Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

В лютому 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на свою користь 151 848,99 грн. інфляційних втрат та 31 444,87 грн. три відсотки річних за несвоєчасне виконання вироку Білоцерківського міськрайонного суду, а всього 183 293, 86 грн. В обґрунтування позову вказувала, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.04.2007 року визнано винним [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, який набрав законної сили 19.04.2007 року. Вказаним вироком на її користь стягнуто 107 496,34 грн. матеріальної шкоди завданої внаслідок смерті її сина. Нею було отримано виконавчий лист та предявлено до виконання, однак на сьогоднішній день [PERSON] не виконав вирок суду в частині відшкодування завданої шкоди. 01.02.2017 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Жарікову О.В. 02.02.32017 року ухвалою судді Жарікової О.В. вказану спрау залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви. 06.03.2017 року прийнято розпорядження керівника апарату Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 258 про повторний автоматизований розподіл даної справи, оскільки у судді Жарікової О.В. 23.02.2017 року закінчились повноваження в звязку з відставкою. 21.03.2017 року суддею Протасовою О.М. відкрито провадження у даній справі. 19.01.2018 року розпорядженням керівника апарату Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 417 призначено повторний автоматизований розподіл даної справи, оскільки у судді Протасової О.М. 21.12.2017 року закінчились повноваження в звязку зі звільненням за власним бажанням. 19.01.2018 року протоколом повторного атоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 24.01.2018 року ухвалою судді вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні за участю учасників судового процесу, про що були повідомлені сторони. Позивач в судове засідання 26.04.2018 року не зявилась, звернулась до суду з заявою про розгляд без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, причини поважності неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило, відзив на позов не надав, тому зі згоди позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи відповідно до ст. 280 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 04.04.2007 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області визнано [PERSON] винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 286 ч. 2, 135 ч. 1 КК України, який набрав законної сили 19.04.2007 року. Вказаним вироком суду стягнуто з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] 107 496 грн. 34 коп., після чого 24.04.2007 року видано виконавчий лист № 1-124, який двічі предявлявся до виконання, однак постановами державного виконавця виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 27.04.2011 року та від 30.01.2014 року повертався стягувачу в звязку з тим, що боржник за даною адресою проживає, але майно на яке може бути звернено стягнення відсутнє. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав цивільних прав та обовязків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Таким чином, задоволення цивільного позову про стягнення в рахунок відшкодування завданих збитків зводиться до сплати грошової суми, тобто фактично є грошовим зобов'язанням. В разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11. Приписами ч. 3 ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Будь-яких заперечень щодо визначених позивачем до стягнення сум відповідач суду не надав. Враховуючи викладене та перевіривши правильність розрахунку інфляційних втрат та 3-х відсотків річних, суд дійшов висновку за необхідне задовольнити позов в межах заявлених позивачем вимог, що заявлені в позові від 15.02.2017 року.

Outcome: approved