Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 25.09.2014 року під час виконання своїх трудових обовязків, відповідачем на Дніпропетровському аптечному складі було виявлено відсутність пломбування на автомобілі. В ході прийому товару, на складі було виявлено нестачу медичних препаратів, про що було складено відповідні акти нестачі. Відповідно до довідки про розмір заподіяної матеріальної шкоди, нестача матеріальних цінностей складає 43\~361 (сорок три тисячі шістсот тридцять одна) грн.,16 коп. 14.10.2015 року ПП «[PERSON] Україна» надіслало позивачу [PERSON] про відшкодування завданих збитків у сумі 43\~361 (сорок три тисячі шістсот тридцять одну) грн.,16 коп. Станом на 22 березня 2016 року позивач задовольнив претензію на суму 30\~499 ( тридцять тисяч чотириста девяносто девять) грн. 98 коп.,за відповідача.\~Тобто, сума боргу перед ПП «[PERSON] Україна» становить 13131 (тринадцять тисяч сто тридцять одну)грн., 18 коп. На момент подачі позовної заяви відповідач вказані кошти ФОП [PERSON] не повернув. Тому позивач був змушений звернутися до суду та просив суд стягнути з відповідача вищевказані суми боргу. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, але на адресу суду надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити, також просив суд справу слухати без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, згідно чинного законодавства, що підтверджується наявними в справі доказами. Відповідно ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні встановлені такі обставини та відповідні правовідносини: 01 липня 2014 року між ПП «[PERSON] Україна», в особі директора [PERSON], та ФОП [PERSON] було укладено договір № 38 на транспортно експедиторське обслуговування. Відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем відповідно до трудового договору від 26.05.2014 року. 29.05.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. 25.09.2014 року під час виконання своїх трудових обовязків, відповідачем на Дніпропетровському аптечному складі було виявлено відсутність пломбування на автомобілі. В ході прийому товару, на складі було виявлено нестачу медичних препаратів, про що було складено відповідні акти нестачі. Згідно з довідкою про розмір заподіяної матеріальної шкоди, нестача матеріальних цінностей складає 43\~361 (сорок три тисячі шістсот тридцять одна) грн.,16 коп. 14.10.2015 року ПП «[PERSON] Україна» надіслало ФОП [PERSON] [PERSON] про відшкодування завданих збитків у сумі 43\~361 (сорок три тисячі шістсот тридцять одну) грн.,16 коп. 18 березня 2015 року, відповідач, визнавши свою вину у нестачі матеріальних цінностей, під розписку зобовязався відшкодувати збитки, ФОП [PERSON] ,у розмірі 43\~361 (сорок три тисячі шістсот тридцять одну) грн.,16 коп. 22 березня 2016 року ПП «[PERSON] Україна» повідомило ФОП [PERSON] про те, що суму завданих збитків по [PERSON] від 14 жовтня 2014 року задоволено в розмірі 30499 (тридцять тисяч чотириста девяносто девять) грн., 98 коп. Тобто, станом на 22 березня 2016 року заборгованість перед ПП «[PERSON] Україна» становила - 13131,18 грн. (тринадцять тисяч сто тридцять одну гривню, вісімнадцять копійок). Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, спричинену підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Згідно із ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність в повному розмірі шкоди, спричиненої по їх вині підприємству в разі, коли між працівником та підприємством в відповідності до ст. 135-1 КЗпП України укладений письмовий договір про прийняття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення схоронності майна та других цінностей, переданих йому для охорони або для других цілей. Відповідно до ч.1\~ст.1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до положень п.8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами, за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до ст. 138 КЗпП України обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку доказів, приходить до висновку що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, оскільки відповідач працював у позивача та з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність та в разі нестачі має в повному обсязі її відшкодувати. Відповідно до \~ст. 88 ЦПК України\~судові витрати суд вважає необхідним покласти на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved