Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що з 20.07.2003 року по 10.12.2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, проте шлюбні стосунки, ведення спільного господарства та спільне проживання між ними було припинене ще у вересні 2014 року. Під час вказаного шлюбу вони, за спільні кошти, придбали автомобіль марки «Volkswagеn Polo», державний реєстраційний номер [NUMBER], кузов №WVWZZZ9NZ6D026815, 2005 року випуску. Зазначений автомобіль є їх спільною сумісною власністю, що також було встановлено у рішенні суду. Після припинення шлюбних стосунків та спільного проживання, вказаний транспортний засіб залишився у користуванні відповідача, який восени 2014 року потрапив у ДТП в результаті якої було пошкоджено зазначений автомобіль, а тому вона посвідчила нотаріально довіреність на імя відповідача, якою уповноважила його на отримання суми страхового відшкодування у звязку з пошкодженням автомобіля. В подальшому їй стало відомо, що вказаною довіреністю вона також уповноважила відповідача бути її представником в органах ДАІ та всіх інших установах з питань, повязаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації, продажу (за ціною та на умовах за його розсудом), обміну, здачі в оренду, передачі у безкоштовне користування зазначеного автомобіля. В ході суперечки, яка виникла між нею та відповідачем, останній повідомив, що має намір продати транспортний засіб, а тому 14.11.2014 року вона посвідчила заяву про скасування вказаної довіреності. В грудні 2014 року вона помітила, що номерні знаки на зазначеному автомобілі змінені та з отриманої в органах ДАІ інформації їй стало відомо, що автомобіль перереєстрований на іншого власника, а саме рідну сестру відповідача, на підставі довідки-рахунку від 03.11.2014 року, де зазначена вартість автомобіля, яку сплачено відповідачу, в розмірі 111170 грн. Внаслідок відчуження транспортного засобу, її було позбавлено права власності на вказане рухоме майно та відповідач половину належних їй грошових коштів від реалізації транспортного засобу не віддав, хоча враховуючи положення законодавства, яке регулює правові відносини в частині обовязків повіреного за договором доручення зобовязаний був повернути усе, що отримав в результаті виконання доручення. Вважає, що у звязку з неналежним виконанням зобовязань по передачі половини отриманих грошових коштів від реалізації автомобіля, відповідач повинен нести відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України та сплатити їй 28459,52 грн. суму інфляційних витрат та 2533,94 грн. 3% річних від простроченої суми. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 55585 грн., отриманих у результаті виконання договору доручення, 28459,52 грн. інфляційних витрат, 2533,94 грн. 3 % річних, а всього 86578,46 грн., а також судові витрати в сумі 865,78 грн. Позивач в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, в її інтересах діяв представник, який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, викладених у заяві про збільшення позовних вимог та зміну підстав позову. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову в цілому, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Суд, заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували між стобою у шлюбі та між ними неодноразово вирішувались майнові спори з приводу набутого під час шлюбу майна. Так, зі змісту рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.12.2015 року вбачається, що позивач зверталась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, предметом розгляду якого був автомобіль марки «Volkswagеn Polo», державний реєстраційний номер [NUMBER], кузов №WVWZZZ9NZ6D026815, 2005 року випуску. Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що автомобіль [NUMBER], кузов №WVWZZZ9NZ6D026815, 2005 року випуску 15.01.2014 року було зареєстровано на імя\~ [PERSON]. 14.10.2014 року [PERSON] було надано довіреність [PERSON], якою позивач уповноважила відповідача бути її представником в органах ДАІ та всіх інших установах з питань, повязаних зі вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації, продажу (за ціною та на умовах за його розсудом), обміну, здачі в оренду, передачі у безкоштовне користування належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ №695846, легковим автомобілем [NUMBER], кузов №WVWZZZ9NZ6D026815, 2005 року випуску.\~ Для цього представнику надано право одержувати належні їй гроші. В подальшому, на підставі вказаної довіреності,\~ відповідачем від імені [PERSON] 03.11.2014 року було укладено\~ договір комісії №331/к із [PERSON], згідно якого остання набула у власність транспортний засіб марки\~ «Volkswagen Polo» р.н. [NUMBER] та сплатила за нього 111170 грн. 00 коп. Окрім того, зазначені обставини також підтвердженні наявними в матеріалах даної справи письмовими доказами. Зі змісту рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.10.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи ПП «Букавтохіт», Центр надання послуг, повязаних з використанням транспортних засобів для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області про поділ майна подружжя, під час розгляду вказаної справи, судом було встановлено, що транспортний засіб марки\~ «Volkswagen Polo» р.н. [NUMBER] належав позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до вимог ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Таким чином, відчужуючи зазначений транспортний засіб, відповідач діяв у своїх інтересах, як співвласник вказаного майна, а також в інтересах позивача, оскільки діяв від її імені на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що між сторонами 14.10.2014 року було укладено договір доручення, відповідно до умов якого позивач уповноважила відповідача зокрема бути її представником в органах ДАІ та всіх інших установах з питань, повязаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації, продажу (за ціною та на умовах за його розсудом), обміну, здачі в оренду, передачі у безкоштовне користування зазначеного автомобіля (а/с 9). У відповідності до вимог ст.ст. 1000, 1004 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.\~ Судом встановлено, що 12.11.2014 року позивач скасувала надану нею довіреність. Проте, в період дії зазначеної довіреності, 03.11.2014 року відповідачем було відчужено, належний йому та позивачці на праві спільної сумісної власності транспортний засіб та за його реалізацію отримано грошові кошти в сумі 111170 грн., що підтверджується копією довідки-рахунка (а/с 13). Згідно вимог п. 3 ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Згідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, виходячи із презумпції рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, половина отриманої відповідачем від реалізації автомобіля грошової суми, підлягала поверненню останнім позивачу, оскільки відчужуючи вказаний вище автомобіль, останній діяв в тому числі в інтересах та за дорученням позивачки. Як вбачається зі змісту рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці 10.12.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, з вересня 2014 року сторони припинили між собою фактичні шлюбні відносини, не вели спільного господарства та проживали окремо, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що отриманні відповідачем грошові кошти від реалізації автомобіля були витрачені ним в інтересах сімї, а тому половина вартості транспортного засобу марки «Volkswagen Polo» р.н. [NUMBER] підлягала поверненню позивачці на підставі договору доручення від 14.10.2014 року. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається зі змісту правових позицій Верховного суду України, сформованих у постановах №6-49цс12 від 06.06.2012 року та №6-38цс11 від 24.10.2011 року, відповідно до\~ ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин, враховуючи той факт, що відповідач тривалий час користувався отриманими грошовими коштами, які підлягали поверненню позивачу, цивільно-правові відносини між ним та позивачем виникли на підставі укладеного договору, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування вимог ст. 625 ЦК України. Проте, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних та 3 % річних у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, оскільки нарахування вказаних сум безпосередньо повязана з настанням строку виконання зобовязання, проте сторонами договору доручення не було обумовлено строку повернення грошових коштів за реалізацію транспортного засобу, а тому суд приходить до висновку, що при застосуванні цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних та 3 % річних слід виходити з моменту, коли він дізнався про вимогу позивача щодо повернення належної їй частини грошових коштів, отриманих ним від реалізації спільного рухомого майна. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Отже моментом виконання зобовязання повернути позивачу грошові кошти слід вважати час, коли відповідач дізнався про вимоги позивача та його обовязок повернути частину отриманої суми коштів від продажу автомобіля, а саме з моменту предявлення позову про поділ майна подружжя зі змісту якого відповідач дізнався про претензії позивача з приводу проданого автомобіля. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути належні до сплати за реалізації автомобіля грошві кошти в сумі 55585 грн., інфляційні витрати - 2547,95 грн., 3 % річних 647,07 грн. та судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 587,80 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial