Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

В лютому 2016 року до суду звернувся [PERSON] через свого представника [PERSON], яка діє за довіреністю від 06.11.2015, з позовом до ПП «АгроНіка» с. Тополівка Теплицького району про визнання договору оренди землі недійсним. Вказав, що він є власником земельної ділянки, яку успадкував після смерті своєї матері [PERSON], яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується відповідним державним актом та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. У березні 2015 року йому стало відомо, що існують зміни до договору оренди землі від 15 березня 2007 року, укладені 22 січня 2010 року нібито між його матір'ю та ПП «АгроНіка», відповідно яких відповідач має право користування його земельною ділянкою, площею 3,3555 га, строком на 15 років, до 2022 року. Враховуючи, що дані зміни до договору його мати не підписувала, нікого не уповноважував це зробити, просить визнати дані зміни до договору оренди недійсними. Також просить стягнути з відповідача судові витрати. Від представника позивача [PERSON] - [PERSON], яка діє за довіреністю від 06.11.2015, надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від представника відповідача ПП «АгроНіка» - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі представників відповідача(а.с. 102). Від представника ПП «АгроНіка» - [PERSON], надійшла заява про застосування строку позовної давності, так як позивач знав: про існування договору оренди землі та про строк його дії, хто використовує земельну ділянку. Вчасно отримував орендну плату. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії [NUMBER](а.с. 15) та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 серпня 2012 року, спадкова справа № 347/2011(а.с. 17). Між спадкодавцем позивача [PERSON] та ПП «АгроНіка» с. Тополівка Теплицького району 15 березня 2007 року підписано договір оренди щодо цієї земельної ділянки строком на 4 роки 11 місяців(а.с. 13). Вказаний договір було зареєстровано в Теплицькому секторі ДЗК Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 28 квітня 2007 року за № 040787400278. 22 січня 2010 року до вказаного договору було внесено зміни в частині строку дії договору, де змінено строк дії договору з 4 років 11 місяців на 15 років, тобто до 2022 року та змінено розмір орендної плати, дані зміни зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 23 грудня 2010 року за № 041005900109(а.с.14). Згідно заяви позивача [PERSON] про одностороннє розірвання договору оренди землі(а.с. 18) та відповіді на дану заяву відповідачем ПП «АгроНіка»(а.с. 20), судом встановлено факт існування між ними договірних відносин згідно договору оренди землі від 15 березня 2007 року, що сторонами не заперечувалось у попередньому судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами(ч. 2 ст. 207 ЦК України). Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» - договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» - договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У відповідності до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 64-П від 26 травня 2016 року(а.с. 153-156): підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у змінах до договору оренди землі від 15.03.2007, які вчинені від 22.01.2010 та зареєстрованого Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 23.12.2010 за № 041005900109, які було укладено між [PERSON] та ПП «Агроніка», виконаний не [PERSON], а іншою особою. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку було відсутнє волевиявлення спадкодавця позивача [PERSON] на встановлення її цивільних прав та обов'язків щодо продовження договору оренди земельної ділянки, яка перебувала у її власності, на умовах, що були визначені в змінах до договору оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що спадкодавець позивача не підписувала зміни до договору оренди землі від 22 січня 2010 року, так як зміни до договору оренди землі підписували різні особи. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що при зверненні до суду позивачем [PERSON] не було пропущено строку позовної давності. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки, зміни до договору укладені між сторонами спадкодавцем позивача не підписувались, а початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірних змін до договору оренди землі, лише у березні 2015 року коли дізнався у директора ПП «АгроНіка» про їх існування та в подальшому отримав відповідний примірник змін з якого побачив, що строк дії договору змінено з 4 років 11 місяців на 15 років, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, і відповідає правовому висновку Верховного суду України у справі 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року. Також обізнаність у 2015 році про існування змін до договору оренди землі підтверджується відповідними листами до ПП «АгроНіка» та відповіддю на дані листи(а.с. 18-20). Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення змін до договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, так як це суперечить нормам ст. 261 ЦК України, оскільки строк позовної давності необхідно обчислювати з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто про укладення змін до договору від імені спадкодавця позивача. Позивач звернувся до суду в лютому 2016 року в межах строку позовної давності(аналогічну позицію висловив ВССУ у справі № 144/121/16-ц в ухвалі від 19.07.2017 № 6-25586ск16). Позивач просить стягнути судові витрати з відповідача, а саме: витрати, понесені позивачем на оплату за проведення експертизи в сумі 900 грн. 48 коп. та додаткової експертизи 900 грн. 48 коп., витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. та сплату судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., які документально підтверджені, а всього 4352 грн. 16 коп. Згідно ст. 84 ЦПК України - витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. П. 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У матеріалах справи позивачем надано квитанцію від 03.02.2016 згідно якої позивачем, було сплачено гонорар за підготовку матеріалів та складання позовної заяви в розмірі 2000 грн. адвокату [PERSON], однак стягнути дані витрати з відповідача на користь позивача, суд не може, так як на підтвердження розміру витрат, позивачем не надано відповідного розрахунку таких витрат. Отже суд приходить до висновку, що відсутність відповідного розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із витрат, понесених позивачем на оплату за проведення експертизи в сумі 900 грн. 48 коп., додаткової експертизи в сумі 900 грн. 48 коп. та сплату судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., які документально підтверджені, а всього 2352 грн. 16 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved