Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

В квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору №DNG0RB01181392 від 01 серпня 2003 року в розмірі 38 150 грн. 04 коп., а також судовий збір у розмірі 381 грн. 50 коп. В обґрунтуванні своїх вимог позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору №DNG0RB01181392 від 01 серпня 2003 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 2820 грн. грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27% річних. Умовами кредитного договору передбачалось, що повернення кредиту здійснюється відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснював належним чином, чим порушив зобов'язання, щодо щомісячної сплати процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами кредитного договору. У зв'язку з чим, станом на 22 січня 2014 року у відповідача існує заборгованість перед банком у розмірі 38 150 грн. 04 коп., з яких: заборгованість по комісії за користування кредитом складає 4530 грн. 64 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 33619 грн. 40 коп. У зв`язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду з даною заявою. У судове засідання представник позивача не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглядати справу без його участі. Відповідач в судовому засідання не з'явився, але надав суду заяву, у якій просив суд відмовити в задоволенні позову, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» вже звертався до суду з даними позовними вимогами, відповідно до яких було винесено судовий наказ від 08 вересня 2005 року та стягнуто з нього суму боргу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору №DNG0RB01181392 від 01 серпня 2003 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 2820 грн. грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27% річних, з кінцевим терміном повернення по 01.02.2005 рік (а.с.4-5). Умовами кредитного договору передбачалось, що повернення кредиту здійснюється відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Строк дії договору, тобто кінцевий термін повернення кредиту настав 01 лютого 2005 року. Як вбачається із матеріалів справи, та як зазначає позивач, відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснював належним чином, чим порушив зобов'язання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами кредитного договору. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як зазначено у позові, у зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань, станом 22 січня 2014 року у відповідача існує заборгованість перед банком у розмірі 38 150 грн. 04 коп., з яких: заборгованість по комісії за користування кредитом складає 4530 грн. 64 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 33619 грн. 40 коп.. Як вбачається із наданих документів відповідачем, суду стало відомо про наявність судового наказу Бабушкінського районного суду № 2-5510/05, за яким вже було стягнуто з відповідача суму заборгованості по кредитному договору №DNG0RB01181392 від 01 серпня 2003 року у розмірі 4527 грн. 25 коп. Наказ набрав чинності 25 вересня 2005 року. Станом на час розгляду даної справи судовий наказ не скасовувався. Крім того, згідно наданого платіжного доручення № 1555 від 13.06.2007 року відповідачем було повністю сплачено суму заборгованості в порядку виконання рішення за вищезазначеним наказом у розмірі 4 578,25 грн. на рахунок Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Відповідно до ч. 2,3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином позовна давність на не погашену частину заборгованості за пенею перервалася та її новий перебіг у позивача по справі почався з дня закінчення дії кредитного договору, а саме з 01 лютого 2005 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а у відповідності до ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог позивача з приводу стягнення суми боргу у вигляді несплачених процентів за користування кредитними коштами станом на 22 січня 2014 року у розмірі 4530 грн. 64 коп., то дані вимоги також задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, а саме до 01 лютого 2005 року, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки в даному випадку строк дії договору закінчився 01 лютого 2005 року, то позивач не вправі нараховувати після цього терміну проценти за користування кредитом та звертатися з позовом щодо їх стягнення. Крім того, всі нараховані платежі по даному кредитному договору із штрафними санкціями вже були стягнуті на користь позивача за судовим наказом Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 08.09.2005 року. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed