Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 24 січня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 01 лютого 2019 року. Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати іпотечний договір майнової поруки № KF 47408 від 28 лютого 2008 року з додатками, укладений між нею та ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВІЕС Банк») недійсним та припинити його дію. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 27 лютого 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № KF 47408, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 60 000 доларів США (зі змінами та доповненнями сума кредитних коштів склала 190 000 доларів США). Виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня було забезпечено іпотекою та укладено іпотечний договір, за яким вона передала у іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,16 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, загальною площею 224,7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім цього посилається на те, що у 2011 році банк скористався правом дострокового стягнення суми кредиту за кредитним договором та рішенням Перечинського районного суду від 15 березня 2012 року, яке набрало законної сили 26 березня 2013 року, такому відмовлено у задоволенні позовних вимог до майнового поручителя та роз'яснено його право на звернення до суду з вимогою до майнового поручителя виключно в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи наведене вважає, що саме з цього моменту почав спливати шестимісячний строк позовної давності щодо звернення стягнення за договором майнової поруки. Таким чином, оскільки позовну заяву про дострокове виконання боргового зобов'язання банком подано лише у 2013 році, тобто з пропуском шестимісячного терміну звернення з вимогою до поручителя. Крім того зазначає, що відповідно до рішення 5 сесії 6 скликання Перечинської міської ради Закарпатської області від 22 травня 2012 року № 135 з метою недопущення накладення земельних ділянок та порушення чинного земельного законодавства, анульовано виданий їй державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,16 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі вищенаведеного просить позов задовольнити. Відповідач подав суду відзив на позов, у якому представник зазначив, що рішенням Перечинського районного суду від 15 березня 2012 року у справі за позовом ПАТ «ФольксБанк» в особі Закарпатського регіонального відділення до [PERSON] та [PERSON], яке набрало законної сили, позовні вимоги банку задоволено частково та вирішено стягнути із [PERSON] заборгованість у сумі 1 472 434,43 грн., а у частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з майнового поручителя - відмовлено, оскільки за встановлених фактичних обставин справи майновий поручитель-іпотекодавець [PERSON] не може нести солідарну відповідальність разом з основним боржником, а іпотекодержатель відповідно може вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з позовної заяви, позивач ототожнює іпотеку та поруку, посилаючись на ст. 559 ЦК України як на підставу припинення іпотечного договору від 27 лютого 2008 року. Разом з цим застава (іпотека) та порука є різними видами зобов'язання, а тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Так, згідно п. п. 35 Іпотечного договору від 27 лютого 2008 року іпотека за цим договором припиняється у разі припинення основного зобов'язання, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього договору та/або закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, знищення (втрати) переданої іпотеки, якщо іпотекодавець-майновий поручитель не відновив її, та інших підстав, передбачених чинним законодавством України. Таким чином, враховуючи те, що правова природа іпотеки є відмінною від поруки, зміни до іпотечного договору внесені належним чином, а саме підписані сторонами та є нотаріально посвідченими, основне зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором № KF 47408 від 27 лютого 2008 року [PERSON] не виконане і, як наслідок, не припинене, тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, представником позивача суду подано заяву про застосування строку позовної давності у три роки щодо позовних вимог [PERSON] до банку. Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії: - ухвалою від 28 березня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перечинську міську раду Закарпатської області (а. с. 69-70); - ухвалою від 28 березня 2018 року з Перечинського районного суду Закарпатської області (головуючий-суддя Шешеня М.О.) витребувано цивільну справу №304/832/13-ц за позовом ПАТ «Ві Ес Банк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців для її огляду у судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити, посилаючись в тому числі на обставини позову. Представник відповідача [PERSON] у судове засіданні не з'явився, подавши попередньо заяву про проведення розгляду без його участі, позовні вимоги не визнав, у повному обсязі підтримав відзив та заяву про застосування строку позовної давності. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перечинської міської ради Закарпатської області не з'явився, хоча був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Встановлено, що 27 лютого 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (кінцевим правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № KF 47408, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США для завершення будівництва зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення до 26 лютого 2013 року (а. с. 18-20, 173). В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Електрон Банк» (кінцевим правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк»), як іпотекодержателем, та [PERSON] і [PERSON] укладено іпотечний договір, відповідно до якого позивач передала в іпотеку по зобов'язаннях боржника [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором, зокрема, земельну ділянку, площею 0,16 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що належала позивачу на праві власності на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02 серпня 2007 року (а. с. 10-13, 114, 115). В подальшому, а саме 15 квітня 2008 року між сторонами було укладено Угоду про внесення змін до іпотечного договору, за якою у зв'язку із збільшенням суми кредиту та внесенням змін до кредитного договору, п. 1 п. 2, п. 7 та п. 19 іпотечного договору від 27 лютого 2008 року зокрема викладено у наступній редакції: «15» квітня 2008 року між іпотекодержателем і боржником укладено додаток № 3 до кредитного договору № KF 47408 від 27 лютого 2008 року, згідно якого іпотекодержатель збільшив боржнику суму кредиту до 90 000 доларів США», а також за згодою між боржником, іпотекодавцем-майновим поручителем та іпотекодержателем предмет іпотеки за цим договором оцінили в 631 250 грн., з яких земельна ділянка - 67 021 грн. (а. с. 16, 17). Крім того, 06 вересня 2008 року сторони у зв'язку із збільшенням суми кредиту до 190 000 доларів США та внесенням змін до кредитного договору, уклали Додатковий правочин до іпотечного договору, де зокрема зазначили, що предмет іпотеки (земельна ділянка) належить іпотекодавцю-майновому поручителю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02 серпня 2007 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2007 року № [NUMBER] 928356, приватний нотаріус Маріаш М.В. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER] (а. с. 14, 15). Так, [PERSON] припинив виконувати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № KF 47408 від 27 лютого 2008 року, у зв'язку з чим як вбачається з матеріалів справи, банком розпочато процедуру примусового стягнення боргу у судовому порядку (а. с.117, 118, 173). Згідно частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 цього Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину визначається статтею 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Спеціальним законом, який регулює правовідносини, пов'язані з іпотекою, є Закон України «Про іпотеку». Згідно вказаного Закону - іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і може забезпечувати лише дійсне зобов'язання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі ст. ст. 3, 17 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відтак аналіз положень ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» дає підстави дійти висновку про можливість припинення іпотеки з урахуванням конкретних обставин справи. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Перечинської міської ради 5 сесії 6 скликання № 135 «Про передачу у власність земельних ділянок, надання дозволів на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельні ділянки, призначені для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства, відмову у виділенні землі, відмову у наданні дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення, внесення змін та доповнень до рішень сесії» від 22 травня 2012 року, розглянувши письмові звернення громадян про передачу у власність земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян та додані до заяв відповідні технічні матеріали та документи, що підтверджують розміри вказаних земельних ділянок, а також розглянувши клопотання Головного управління Держкомзему у Закарпатській області та висновки постійної депутатської комісії міської ради з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища, міська рада передала у власність позивачу [PERSON] шляхом безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, земельну ділянку, розміром 0,16 га (зміна конфігурації без зміни площі), призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS], а також для запобігання накладення земельних ділянок, вказаним рішенням анулювала попередній державний акт, виданий [PERSON] (а. с. 21). У зв'язку з цим у 2012 році позивачем було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (зміна конфігурації земельної ділянки без зміни її площі) та у подальшому відповідно новий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 21 серпня 2012 року, площею 0,1600 га, що розміщується за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] (а. с. 92-113). Як встановлено у судовому засіданні, факт втрати предмету іпотеки позивач [PERSON] довела до відома представника позивача у судовому засіданні, яке відбулося у Перечинському районному суді 13 серпня 2013 року, що підтверджується матеріалами справи, а саме: копією зустрічної позовної заяви про визнання договору іпотеки недійсним, яка отримана представником банку, а також копіями ухвали суду та журналу судового засідання від 13 серпня 2013 року (а. с. 116-120). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» однією з істотних умов договору іпотеки є опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення. Про вказане також зазначено і у ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України, відповідно до якої істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти, крім об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Так, у іпотеку банку за спірним іпотечним договором від 27 лютого 2008 року передано земельну ділянку, що належала іпотекодавцю-майновому поручителю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02 серпня 2007 року, суд вважає, що така є самостійним об'єктом, який має свої самостійні ідентифікаційні ознаки, у тому числі кадастровий номер. Враховуючи той факт, що нова земельна ділянка має іншу конфігурацію (межі) та інший кадастровий номер, суд дійшов висновку, що попередній предмет застави, а саме земельну ділянку площею 0,16 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що належала позивачу на праві власності на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02 серпня 2007 року, втрачено. Оскільки судом встановлено, що на момент розгляду справи заставодавець [PERSON] не замінила предмет застави, а заставодержатель - ПАТ «ВіЕс Банк», представнику якого було відомо про факт зміни, не вимагав це зробити, а відтак наявні підстави для визнання недійсним оспореного іпотечного договору в частині іпотеки вищевказаної земельної ділянки. Що стосується заяви представника відповідача про застосування до правовідносин строку позовної давності, то суд приходить до такого. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). В даному випадку право на оскарження договору іпотеки в частині земельної ділянки виникло у позивача [PERSON] 22 травня 2012 року, тобто з дати винесення органом місцевого самоврядування рішення, яким скасовано державний акт на земельну ділянку серії [NUMBER] від 02 серпня 2007 року. Як вбачається з наданих представником позивача доказів, а саме ухвали Перечинського районного суду від 13 серпня 2013 року при розгляді цивільної справи за позовом АТ «Фольксбанк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, представником останньої було подано зустрічну позовну заяву про визнання договору іпотеки недійсним, яку отримав та про прийняття якої до спільного розгляду з первісним позовом знав представник банку, що був присутній 13 серпня 2013 року у судовому засіданні (а. с. 116-120). Таким чином, строк позовної давності у межах якого позивач могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в частині визнання недійсним іпотечного договору щодо іпотеки земельної ділянки [PERSON] пропущений не був, а відтак заява представника банку в цій частині є необґрунтованою. Щодо застосування строків позовної давності відносно вимог [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним в іншій частині, то суд виходить з наступного. Як встановлено вище, спірний іпотечний договір було укладено сторонами 27 лютого 2008 року. Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом 15 грудня 2017 року, тобто по спливу більш як дев'яти років. Представник відповідача [PERSON] зробив заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. В заяві зазначає, що кредитний та іпотечний договори було укладено 27 лютого 2008 року, кредит справно повертали, тобто фактично взяли до виконання умови кредитного договору, про які банк довів позичальника у повній мірі в момент укладення кредитного договору. Позовна заява про визнання іпотечного договору недійсним до суду подана 15 грудня 2017 року, через більше ніж дев'ять років. Тому на підставі викладеного у разі наявності фактів порушення прав та інтересів позивача, застосувати строк позовної давності у три роки щодо позовних вимог [PERSON] до банку та відмовити у позові через пропуск загального строку позовної давності (а. с. 38, 190). Стаття 260 ЦК України встановлює, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Сплив позовної давності не припиняє зобов'язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії). Так, з роз'яснень наданих Пленумом Верховного суду України в абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, позов поданий [PERSON] не підлягає до задоволення в частині визнання недійсним договору іпотеки житлового будинку загальною площею 224,7 кв. м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область Перечинський район [ADDRESS] з підстав пропуску позивачем матеріально-правового строку для звернення до суду за захистом своїх цивільних прав. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial