Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати недійсним державний акт на право власності на землю серія [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 02 березня 2000 року за № 1355, на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 5,02 гектарів для ведення сільського господарства, що розташована на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, виданий на підставі розпорядження Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області від 24 квітня 1997 року № 108, визнати, що на момент смерті [PERSON], який помер [INFO], належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 3,6 гектара (рілля) та земельна ділянка 0,65 гектара (кормові угіддя), загальна площа 4,25 гектара, для ведення сільського господарства, що розташовані на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та визнати за ними в порядку спадкування право власності на ? частини даних земельних ділянок відповідно. Свої вимоги мотивували тим, що [INFO] помер їх батько - [PERSON], останнім місцем проживання якого було [ADDRESS]. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки для ведення сільського господарства, що розташована на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області. Позивачі, як спадкоємці першої черги звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом [PERSON] було відмовлено позивачам у видачі свідоцтв про прийняття спадщини на земельну ділянку в зв'язку з тим, що при видачі державного акту було допущено ряд помилок, які не дозволяють отримати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Після звернення до відділу держземагентства із запитом про надання витягу з Державного земельного кадастру позивачі отримали відповідь, що в Державному акті на право приватної власності на землю серія [NUMBER] допущено технічну помилку і фактична площа переданих у власність [PERSON] ділянок становить 3,60 гектари (ріллі) та 0,65 гектари (кормових угідь), загальна площа 4,25 гектара, а не 5,02 гектара, як зазначено у державному акті, а тому відділ Держземагентства у Великобагачанському районі не має змоги внести земельну ділянку до Державного земельного кадастру та відповідно надати витяг з державного земельного кадастру. Крім того, державний реєстратор повідомив, що дана спадкова земельна ділянка, яка знаходиться на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області не зареєстрована в Національній кадастровій системі і їй не присвоєний кадастровий номер. В свою чергу, допущена помилка при виготовленні державного акту на право власності на землю серія [NUMBER], щодо фактичної площі земельної ділянки, яка була передана у власність спадкодавцю, є перешкодою спадкоємцям для оформлення права власності на спадкове майно, що і стало причиною звернення до суду. Позивачі в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, з підстав викладених в позові. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити, додатково пояснив, що на даний час законодавством не передбачено внесення виправлення в державні акти про право власності на землю або видача нових, а враховуючи, що власник помер, стало питання про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідач Великобагачанська районна державна адміністрація в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, заперечень проти позову не подав, позовні вимоги визнає. (а.с. 63). Відповідач Головне управління держземагентства у Полтавській області в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, заперечень проти позову не подав (а.с. 62). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Великобагачанська районна Рада Полтавської області в судове засідання не з'явилася, про день, місце і час повідомлена належним чином (а.с. 43), заперечень проти позову не подала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, відділ Держземагентства України у Великобагачанському районі Полтавської області, який діяв на підставі відповідної довіреності (а.с. 67), заперечень проти позову не заявив, вважав, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, пояснив, що дійсно при виготовленні державного акту про право власності на землю серія [NUMBER], була допущена помилка щодо фактичної площі земельної ділянки, яка була передана у власність [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, надавши оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10 квітня 2012 року (а.с. 15). Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Встановлено, що 15 серпня 2012 року доньки померлої звернулися до нотаріальної контори: [PERSON] та [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, а дружина спадкодавця [PERSON] з заявою про відмову від спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи 94/2012 (а.с. 47-57). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктами 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Судом встановлено, що розпорядженням голови Великобагачанської районної адміністрації Полтавської області від 24 квітня 1997 року № 108, [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка в розмірі 4,24 кадастрові гектари, з них ріллі - 3,82 гектара, кормових угідь - 0,42 гектари (а. с. 10). На підставі розпорядженням голови Великобагачанської районної адміністрації Полтавської області від 24 квітня 1997 року № 108 виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 02 березня 2000 року за № 1355, на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 5,02 гектарів (рілля - 4,37 га, кормові угіддя - 0,65 га) для ведення сільського господарства, що розташована на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, що підтверджується копією державного акту (а.с. 9). Приватним нотаріусом [PERSON] позивачам по справі відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні ділянки у зв'язку з ненаданням витягу з Державного земельного кадастру, а також витягу про обмеження та обтяження даних земельних ділянок, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 25). Грошова оцінка земельних ділянок відповідно до розпорядженням голови Великобагачанської районної адміністрації Полтавської області від 24 квітня 1997 року № 108, станом на [INFO] становить 97590,45 грн. (а.с. 16). Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч.1 ст. 126 ЗК України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Між тим, судом встановлено, що в державному акті на право приватної власності на землю серія [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 02 березня 2000 року за № 1355, на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 5,02 гектарів (рілля - 4,37 га, кормові угіддя - 0,65 га) для ведення сільського господарства, що розташована на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, допущено технічну помилку, а саме: площа ріллі у вищевказаному акті становить 4,37 га, кормових угідь - 0,65 га, а фактично - площа становить 3,60 га ріллі та 0,65 га кормових угідь, ділянки не зареєстровані в Національній кадастровій системі, відповідно до відомостей відділу держземагентства у Великобагачанському районі Полтавської області (а.с. 22, 23, 24). Частиною 1 ст.153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 393 ЦК України передбачає, що правовий акт органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів. Абзацом 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 (із змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, ст.ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33-34 ЦК України, ст.15 ЦПК України, судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Тобто, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Правові висновки про це містяться у постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року (справа №6-33цс13), про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Правова позиція Верховного Суду України згідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. З огляду на викладене, суд вважає, що при виготовленні державного акту на право власності на землю серія [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 02 березня 2000 року за № 1355, на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 5,02 гектарів (рілля - 4,37 га, кормові угіддя - 0,65 га) для ведення сільського господарства, що розташована на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, допущено технічну помилку, а саме: площа ріллі у вищевказаному акті становить 4,37 га, кормових угідь - 0,65 га, а фактично - площа становить 3,60 га ріллі та 0,65 га кормових угідь, що є перешкодою спадкоємцям для оформлення права власності на спадкове майно, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved