Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

В листопаді 2019 Міністерство оборони України звернулось до суду з позовом та просило: 1) Витребувати з незаконного володіння [PERSON] у власність держави в особі Міністерства оборони України 7/50 об`єкту нерухомого майна загальною площею 184,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 2) Витребувати з незаконного володіння [PERSON] у власність держави в особі Міністерства оборони України 7/50 об`єкту нерухомого майна загальною площею 184,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Мотивувало тим, що є титульним володільцем вказаного майна. На праві господарського відання ТОВ «Військторгсервіс» 05.02.2010 уклало з [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] договір купівлі-продажу 7/25 об`єкту нерухомого майна. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 зміненим рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2013 вищевказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним з моменту укладення та застосовано двосторонню реституцію. Однак до цього часу нерухоме майно у власність держави в особі концерну «Військторгсервіс» не повернуто. Позивач стверджує, що [PERSON] є недобросовісним набувачем так як була обізнана про зміст рішення Вінницького міського суду та Апеляційного суду Вінницької області у справі № 232/6833/12. З моменту вирішення питання про повернення спірного майна в державну власність, майно відчужено (подаровано) [PERSON] , який в подальшому у рівних частинах відчужив (продав) його відповідачам. Позивач стверджує, що [PERSON] [PERSON] , [PERSON] не вжили достатніх заходів для з`ясування правомочності продавця і могли проявити обережність і обачність при укладенні договору. У всякому випадку позивач стверджує, що 7/25 частин об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у власності [PERSON] та [PERSON] , вибули з державної власності поза волею органу управління майном Міністерства оборони України. Позивач вважає, що витребуванням майна не позбавляє відповідачів можливості відновити своє право шляхом пред`явлення вимоги до особи, в якої вони придбали майно про відшкодування збитків на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 15.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалами суду від 15.11.2019, 27.01.2019 та від 13.02.2020 витребувано в паперовій та електронній формі копію реєстраційної справи за номером 188965405101, за адресою: [ADDRESS] ; акт прийому об`єктів нерухомості згідно переліку основних фондів та майна, що підлягають прийому та постановці на окремі баланси Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» - нерухомого майна - 7/25 частини нежитлового приміщення № 107, 108, 109 [ADDRESS] , що складається з: приміщення 1 поверху № 108: № 1- № 22, площею 163,4 кв.м та приміщення № 109: № 1- № 4, площею 21,0 кв.м, загальною площею 184,4 кв.м, додатки до нього; акт звірки нерухомого майна (вказаного вище майна), яке перебуває на балансі концерну «Військторгсервіс»; інформацію чи було виконано прийом на баланс вищезазначених об`єктів нерухомості, чи здійснено заходи щодо проведення експертної оцінки об`єктів, чи відновлено технічні та правовстановлюючі документи. 28.11.2019 [PERSON] подав до суду відзив, відповідно до якого просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Мотивував тим, що спірне майно набув у власність на законних підставах, у особи яка мала право його відчужувати. При укладенні договору-купівлі продажу заборон щодо відчуження майна нотаріусом не встановлено, що виключає виникнення у нього будь-яких прав або обов`язків. Крім того [PERSON] повідомив Міністерство оборони України про продаж частини приміщення. 09.12.2019 Міністерство оборони України подало до суду відповідь на відзив [PERSON] в якому вказало, що доводи відповідача є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Обґрунтувало тим, що майно вибуло з власності держави внаслідок недобросовісних дій [PERSON] , при цьому [PERSON] при купівлі майна мав змогу перевірити обставини правомірності його відчуження та передбачити негативні наслідки для себе в разі витребування спірного майна на користь Міноборони. 10.12.2019 [PERSON] подав до суду відзив відповідно до якого просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Мотивував тим, що укладений ним договір купівлі спірного майна відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є чинним. Нотаріусом не виявлено будь-яких заборон продажу спірного майна. На нього, як на покупця обов`язок перевірки можливості укладення договору покладений не був. Виконавче провадження про витребування спірного майна у [PERSON] закрито в 2014 році і більше питання про відкриття виконавчого провадження позивачем чи третьою особою концерном «Військторгсервіс» не порушувалось. Строк примусового виконання рішення скінчився. Договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] в судовому порядку недійсним не визнаний, а отже останній законно заволодів спірним майном, що в подальшому встановлює правомірність набуття відповідачами права власності. Міністерство оборони України не скористалось своїм правом переважної купівлі частини майна, про що позивача попередив [PERSON] . Критерії законності, виправданості та пропорційності втручання держави у право на мирне володіння майном не знаходять свого вираження серед підстав даного позову. Судження позивача про недобросовісність дій в супереч судовому рішенню [PERSON] є суперечливими так як і ТОВ «Військторгсервіс» свого обов`язку про виплату коштів не виконало. 23.12.2019 концерн «Військторгсервіс» подало до суду пояснення щодо відзиву в яких зазначило, що відчуження майна відбулось в супереч судовому рішенню, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як в результаті держава безпідставно позбавлена права на майно гарантованого їй судовим рішенням. Витребування майна можливо у будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та не потребує визнання в судовому порядку недійсності всіх правочинів, за яким\~майно\~вибуло від законного власника. Послався також на позицію ВСУ, який аналізував практику ЕСПЛ, згідно якої держава повинна виправляти свої помилки, в тому числі коли такими є недбалість її органів та посадових осіб, що тягне за собою повернення незаконно відчуженого майна власнику, що відповідатиме загальному інтересу. Крім того [PERSON] самостійно не здійснювала дій щодо забезпечення реституції за рішенням суду. 10.01.2020 представник [PERSON] [PERSON] подала до суду заяву згідно якої просила суд застосувати строк позовної давності, в зв`язку з тим, що позивач дізнався про порушення свого права в день публічних торгів 05.02.2010 з продажу зазначеного спірного нерухомого майна. 13.01.2020 Міністерство оборони України подало до суду відповідь на відзив [PERSON] та зазначило, що заперечення викладені у відзиві щодо правових підстав набуття права власності та недобросовісності набувачів не є юридично спроможними та не спростовують доводів позивача. 10.02.2020 Міністерство оборони України подало до суду заперечення відповідно до яких просило відмовити в застосуванні строків позовної давності, оскільки строк позовної давності з дати публічних торгів переривався та почав свій відлік 20.09.2017 з моменту відчуження спірного майна [PERSON] за договором дарування [PERSON] . Ухвалою суду від 13.02.2020 постановленою без виходу до нарадчої кімнати залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , оскільки вирішення спору може в подальшому вплинути на її права чи обов`язки. 05.03.2020 [PERSON] подала до суду пояснення. Зазначила, що концерном «Військторгсервіс» рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2013 не виконано, грошові кошти їй не повернуто. Тому вона звернулась до нотаріуса з наміром укласти договір дарування належного їй майна. При вчиненні договору дарування, нотаріус не виявив заборон або обмежень на відчуження майна. 06.03.2020 [PERSON] подав до суду пояснення. Вказав, що з моменту набуття права власності у нього не виникало сумніву щодо правомірності володіння цим майном. Ухвалою суду від 18.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та заяві про застосування строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Представник третьої особи концерну «Військторгсервіс» Ромащук В.М. в судовому засіданні підтримав позов з підстав викладених у ньому та просила суд задовольнити позовні вимоги. Треті особи [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не прибули ро причини неявки до суду не повідомили, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. Судом встановлено, що з 20.05.2010 держава в особі Міністерства оборони України є власником нежитлового приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 655,1 кв.м. (на 55 а.с. том 1). 11.05.2010 концерн «Військторгсервіс» на праві господарського відання уклало з [PERSON] договір купівлі-продажу, відповідно до якого концерн «Військторгсервіс» продав, а [PERSON] купив 7/25 частин нежитлового приміщення по [ADDRESS] , яке складається з приміщення І поверху № 108: № 1- № 22, площею 163,4 кв. м та приміщення № 109: № 1- № 4, площею 21,0 кв.м, загальною площею 184,4 кв. м (на 31-32 а.с. том 1). Договором від 06.07.2010 укладеним між концерн «Військторгсервіс» та [PERSON] , в договір від 11.05.2010 внесені зміни, що продавець передав (продав) у власність, а покупець - набув (купив) у власність 7/25 частини нежитлових приміщень № 107, 108, 109 по [ADDRESS] та ця частка складається з приміщень 1-го поверху № 108: № 1-№ 22 площею 163,4 кв.м та приміщення № 109: № 1-№ 4, площею 21,0 кв.м, загальною площею 184,4 кв.м (на 56 том 1). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 визнано недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, укладений 11.05.2010 та 06.07.2010 між концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] та застосовано двосторонню реституцію (на 37-41 а.с. том 1). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2013 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 в частині реституції скасовано і ухвалено нове. Зобов`язано [PERSON] повернути державі Україна в особі концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно 7/25 частини нежитлового приміщення № 107, 108, 109 по [ADDRESS] ,\~що складається з: приміщення 1 поверху № 108: № 1-№ 22 площею 163,4 кв.м та приміщення № 109: № 1-№ 4, площею 21,0 кв.м, загальною площею 184,4 кв.м, отримане [PERSON] за договорами 11.05.2010 та 06.07.2010; Зобов`язано концерн «Військторгсервіс» повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 249603,60 грн отримані концерном «Військторгсервіс» за договорами 11.05.2010 та 06.07.2010 (на 47-48 а.с. том 1). Вищевказане нерухоме майно у власність держави Україна в особі концерну «Військторгсервіс» не повернуто. Виконавче провадження про зобов`язання [PERSON] повернути нежитлове приміщення, що розташоване в [ADDRESS] , приміщення № [NUMBER] , 108, 109 було закрито провадженням в 2014 році (на 53 а.с. том 1). На разі на виконанні виконавчий лист не перебуває. 20.09.2017 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування чистки нежитлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв в дарунок 7/25 часток вправі власності на нежитлове приміщення, що розташоване в [ADDRESS] , приміщення № [NUMBER] , 108, 109 (на 62-64 а.с. том 1). 18.06.2019 [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] і [PERSON] прийняли по 1/2 частці кожний 7/25 частки нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом (на 13 а.с. том 2). Станом на 25.10.2019 згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень власниками спірного нежитлового приміщення в рівних частинах по 1/2 частки кожен - є [PERSON] та [PERSON] (на 22-24 а.с. том 1). Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 7/25 частин нежитлового приміщення по [ADDRESS] , яке складається з приміщення І поверху № 108: № 1- № 22, площею 163,4 кв.м та приміщення № 109: № 1- № 4, площею 21,0 кв.м., загальною площею 184,4 кв.м вибуло без волі його власника - держави Україна в особі Міністерства оборони України з його володіння на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2010, який надалі було визнано недійсним. Підставою недійсності вказаного правочину, як встановлено рішенням Вінницького міського суду від 12.03.2013 та рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2013, стало недотримання Концерном «Військторгсервіс», зокрема, пункту 8 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого постановою КМУ від 06.06.2007 № 803, а саме відчуження майна державного підприємства відбулося без надання згоди з Фондом державного майна України. Отже, на час укладення договору дарування, на підставі якого до [PERSON] перейшло право власності на спірну частину нежитлових приміщень, існувало рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування двосторонньої реституції. Посилання представників відповідачів про законність укладених відповідачами договорів купівлі-продажу частин нежитлового приміщення і реєстрація права власності відповідачів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень, є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу спірного приміщення укладений між концерном «Війсьторгсервіс» та [PERSON] був визнаний недійсним. А тому [PERSON] , а в подальшому [PERSON] не мали права на відчуження спірного майна. Суд вважає, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2013 на кожного зі сторін договору було покладено зобов`язання вчинити певні дії ( [PERSON] повернути спірне приміщенні, а концерну «Військторгсервіс» повернути [PERSON] кошти сплачені за придбання спірного приміщення) і невиконання одним зі сторін договору обов`язку покладеного рішенням суду не тягне за собою право іншої сторони договору не виконувати зобов`язання і не змінює власника спірного майна. Не є підставою набуття права власності на майно закриття виконавчого провадження чи сплив строку примусового виконання судового рішення. Тому суд відхиляє посилання представника відповідача [PERSON] [PERSON] на ці обставини. Отже, вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до\~статті 387 Цивільного кодексу України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На час укладення договору дарування [PERSON] міг дізнатись, що спірне приміщення вибуло з володіння держави з порушенням закону, а [PERSON] знала про те, що майно підлягає поверненню. Суд вважає, що факт надіслання [PERSON] третій особі концерну «Військторгсервіс» повідомлення продаж частини нежитлового приміщення і пропозиція купити частину не впливає на право власника майна на його витребування. Суд критично відноситься до посилання позивача про визнання відповідачів [PERSON] і [PERSON] недобросовісними набувачами та вважає, що на момент укладення договорів купівлі-продажу частин спірного нежитлового приміщення відповідачі не могли знати про дійсного власника майна і згідно законодавства на них не покладено обов`язку перевірки. Проте, згідно з частиною першою\~статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача. При цьому\~право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею. Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. На момент набуття відповідачами права власності спірну частину нежитлового приміщення, існувало рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування двосторонньої реституції, всупереч якому [PERSON] стала ініціатором вибуття майна з володіння держави Україна в особі Міністерства оборони України. Відтак наявні правові підстави для витребування майна у добросовісних набувачів. Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Витребовуючи майно у добросовісних набувачів [PERSON] і [PERSON] судом враховано, що втручання у право осіб на мирне володіння майном є законним, так як передбачене статтею 388 Цивільного кодексу України. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Суд приймає до уваги те, що відчуження майна відбулось в супереч судовому рішенню, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як в результаті держава безпідставно була позбавлена права на майно. Суспільний інтерес спрямований на повернення спірного приміщення до державної власності для задоволення потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності держави на майно. Позитивні наслідки вилучення майна для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання прав відповідачів які законним шляхом добросовісно набули своє майно. Принцип «належного урядування», який передбачає ризик будь-якої помилки державного органу покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються, в даному випадку застосовуватись не може так як набуття відповідачами майна відбулось через неналежне виконання своїх обов`язків при посвідченні правочину та проведенні реєстраційних дій саме приватним нотаріусом. Суд також вважає за можливе зазначити, що відповідачі не позбавлені права на отримання компенсації за втручання в їх право на мирне володіння нерухомим майном, що не дає підстав вважати задоволення позову індивідуальним і надмірним тягарем, який порушив справедливий баланс між суспільним інтересом і захистом права на мирне володіння майном. Суд вважає необґрунтованим посилання представника відповідача [PERSON] [PERSON] на необхідність застосування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16-ц, оскільки фактичні обставини, встановлені судами у зазначеній справі та у справі, яка розглядається є різними. Зокрема Верховний Суд відмовив у витребуванні майна з тих підстав що добросовісний набувач не може відповідати за бездіяльність влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Проте учасниками справи не надано жодних доказів про вчинення шахрайства чи злочину щодо спірного майна. Також не знаходять правового підґрунтя підстави відмови в задоволенні позовних вимог, щодо пропуску пред`явленням концерном «Військторгсервіс» виконавчого листа про витребування майна у [PERSON] та невиплату їй грошових коштів за договорами 11.05.2010 та 06.07.2010, та пропуском позивачем позовної давності, оскільки позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, лише 19.09.2017 коли [PERSON] подарувала спірне майно [PERSON] , а також з моменту укладення договорів купівлі-продажу часток спірного нежитлового приміщення - 18.06.2019, тобто коли майно вибуло з володіння власника у володіння іншої особи, без його волі. Тому в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності належить відмовити Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягає стягнення 11964,96 грн в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved