно проведених геодезичних вимірів належить йому на праві приватної власності, згідно координат державного акту номер 1221481000:04:007:0321. По даній ділянці прокладено водопровідну мережу. Згідно кадастрової зйомки встановлено, що межі земельної ділянки [NUMBER] згідно фактичного користування зі сторони земельної ділянки [NUMBER] не відповідають межам відповідно до державного акту, кадастровий номер 1221481000:04:007:0321, а саме: власник земельної ділянки [NUMBER] займає земельну ділянку із сторони земельної ділянки [NUMBER], площею 12,0 кв.м., яка йому згідно проведених геодезичних вимірів не належить. На даній ділянці встановлено огорожу на бетонному фундаменті шириною 0,34 м. Встановлено, що позивачка [PERSON] не може використовувати належну їй земельну ділянку як повноправний власник за всіма необхідними документами, бо не має доступу до неї, оскільки відповідачем [PERSON] зведено огорожу на її земельній ділянці. Встановлено, що відповідач самовільно використовує частину земельної ділянки позивачки, порушуючи право власності позивачки і не маючи жодної законної підстави, чинить [PERSON] перешкоди у користуванні її земельною ділянкою. Стаття 152 Земельного кодексу України дає право землекористувачу вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці права не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. За таких обставин суд вважає ,що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню у частині позовних вимог про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою [NUMBER],що знаходиться у садовому товаристві «Самарський розлив» Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району/області, шляхом звільнення частини земельної ділянки [NUMBER] розміром 12 кв.м. та демонтування на ній огорожі на бетонному фундаменті шириною 0,34 м., з боку земельної ділянки [NUMBER]. У задоволенні іншої частини позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити за їх безпідставністю. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 214,60 грн. та вартість проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 2350,08 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial