Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

В листопаді 2012 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив в рахунок погашення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії №133 від 14.04.2005 року в сумі 228 489,68 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 23 квітня 2014 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2014 року в частині задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано. В задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року, касаційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23 квітня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 19 вересня 2014 року апеляційне провадження у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зупинено до залучення у справі правонаступника відповідача [PERSON], який помер [INFO]. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 квітня 2015 року залучено до участі в справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, як правонаступників померлого [INFO] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] які відповідно до приписів ч.3 ст.1268 ЦК України прийняли спадщину. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Ічнянського районного суду від 24 січня 2014 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про з0вернення стягнення на предмет іпотеки та виселення залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року частково задоволена касаційна скарга [PERSON] і [PERSON], ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року в частині залишення без змін рішення Ічнянського районного суду від 24 січня 2014 року щодо виселення відповідачів скасована, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі на рішення Ічнянського районного суду від 24 січня 2914 року [PERSON] просила скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити у позові повністю. Щодо позовних вимог про виселення, то у письмових поясненнях на адресу апеляційного суду Чернігівської області (а.с. 200-202 том 3) представник відповідачів вказувала, що рішення суду першої інстанції в цій частині постановлене з порушенням ст. 109 ЖК Української РСР. У судовому засіданні представник позивача скаргу не визнав, посилаючись на відповідність рішення суду вимогам закону, та пояснив, що посилання в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року на практику Верховного Суду України не може бути враховане , оскільки це призведе до порушення законних прав банку. Відповідачі та їх представник у судове засідання не з'явились. Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга в частині вирішення вимог про виселення підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, виходив з того, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх осіб, які мешкають в цьому приміщенні. Згідно із частинами 1,2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» рішення про виселення мешканців, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. З аналізу правових норм Закону України «Про іпотеку» та ЖК Української РСР, що регулюють виселення, вбачається, слід прийти до висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ст. 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом вказаних норм закону особам, які виселяються з жилого будинку, який є предметом іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки у разі, коли іпотечне житло придбане не за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло. З матеріалів справи, зокрема судових рішень (а.с. 21-24 том 1) вбачається, що будинок [ADDRESS] був побудований подружжям [PERSON] та [PERSON] у 1983 році. За п.1.2 Договору відновлювальної кредитної лінії № 133 (а.с. 10-12 том 1), з метою забезпечення якого укладався згідно з п. 1.1 іпотечний договір від 18 квітня 2005 року (а.с. 13-15), кредит надавався на споживчі потреби, а не на придбання будинку, який є предметом іпотеки. Відтак, відповідачі можуть бути виселені лише з наданням їм іншого постійного жилого приміщення, яке повинно бути зазначене в рішенні суду. Відповідач заявив вимоги про виселення без надання іншого жилого приміщення, а тому позов не може бути задоволений. У постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15 викладений аналогічний правовий висновок. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду України,має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, судом першої інстанції допущене порушення норм матеріального права, а саме не застосована ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР, при вирішенні позовних вимог про виселення, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у позові про виселення [PERSON] та [PERSON]

Outcome: dismissed