Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі -ПАТ КБ «Приватбанк») про захист прав споживача про припинення поруки/іпотеки. В обґрунтування вимог позовної заяви, з урахуванням прийнятої до початку розгляду справи по суті судом заяви про зміну (доповнення) підстав позову (а.с. 98, 99), позивач зазначає, що 25 лютого 2008 року між [PERSON] та Вінницькою філією ЗАТ КБ «Приватбан» - правонаступником якого виступає ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено Кредитний договір № VIW3GA0000000966 (далі - кредитний договір), за яким банк надавав позичальнику у кредит на 9 років під 12,79 % річних грошові кошти у сумі 49 363,20 доларів США на наступні цілі: на споживчі цілі - 45 000,00 доларів США, а також 4 363,20 доларів США на сплату страхових внесків та інших витрат, передбачених у п. п. 2.1.3, 2.2.7, 8.1 Даного договору. У якості забезпечення зобов'язань по кредитному договору, 25 лютого 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем було укладено договір іпотеки квартири у відповідності до умов якого предметом цього договору є надання позивачем, як іпотекодавцем, в іпотеку нерухомого майна в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед іпотекодержателем - ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання зобов'язань [PERSON] перед іпотекодержателем за кредитним договором по поверненню кредиту на строк з 25 лютого 2008 року по 25 лютого 2017 року. Предметом іпотеки за вказаним іпотечним договором є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на праві приватної власності позивачу. Позивачу стало відомо, що 04 липня 2012 року відповідач та позичальник уклали додаткову угоду, якою змінили істотні умови кредитного договору. Зокрема додатковою угодою було збільшено загальну вартість кредиту майже вдвічі, збільшено відсоткову ставку, розмір страхових внесків та щомісячних платежів, а також строки зобов'язання. Тому безпідставне збільшення загальної вартості кредиту в кілька разів не може розглядатися як проста зміна умов первинного зобов'язання, оскільки це є нове зобов'язання, яке формально оформлене у вигляді додаткової угоди. З підстав зазначених вище позивач звернулась до суду із даним позовом та на підставі статті 559 ЦК України, просила суд визнати припиненим зобов'язання майнової поруки [PERSON] за кредитним договором, укладений між [PERSON] та відповідачем 25 лютого 2008 року. Припинити іпотеку, встановлену договором іпотеки від 25 лютого 2008 року між [PERSON] та відповідачем. Анулювати заставну на належну позивачу на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] вимоги позову підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» - Сауляк Є.В. в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволені вимог позовної заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIW3GA0000000966, у відповідності до умов якого банк надавав позичальнику у кредит на 9 років під 12,79 % річних грошові кошти у сумі 49 363,20 доларів США (а.с. 6-14). В забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором між позивачем - [PERSON] та відповідачем - ПАТ КБ «Приватбанк» 25 лютого 2008 року було укладено договір іпотеки квартири, у відповідності до умов якого, позивачем, як іпотекодавцем, було надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 15-18). 04 липня 2012 року між відповідачем та позичальником - [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору № VIW3GA0000000966, у відповідності до умов якої, сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 16 094,79 дол. США, а саме відсотки у розмірі 0 дол. США, комісія к розмірі 0 дол. США, пеня у розмірі 16 094,79 дол. США. Згідно із ст.ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 16 094, 79 дол. США. Пунктом 3 додаткової угоди сторони дійшли згоди про те, що пункт 8.1 кредитного договору викласти у новій редакції, в наслідок чого збільшено відсотки за користування кредитом з 12% до 13,56 %, встановлено додаткову плату страхового внеску в розмірі 19 740,88 дол. США та неустойку у розмірі 100 % (а.с. 90-94). Вказана додаткова угода, була предметом судового розгляду по цивільній справі № 127/16297/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсної додаткової угоди до кредитного договору. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2015 року позов задоволено, визнано недійсною додаткову угоду від 04 липня 2012 року до кредитного договору № VIW3GA0000000966 (а.с. 109-113). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 03 березня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено (а.с. 135 - 137). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на встановлені вище обставини, суд зазначає наступне. Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, визначені види забезпечення виконання зобов'язання, серед яких як самостійні види вказані такі види забезпечення, як порука та застава. За умовами ч.ч.1, 3 ст.575 ЦК України, іпотека є окремим видом застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правило про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Окремим законом, який регулює відносини, що виникають у зв'язку із заставою нерухомого майна є Закон України «Про іпотеку». Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Суд вважає, що відносини, які виникли між сторонами регулюються параграфом 6 Застава глави 49 Цивільного Кодексу України, спеціальним Законом «Про іпотеку» та загальними положеннями про забезпечення виконання зобов'язання і на них не розповсюджуються положення норм цивільного кодексу стосовно поруки (ст.ст.553-559 ЦК України). Тому посилення позивача у своєму позові на припинення Іпотечного договору відповідно до ст.559 ЦК України, як на підставу позову, є безпідставними. Це також відповідає позиції Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в п. 23 Постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин». Крім того, припинення іпотеки передбачено ст.17 Закону України «Про іпотеку». Вказаною нормою права визначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем право власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її, а також з інших підстав передбаченим цим законом. Припинення іпотечного договору з підстав збільшення обсягу відповідальності іпотекодержателя за основним зобов'язанням, Законом України «Про іпотеку» не встановлено. У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року (справа № 6-1534 цс15), прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, висловлена така правова позиція. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку», статтею 17 якого визначено підстави припинення іпотеки. Відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 цього Кодексу), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки останній відповідає перед заставо-/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково у межах вартості предмета застави/іпотеки. З урахуванням викладеного, суд вважає, що доводи позовної заяви щодо припинення іпотечного договору з посиленням на норму чинного законодавства, що регулюють інший самостійний вид забезпечення, як порука, суперечать Закону України «Про іпотеку».

Outcome: dismissed