Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

В липні 2017р. позивач ПП з 100% іноземними інвестиціями «Українська Національна Лотерея» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-6) до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: 1) визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію позивача інформацію, поширену відповідачем 1 та опубліковану на веб-сайті https://www.unn.com.ua/; 2) зобов`язати відповідача 1 протягом однієї доби з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію у наступний спосіб: - шляхом підписання пояснень наступного змісту: « [INFO]». Інформація, розповсюджена мною, є такою, що не відповідає дійсності.» задля подальшого публікування підписаних відповідачем 1 пояснень на офіційному сайті позивача [INFO]; 3) зобов`язати власника веб-сайту [INFO] - відповідача 2, протягом однієї доби з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію у такий самий спосіб, як вона була поширена: - шляхом опублікування на веб-сайті спростування наступного змісту: «Інформація, зазначена у статті « [INFO] », а саме: «Комментируя случившееся тогда юрист УНЛ [PERSON] открыто заявил о причасности к обыску народного депутата [PERSON] и [PERSON]. «Идет откровенный правовой беспредел. Но этот беспредел не взят на пустом месте. Он идет с поддержки таких народных депутатов как [PERSON] , как [PERSON] », - сообщил юрист.» не відповідає дійсності. [PERSON] не являється юристом Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Українська Національна Лотерея». Приносимо вибачення за поширення недостовірних даних»; - понесені позивачем судові витрати покласти на відповідачів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] на веб-сайті відповідача [INFO] було опубліковану статтю під назвою: « [INFO] », в якій було поширено наступну інформацію: «Комментируя случившееся тогда юрист УНЛ [PERSON] открыто заявил о причасности к обыску народного депутата [PERSON] и [PERSON]. «Идет откровенный правовой беспредел. Но этот беспредел не взят на пустом месте. Он идет с поддержки таких наодных депутатов как [PERSON] , как [PERSON] …». На думку сторони позивача, вищезазначена інформація відносно нього є неправдивою, образливою, оскільки впливає на ділову репутацію позивача, як юридичної особи та на честь і гідність його працівників, звинувачуючи позивача недобросовісної підприємницької діяльності. При цьому, відповідач 1 ніколи не перебував у трудових відносинах з позивачем. З метою захисту порушеного права, позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 11 липня 2017р. відкрито провадження по справі. Розпорядженням від 22 листопада 2017р. за № 01-08-1196 здійснено повторний автоматичний розподіл справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 листопада 2017р. визначено головуючого суддю Малинникова О.Ф. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від 24 листопада 2017р. прийнято справу до провадження та призначено до розгляду. Розпорядженням від 31 жовтня 2018р. за № 01-08-1267 здійснено повторний автоматичний розподіл справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2018р. визначено головуючого суддю [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 05 листопада 2018р. прийнято справу до розгляду та призначено в підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, які зазначені в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач 1, третя особа, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили, в судові засідання своїх представників не направили, судом визнано їх неявку не поважною. Представник відповідача 2, проти позову заперечив, зазначивши, що зазначена інформація була поширена на інших веб-сайтах в мережі «Інтернет», і була передрукована відповідачем 2, який жодним чином не порушував права позивача. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ст. 5 Закону України «Про інформацію» Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Звертаючись до суду з вказаним позовом, в прохальній частині позову (п. 1), позивач взагалі не зазначив, яку інформацію вважає недостовірною і порушує його ділову репутацію, одна за змістом позову, позивач наголошував, що відповідачем 1, було розповсюджено недостовірну інформацію, шляхом опублікування [INFO] на веб-сайті відповідача [INFO] статтю під назвою: « [INFO] », в якій було поширено наступну інформацію: «Комментируя случившееся тогда юрист УНЛ [PERSON] открыто заявил о причасности к обыску народного депутата [PERSON] и [PERSON] . «Идет откровенный правовой беспредел. Но этот беспредел не взят на пустом месте. Он идет с поддержки таких наодных депутатов как [PERSON] , как [PERSON] …». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Так, в судовому засіданні представник позивача зазначав, що відомості, які позивач просить визнати такими, що не відповідають дійсності порушують його ділову репутацію, були поширені відповідачами 1, 2, проте позивачем не підтверджено, жодним належним і допустимим доказом, що у зазначеній вище статті міститься інформація, яка стосується саме безпосередньо позивача. Також, протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зазначена інформація має негативні наслідки для ділової репутації позивача. Як і не було надано стороною позивача до суду доказів на підтвердження того, що інформація, яку як вважає позивач була поширена відповідачем 1 є недостовірною, при цьому посилання сторони позивача, що обов`язок по доказуванню достовірності інформації покладається на особу, яка її поширила є помилковим, оскільки положення ч. 3 ст. 277 ЦК України було виключено на підставі Закону України № 1170-VII від 27 березня 2014р. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами заявлені позовні вимоги про визнання інформації недостовірною, а тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Твердження сторони позивача, що відповідач 1 ніколи не перебував у трудових відносинах з позивачем, судом також оцінюються критично, оскільки з наданих стороною позивача доказів, не можливо встановити конкретну особу, про яку зазначено у вищезазначеній статті і ідентифікувати її саме зі стороною відповідача 1. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача, зазначених в п. 1), то і відсутні правові підстави для задоволенні і вимог позивача, наведених в п.п. 2), 3), як похідних. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів 1, 2 не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed