Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санофі-Авентіс Україна» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила наказ від 20.09.2016 № К-58/16 за підписом фінансового директора відповідача Ламбера Александра Патріка про звільнення позивача із займаної посади головного бухгалтера скасувати повністю; поновити позивача на займаній посаді головного бухгалтера ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» з 20.09.2016; зобов'язати відповідача надати та поширити спростування про звільнення позивача із займаної посади головного бухгалтера від 20.09.2016 за п. 4 ст. 40 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за весь період вимушеного прогулу в розмірі 92 463, 84 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.03.2009 позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем. З 06.04.2016 позивач була змушена розпочати лікування у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності. Період втрати працездатності складає 4 місяці - до 06.08.2016. 04.07.2016 позивач зверталась до відповідача із заявою про надання щорічної основної відпустки починаючи з 25.07.2016 на 53 дні. Проте відповідач листом відмовив останній у наданні такої відпустки. В подальшому позивач просила не брати до уваги свою заяву про відпустку, починаючи з 25.07.2016 та надати останній відпустку за заявою від 20.07.2016, починаючи з 27.07.2016 на 52 дні. Відповідач не відреагував на вказану заяву, тому позивач продовжив лікування та скористався своїм правом на щорічну відпустку. За таких обставин, позивач знаходилась на лікуванні з 06.04.2016 по 06.08.2016, а з 27.07.2016 по 16.09.2016 включно перебувала у щорічній відпустці. 16.09.2016 позивач звернулась до відповідача із заявою, відповідно до якої пояснила, що хворіла до 05.08.2016 включно та не змогла скористатись своїм правом на відпустку з 27.07.2016, а тому просила перенести 10 календарних днів відпустки на період з 19.09.2016 та додати 8 календарних днів з 29.09.2016 по 06.10.2016. При цьому, як стало відомо позивачу, відповідач наказом від 15.09.2016№ К-54/16 звільнив позивача, проте не повідомив про це останню, коли позивач зверталась із заявою про перенесення відпустки від 16.09.2016, хоча в подальшому вказаний наказ наказом від 19.09.2016 за № К-57/16 і скасовано наказ від 15.09.2016.13.10.2016 позивач поштою отримала від відповідача повідомлення про звільнення відповідно до наказу № К-58/16 від 20.09.2016 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин через самовільне використання щорічної основної відпустки з 08.09.2016 по 16.09.2016. Позивач з таким рішенням відповідача не згодна, вважає звільнення таким, що порушує норми чинного законодавства. Позивач скористалась своїм правом на відпустку та написала відповідну заяву. Позивач заперечує і щодо підстав звільнення, вказує, а саме за прогул. Зазначає, що оскільки у відповідача відсутні графіки відпусток, то для отримання відпустки необхідна заява працівника із зазначенням періоду, на який працівник хоче піти у відпустку. Позивач скористалась своїм правом та не вийшла на роботу, оскільки вважала, що перебуває у відпустці. В тому разі, якби відповідач не проігнорував заяву позивача від 22.07.2016 та заперечив би проти відпустки позивача, остання вийшла б на роботу. До цього позивач також була відсутня на роботі з поважних причини, оскільки лікувалась. Крім того. в період звільнення позивач перебувала на лікуванні - з 19.09.2016 по 01.10.2016. Відповідач також не здійснив жодних розрахунків з позивачем, не видав останній трудової книжки, чим порушив норми трудового законодавства щодо процедури звільнення. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивач просить стягнути з 20.09.2016 по 10.11.2016 за 36 робочих днів в розмірі 92 463, 84 грн. (55 214, 36 грн. - середньомісячний заробіток, 2 568, 44 грн. - середньоденна заробітна плата). Крім того, незаконними діями відповідача позивачу було завдано і моральної шкоди, яку остання оцінює в 200 000 грн. Позивач також має право на захист честі, гідності і ділової репутації, а тому просить зобов'язати відповідача спростувати інформацію про своє звільнення за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. У зв'язку з цим позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав, викладених в ньому. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, зазначили, що вони є необґрунтованими, безпідставними та просили відмовити і їх задоволенні. Пояснили, що з 06.04.2016 хоч позивач і перебувала на лікарняному, проте про це повідомлено не було. В липні на підприємство надійшла заява позивача від 04.07.2016 про надання щорічної відпустки тривалістю 53 календарних дні, починаючи з 25.07.2016. з врахуванням вказаних обставин, відповідач листом попросив повідомити причини тривалої відсутності на робочому місці з підтверджуючими документами. 22.07.2016 позивачем надана відповідь позивача щодо відсутності на роботі та надання відповідних документів. Вказаним листом позивач також повідомила, що продовжує хворіти до 27.07.2016 та надала додатково нову заяву, відповідно до якої просила з 27.07.2016 надати їй відпустку строком на 52 дні. При цьому, жодних документів, підтверджуючих факт тимчасової непрацездатності позивачем надано не було. Відповідач листом від 26.07.2016 повідомив позивача про неможливість надання відпустки з 27.07.2016 з об'єктивних причин та запропонував позивачу обрати інший період для надання щорічної відпустки. При цьому, відповідач вказав на необхідність присутності позивача на робочому місці через запит органів ДФС України про надання пояснень за період роботи позивача 2015-2016 роки. Однак вказаний лист відповідачу повернувся у зв'язку із закінченням строку зберігання. Оригінали листків працездатності позивач надав лише 16.09.2016, з яких вбачається, що період непрацездатності позивача тривав з 06.04.2016 по 05.08.2016. Тому, позивач повинна була вийти на роботу 08.08.2016, яка в свою чергу не приступила до роботи та була відсутня до 16.09.2016. При цьому, коли позивач 16.09.2016 з'явилась в офісі, остання пояснила, що 27.07.2016 розпочалась її щорічна відпустка, тому коли лікарняний було закрито, остання з 08.08.2016 перебувала у відпустці. І знову звернулась із заявою про надання відпустки. Після 16.09.2016 позивач знову не з'являлась на робочому місці, жодних повідомлень відповідачу не направляла. Представники відповідача вважають, що оскільки позивач у встановленому на підприємстві та законодавством порядку не погодила з керівництвом надання останній щорічної відпустки у відповідності до існуючої на підприємстві Політики надання відпусток, наказ про надання відпустки на підприємстві не видавався, то, відповідно позивач самовільно використала відпустку, що є прогулом без поважних причин. Самого факту звернення до керівництва із заявою про надання відпустки не достатньо для виникнення у відповідача безумовного обов'язку надати позивачу відпустку. З врахуванням наведеного, відповідачем прийнято рішення про накладення дисциплінарного стягнення на позивача у вигляді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що 20.09.2016 видано відповідний наказ. Оскільки позивач в день звільнення була відсутня на робочому місці, обидва накази, повідомлення про звільнення та розрахунковий лист були направлені позивачу поштою. Крім того, при звільненні відповідачем також враховані допущені раніше порушення під час виконання своїх трудових обов'язків. Додатково представники відповідача пояснили, що на момент звільнення, а саме 20.09.2016 відповідачу не було відомо про те, що позивач знову перебувала на лікарняному, оскільки жодних повідомлень від останньої з 16.09.2016 не надходило. Крім того, відповідач наказом від 06.12.2016 вніс зміни до наказу від 20.09.2016, як тільки отримав листок непрацездатності від позивача 28.11.2016, та змінив дату звільнення з 20.09.2016 на 03.10.2016. Копія наказу була направлена позивачу поштою. Крім того, не погоджуються представники відповідача і з тією обставиною, що з позивачем не було здійснено відповідних розрахунків, оскільки загальна сума, нарахована та перерахована на картковий рахунок позивача становить 184 174, 09 грн. Крім того, представники відповідача звертають увагу позивача на ту обставину, що трудова книжка останньої на підприємстві відсутня. Вважають необгрутованою і вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. Також, заперечують проти вимоги щодо спростування інформації серед колег про звільнення позивача за прогул, оскільки вважають, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачем було розповсюджено неправдиву інформацію відносно позивача. З врахуванням наведеного, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у визначених випадках, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно положень пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). З врахуванням наведеного, а також тієї обставини, що законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 57 ЦПК України. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з'ясування поважності причин його відсутності на роботі. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, зазначає, що була відсутня на роботі з 08.08.2016 по 16.09.2016 з поважних причин, так як вважала, що перебуває у щорічній основній черговій відпустці. Зазначає, що відсутність у вказаний період на робочому місці не є прогулом, а отже, відповідач не мав підстав звільняти останню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З приводу вказаних обставин суд вважає за необхідне зазначити наступне. В судовому засіданні встановлено, що 12.03.2009 між сторонами укладено безстроковий Трудовий договір від 12.03.2009 (а.с. 142-147) та призначено позивача - [PERSON] на посаду головного бухгалтера в ТОВ «Санофі-Авентіс Україна», про що відповідачем видано відповідний наказ від 12.03.2009 № К-13/09 (а.с. 57). Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Відповідно до положень ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ч. 3-5 ст. 79 КЗпП України, щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Положеннями ч. 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Пунктом 3.5. Трудового договору, укладеного між сторонами, також передбачено надання працівнику щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 28 календарних днів. На підприємстві відповідача відсутні графіки, якими встановлено черговість надання відпусток, проте затверджена Політика щодо надання щорічних відпусток (а.с. 148-153), якою встановлено тривалість стандартної щорічної відпустки та процедура, якої мають дотримуватись працівники при подачі заяви на щорічну відпустку, з метою забезпечення безперебійного робочого процесу в компанії та забезпечення належного виконання функцій виконуючих обов'язки відсутніх працівників кадрами. Вказані обставини не заперечуються сторонами. Відповідно до п. 3 Розділу ІІІ Політики щодо надання щорічних відпусток, належним чином оформлена заявка щодо отримання відпустки вноситься в систему BTR щонайменше за 2 тижні до початку відпустки і має бути погоджена в системі BTR відповідними керівниками. Працівник не має права піти у відпустку без належного оформлення заяви щодо надання відпустки в системі BTR. Така несанкціонована відсутність може бути розцінена як прогул та стати підставою для адміністративного стягнення. Крім того, Компанія залишає за собою право відкликати працівника з відпустки, якщо це буде спричинено виробничою необхідністю (п. 4 Розділу ІІІ Політики щодо надання щорічних відпусток). Як вбачається з матеріалів справи, період з 06.04.2016 по 05.08.2016 позивач перебувала на лікуванні, причому в період з 06.04.2016 по 05.06.2016 та в період з 22.06.2016 по 05.08.2016 лікувалась амбулаторно, а з 06.06.2016 по 21.06.2016 - перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідними листками непрацездатності (а.с. 23,24,25). 04.07.2016 позивач звертається до відповідача із заявою про надання щорічної відпустки, починаючи з 25.07.2016 строком на 53 календарних дні (а.с. 26). Відповідач листом від 13.07.2016 за вих. № 11735 повідомив позивача про те. що ним отримано заяву позивача про надання відпустки, разом з тим пояснив, що без отримання документів, які пояснюють відсутність позивача на робочому місці надати відпустку останній не є можливим. При цьому відповідач звернувся до позивача з проханням повідомити причини відсутність останньої на роботі з 11 квітня 2016 року та надати підтверджуючі документи (а.с. 27). Вказаний лист позивач отримала поштою та надала відповідь, в якій пояснила, що перебуває на лікуванні з квітня 2016 року, одночасно з цим позивачем не надано до своєї відповіді доказів перебування на лікуванні (а.с. 28-29). У своїй відповіді позивач просить не брати до уваги заяву від 04.07.2016 про надання відпустки, а додає нову заяву від 20.07.2016 (а.с. 30), відповідно до якої просить надати їй щорічну відпустку з 27.07.2016 строком на 52 календарних дні. 18.07.2016 позивачу як головному бухгалтеру ТОВ «Санофі - Авентіс Україна» на робочу адресу Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби направлявся запит щодо надання інформації з питань несвоєчасної сплати податку на додану вартість та у зв'язку із складеним протоколом про адміністративне правопорушення на позивача за № 190/42-02 від 18.07.2016 (а.с. 63, 64). З матеріалів справи вбачається, що відповідач листом від 26.07.2016 вих. № 11879 повідомив позивача про те, що питання про надання відпустки позивача буде вирішено після 08.08.2016, оскільки у вказаний період, Генеральний директор ТОВ «Санофі-Авентіс Україна», дот повноважень якого відноситься вирішення питань щодо надання відпусток працівникам та підписання відповідних наказів, перебуває у відпустці, а особа, уповноважена на виконання повноважень Генерального директора не призначалась. Крім того, позивачем так і не були надані документи, які підтверджують поважність причин відсутності на робочому місці. Повідомлено позивача і про те, що надійшло повідомлення від органів ДФС України про притягнення останньої до адміністративної відповідальності за порушення строків сплати зобов'язань з ПДВ по уточнюючих розрахунках податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок, поданих у листопаді 2015 року та запит від органів ДФС на отримання пояснень, які стосуються безпосередньо позивача та виконання останньою своїх посадових обов'язків. У зв'язку з вище викладеним, з метою надання відповідей на запит присутність позивача необхідна. Тому, з врахуванням наведеного, відповідач звернувся до позивача з проханням якнайшвидше вийти на роботу, враховуючи термін одужання, та запропонував обрати інший період для отримання щорічної відпустки до завершення робочого року (11.03.2017) (а.с. 59). Вказаний лист направлявся позивачу з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 60), проте повернувся без вручення на адресу відповідача з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 61, 62). При цьому, в матеріалах справи також наявні Акти від 15.08.2016, 31.08.2016, 15.09.2016, 16.09.2016, якими зафіксовано факт відсутності позивача на робочому місці. 12.09.2016 відповідач направив листа позивачу за вих. № 12386, яким вкотре звернувся до останньої з проханням надати на підприємство оригінали або копії виданих та закритих листків непрацездатності за період з 06.04.2016 та по теперішній час (а.с. 78, 79). Вказаний лист був направлений позивачу та не вручений під час доставки (а.с. 80). 15.09.2016 відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача внаслідок тимчасової непрацездатності на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, яке було оформлене наказом за № К-54/16 (а.с. 13) та направлено позивачу (а.с. 14) разом із повідомленням (а.с. 12). 16.09.2016 позивач звернулась до відповідача із заявою, відповідно до якої просила 10 календарних днів відпустки, якими позивач не змогла скористатись через перебування на лікарняному з 25.07.2016 по 05.08.2016, на період з 19.09.2016 та додати 8 днів щорічної відпустки з 29.09.2016 по 06.10.2016. При цьому, позивач додає до заява копію лікарняного листка АГЮ 011776, яким підтверджується та обставина, що остання до 05.08.2016 перебувала на амбулаторному лікуванні (а.с. 31). З'ясувавши, що позивач перебувала на лікарняному менше чотирьох місяців, відповідач наказом від 19.09.2016 за № К-57/16 скасував наказ № К-54/16 від 15.09.2016 про звільнення позивача на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16) та направив позивачу вказаний наказ разом із відповідним повідомлення (а.с. 15,17). Разом з тим, відсутність позивача на роботі з 08.08.2016 по 15.09.2016, а 16.09.2016 з 09 год. 00 до 15 год. 50 хв., відповідач розцінив як прогул без поважних причин, так як відпустка, як причина відсутності позивача на робочому місці, на яку посилалась остання, в установленому законом порядку не була погоджена керівництвом позивача у відповідності до Політики щодо надання щорічних відпусток, а тому позивач самовільно використала щорічну відпустку. У зв'язку з цим та з врахуванням отриманої позивачем 05.10.2015 догани за порушення оформлення відрядження відповідно до Наказу № К - 377-1/15 (а.с. 81), відповідачем прийнято рішення про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин, оскільки позивач без поважної причини була відсутня на робочому місці з 06.08.2016 по 15.09.2016 та у зв'язку з тим, що відпустка позивача на вказаний період погоджена не була відповідачем. Наказом № К-58/16 від 20.09.2016 позивача звільнено за прогули в період з 08.08.2016 по 16.09.2016 без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 19). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює в ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» на посаді керівника департаменту з управління персоналом, пояснила, що позивач працювала на посаді головного бухгалтера у відповідача. Тривалий час була відсутня на роботі, заяву на відпустку позивача не погодило керівництво, на момент її надходження не було особи, яка була уповноважена погоджувати вказану заяву. Позивач також направляла електронне повідомлення про звільнення за згодою сторін, але пропозиція позивача значного перевищувала фінансові можливості відповідача і сторони не досягли згоди. Крім того, свідок пояснила, що на підприємстві проводився кадровий аудит, в ході якого в січні-лютому 2016 року було виявлено відсутність трудової книжки, про що було повідомлено позивача. З врахуванням наведеного, а також тієї обставини, що на підприємстві не ведуться графіки відпусток, разом з тим наявна Політика щодо надання щорічних відпусток, з якою позивач ознайомлена під підпис, з врахуванням тієї обставини, що відпустка позивача належним чином не була узгоджена з керівництвом Товариства, наказ не видавався, суд приходить до висновку, що позивач без поважних причин була відсутня на робочому місці з 06.08.2016 по 15.09.2016, а тому відповідач правомірно визнав відсутність позивача на робочому місці прогулом без поважних причин. А тому, суд приходить до висновку, що відповідач мав всі законні підстави прийняти рішення про звільнення позивача із займаної посади головного бухгалтера за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яке оформлене Наказом від 20.09.2016 № К-58/16. Щодо тієї обставини, що позивача було звільнено під час перебування на лікарняному. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Як вбачається з матеріалів справи, на дату звільнення 20.09.2016 позивач перебувала на амбулаторному лікуванні (з 19.09.2016 по 29.09.2016), що підтверджується відповідним листком непрацездатності (а.с. 32). Разом з тим, відповідно до п. 3.1. Трудового договору, працівник (позивач) зобов'язується виконувати Правила внутрішнього трудового розпорядку. Трудовим договором передбачено обов'язок працівника у випадку хвороби попередити про це роботодавця при першій його можливості та якомога скоріше (п. 3.7. Трудового договору). В порушення умов Трудового договору позивач не повідомила про перебування на лікарняному відповідача. Крім того, які тільки відповідачу стало відомо про ту обставину, що позивач перебувала в період з 19.09.2016 по 29.09.2016 на лікарняному, останній Наказом від 06.12.2016 за № К-72/16 вніс зміни в Наказ від 20.09.2016 № К-58/16 «Про звільнення [PERSON]» та змінив дату звільнення з «20.09.2016» на «03.10.2016». зобов'язавши при цьому бухгалтерію зробити відповідний перерахунок виплат, здійснених позивачу у зв'язку із звільненням (а.с. 97). Вказаний Наказ разом із розрахунковими листами та відповідним повідомленням відповідач 07.12.2016 направив поштою позивачу (а.с. 98-99,100,101,102,103,104,105). Враховуючи поведінку сторін - позивача, який не повідомив відповідача про перебування на лікарняному та відповідача, який вніс зміни до Наказу про звільнення та здійснив відповідні розрахунки з позивачем з метою дотримання норм чинного законодавства, як тільки останньому стало відомо про перебування у період звільнення позивача на лікарняному, суд не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що останню було звільнено з порушеннями, оскільки позивач в порушення умов трудового договору, не повідомила роботодавця про перебування на лікарняному. Не приймає суд до уваги і посилання позивача на ту обставину, що відповідач не здійснив з останньою розрахунки, так як вказана обставина спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, а саме розрахунковим листком по заробітній платі за вересень 2016 року, розрахунковим листком по заробітній платі за жовтень 2016 року, платіжним дорученням від 19.09.2016 № 5088, від 20.09.2016 № 5095, від 29.09.2016 № 41, від 07.12.2016 № 6052 (а.с. 101, 102, 103, 104, 105, 106). Не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні і та обставина, що відповідач в порушення норм чинного законодавства в день звільнення не видав позивачу трудову книжку. Оскільки як вбачається з матеріалів справи, вона взагалі була відсутня у відповідача та не надавалась позивачем (а.с. 107-109). З приводу можливого порушення відповідачем норм чинного трудового законодавства позивач зверталась до Головного управління Держпраці у Київській області, на що Головне управління листом від 21.04.2017 за № 4/43-С-1410-2317 повідомило про результати перевірки відповідача, зокрема, Управлінням встановлено, що правила внутрішнього трудового розпорядку затверджені директором, а не представником трудового колективу за поданням власника або уповноваженого ним органу (профспілковим представником) та виявлено, що трудові книжки ведуться не на всіх працівників, про що складено акт та протокол про адміністративне правопорушення відносно керівника до суду. Щодо відсутності графіку відпусток в листі зазначено про дію Політика щодо надання щорічних відпусток, в якій визначені процедура та умови надання щорічних відпусток, а саме електронна система адміністрування відпусток, яка підписана позивачем (а.с. 217). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування Наказу від 20.09.2016 № К-58/16 за підписом фінансового директора відповідача Ламбера Александра Патріка про звільнення позивача із займаної посади головного бухгалтера та поновлення позивача на займаній посаді головного бухгалтера ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» з 20.09.2016 не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи наведене, оскільки судом встановлено, що звільнення позивача із займаної посади головного бухгалтера за п.4 ч.1 ст.40 КзпП України відповідачем проведено без порушень закону, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також, відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. З урахуванням викладеного, також не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди, оскільки, відповідно до статті 23 ЦК України, обов'язковою умовою відшкодування моральної шкоди є протиправність дій особи, яка її заподіяла, а відповідно до ст. 237-1 КЗпП України така шкода відшкодовується, якщо були порушені законні права працівника, однак судом встановлено, що відповідач діяв в межах закону і не допустив порушень трудових прав позивача при звільненні останнього. Не підлягає також задоволенню і вимога щодо зобов'язання відповідача надати та поширити спростування про звільнення позивача із займаної посади головного бухгалтера від 20.09.2016 за п. 4 ст. 40 КЗпП України, з огляду на наступне. Статтею 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч. 5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п. 18 постанови, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права Разом з тим, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження та обставина, що відповідачем була поширена недостовірна чи неправдива інформація відносно позивача серед колег позивача про звільнення останньої із займаної посади головного бухгалтера від 20.09.2016 за п. 4 ст. 40 КЗпП України, не доведено, що вказана інформація є негативною чи порушує якимось чином особисті немайнові права позивача. доказів протилежного позивачем не надано. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні з роботи та не надано доказів порушення його трудових прав, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed