Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі - відповідач) про визнання права власності на частину будинку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON]. Зазначила, що вона народилась в с. Голинчинці Шаргородського району Вінницької області. З народження по 30 серпня 1992 року вона проживала в [ADDRESS] разом зі своєю бабусею [PERSON]. [PERSON] була колгоспницею, працювала в різних колгоспах, про що свідчать записи в її трудовій книжці та архівна довідка. Житловий будинок, в якому позивач мешкала разом із бабусею, станом на 01 січня 1991 року належав до спільної групи господарств - колгоспний двір. Головою колгоспного двору була [PERSON], а позивач була неповнолітнім членом колгоспного двору. Статус домоволодіння, як колгоспний двір, був припинений 15 квітня 1991 року, з введенням в дію Закону України «Про власність». [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно. За час свого життя [PERSON] права власності на вказаний будинок не оформила. Оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] до смерті [PERSON] перебував у спільній власності позивача та її покійної бабусі [PERSON], позивач бажає виділити з будинку належну їй 1/2 частку, як члена, що не втратив права на частку в його майні. З огляду на викладене, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель за адресою: [ADDRESS] як за колишнім членом колгоспного двору. Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з обставин, викладених у ньому, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Свою позицію обґрунтовували тим, що він як і позивач є членом колгоспного двору, а відтак, претендує на частину будинку. Окрім того у вказаному будинку проживала його та позивача матір - [PERSON], яка [INFO] померла, яка в свою чергу також була членом колгоспного двору. Окрім того, позивач спільно із посадовими особами Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області підробили заповіт від імені [PERSON], яка нібито заповіла все своє майно позивачеві, позбавивши її онука [PERSON] спадщини. Вказаний заповіт рішенням суду від 17 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, скасовано. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Окрім того просили застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, заперечення третьої особи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. [INFO] в с. Голинчинці Шаргородського району Вінницької області народилась [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с. 7). 22 червня 1990 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] і взяла прізвище чоловіка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] (а.с. 8). [INFO] померла [PERSON], що вбачається із свідоцтва про смерть [NUMBER] (а.с. 53). Відповідно до довідки виконавчого комітету Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 513 від 25 жовтня 2017 року [PERSON] дійсно зареєстрована та проживала в [ADDRESS] з дня народження [INFO] по 20 серпня 1992 року (а.с. 52). Згідно копії по господарських книг Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області за 1991-1994 року в будинку по [ADDRESS] проживали [PERSON], яка зазначена головою двору, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Із довідки виконавчого комітету Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 568 від 16 листопада 2017 року вбачається, що за [PERSON], померлою [INFO] рахується житловий будинок в [ADDRESS], номер об'єкта по господарського обліку 0472-1 (а.с. 10). Із технічного паспорта, виготовленого 09 жовтня 2017 року вбачається, що домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] складається із житлового будинку літера «А», площею 78,1 м кв., прибудови літера «а», ганку літера «а1», літньої кухні, сараю літера «Б», погреба літера «Б1», огорожі «1-3» (а.с. 42-45). Рішенням Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 18 грудня 1993 року [PERSON] передано у приватну власність на постійне користування земельну ділянку, площею 0,48 га (а.с. 46). Із копії трудової книжки (колгоспної) [PERSON] вбачається, що остання з 1950 року по 1974 рік працювала в колгоспі ім. Леніна с. Голинчинці Шаргородського району Вінницької області (а.с. 50). Із архівної довідки № 50 від 06 листопада 2017 року вбачається, що в січні 1978 року на основі рішення виконкому Шаргородської районної Ради депутатів трудящих та загальних зборів членів колгоспу (протокол № 1 від 15 лютого 1978 року), колгосп ім. Леніна с. Голинчинці перейменовано в колгосп ім. Дзержинського. В 1989 році колгосп ім. Дзержинського перейменовано в колгосп «Горизонт» (а.с. 49). Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно ст. 120 ЦК УРСР Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У відповідності до приписів ст. 123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 07 лютого 1991 року прийнято Закон України «Про власність». Відповідно до його положень, зокрема ст. 24, об'єктами права власності кооперативу (колгоспу) є будівлі, споруди, грошові та інші майнові внески його членів; виготовлена ним продукція; доходи, одержані від її реалізації та іншої діяльності, передбаченої статутом кооперативу (колгоспу), а також інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом. Кожен член кооперативу (колгоспу) має право на частку доходу, одержану на його пай. У майні, що належить кооперативу (колгоспу), визначаються частки членів цього кооперативу (колгоспу). В разі добровільного виходу з кооперативу (колгоспу) громадянин має право на виділення належної йому частки в майні кооперативу (колгоспу) в натурі, грошах або цінних паперах. При ліквідації кооперативу (колгоспу) майно, що залишилося після розрахунків з бюджетом, банками та іншими кредиторами, розподіляється між членами кооперативу (колгоспу). Постановою пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено проблемні питання практики розгляду справ за позовами про захист права приватної власності та забезпечення розгляду й вирішення їх у повній відповідності з нормами Закону «Про власність», Цивільного кодексу України та інших актів законодавства України. Зокрема п. 6 роз'яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про безпідставність заперечень третьої особи та її представника, оскільки на час вступу в дію Закону України «Про власність» членами колгоспного двору в [ADDRESS] рахувались покійна [PERSON] та її онука [PERSON], які і набули право спільної власності на вказаний житловий будинок в рівних частках. Вирішуючи клопотання третьої особи та її представника про застосування позовної давності, суд виходить із наступного. В силу ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до п.6 пп. «г» Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Згідно ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Такі ж положення закріплені в ст.ст. 257, 261 ЦК України 2004 року. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, право позивача на отримання у власність житлового будинку в [ADDRESS] порушене у зв'язку із скасуванням заповіту на вказаний будинок рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2017 року, а тому суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності припадає на зазначену дату, а саме коли позивачу стало відомо про порушення її права. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, дають підстави для висновку, що право позивача на частину будинку порушено та підлягає судовому захисту. Враховуючи викладене вище, суд за наслідками справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справи на підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів доходить висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved