Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 27.05.2016 року він приватизував квартиру [ADDRESS] та є одноосібним власником вказаного житла. З відповідачкою [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 11.02.2005. Від спільного подружнього життя у них народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Дубенського міськрайонного суду від 07.12.2011 шлюб розірвано, дітей визначено залишити проживати разом з матір`ю. Після розірвання шлюбу відповідачка постійно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Діти проживають разом з нею за вказаною адресою, про що свідчить лист Смизької селищної ради Дубенського району від 12.08.2019, покази свідків, довідка про склад сім`ї, тощо. 22.03.2017 неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Проте, у вказаній квартирі після розірвання шлюбу, діти не проживають ні тимчасово, ні постійно, без поважних причин. 25.12.2015 був зареєстрований шлюб між ним та [PERSON] , яка також зареєстрована у вищевказаній квартирі. Оскільки, неповнолітні діти, будучи зареєстрованими у квартирі, не проживають у ній понад 1 рік без поважних причин, а збереження їх реєстрації перешкоджає позивачу повноцінно користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою, що призводить до необхідності нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, просить визнати їх такими, що втратили право на користування квартирою. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, яку просить задовольнити у повному обсязі, оскільки у квартирі [ADDRESS] , після розірвання шлюбу між сторонами, діти не проживають ні тимчасово, ні постійно, без поважних на те причин. Жодного разу відповідачка не звернулась з питанням фактичного проживання дітей. Письмовий висновок органу опіки та піклування Дубенської РДА не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки реєстрація дітей у квартирі позивача була тимчасовою, здійснена формально за згодою власника, по проханню відповідачки. Діти були зареєстровані не з метою проживання, а тому згідно ч. 2 ст. 405 ЖК України мають бути визнані такими що втратили право користування житлом позивача. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, показала, що у спірній квартирі вона проживала з [PERSON] та дітьми кілька місяців, після того, як вони у 2010 році переїхали туди з позивачем з м. Острог, робила там ремонт. Квартира на той час була на балансі сільської ради. Внаслідок негативної поведінки позивача, вона змушена була переїхати проживати з дітьми в с. Студянка Дубенського району Рівненської області. У 2017 році [PERSON] приїхав до неї та запропонував зареєструвати у квартирі [ADDRESS] дітей, оскільки він мав борги і квартира була під арештом. Ініціатором реєстрації дітей був позивач, вона не заперечувала. Спір почався, коли позивач вирішив квартиру продати. Свого житла у неї немає. Просить відмовити у задоволенні позову, з ціллю захисту інтересів дітей. Представник третьої особи: служби у справах дітей Дубенської районної державної адміністрації у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які не забезпечені житлом. Згідно ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14.11.2019 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Заслухавши учасників, дослідивши письмові докази, враховуючи покази свідків, суд прийшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Матеріали справи свідчать про те, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 27.05.2016. Про це ж свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №60901128 (а.с. 19-20). [PERSON] народився [INFO] , [PERSON] народився [INFO] . У їхніх свідоцтвах про народження [PERSON] та [PERSON] зазначені батьками (а.с. 9). Згідно повідомлення Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області №1332/03-15 від 12.08.2019, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Її неповнолітні діти: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , а фактично проживають разом з матір`ю [PERSON] (а.с. 11). Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 07.12.2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначено залишити проживати разом з матір`ю (а.с. 10). Згідно довідки про склад сім`ї №915 від 16.09.2018, [PERSON] та [PERSON] проживають в [ADDRESS] (а.с. 15). Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 19.11.2018 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1200 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 16). Згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER] , 25.12.2015 зареєстрований шлюб між [PERSON] (а.с. 21). [PERSON] зареєстрована у квартирі в квартирі [ADDRESS] (а.с. 21). Згідно письмового висновку органу опіки та піклування Дубенської райдержадміністрації №595/02-13/20 від 27.02.2020, вважають недоцільним визнання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 30-33). Як свідчить довідка-розрахунок, видана Дубенським МРВ ДВС №1301 від 26.01.2021, станом на 01.01.2021, загальна заборгованість [PERSON] по аліментах становить 9096, 62 грн. (а.с. 73-74). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні показали, що живуть по сусідські з позивачем [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належала його мамі. З відповідачкою [PERSON] та їхніми дітьми у вказаній квартирі вони проживали кілька місяців. Після розірвання шлюбу, відповідачка з дітьми переїхала жити в с.Студянка Дубенського району і з тих пір ні вона ні діти в квартирі не проживали. Ніяких перешкод їм позивач не створював, дітям завжди допомагав. На даний час умов для проживання дітей у спірній квартирі немає, оскільки там немає ні води, ні тепла, на кухні старе дерев`яне вікно, поржавілі труби. Дітей позивач приписав за проханням відповідачки, щоб вона отримувала соціальну допомогу, оскільки діти ніде не були приписані. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до статті 29 ЦК України і статті 160 СК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. Суд вважає, що позов про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не підлягає задоволенню з наступних підстав. На час звернення [PERSON] з даним позовом, його діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , ще не досягли 14 років. Доводи позивача про відсутність у неповнолітніх дітей права користування спірним житлом з тих підстав, що вони не проживають у квартирі позивача більше дев`яти років, а проживають за місцем проживання своєї матері є необгрунтованими, оскільки позивач, як батько дітей, має рівні з матір`ю дітей права та обов`язки, зокрема щодо забезпечення права дітей на користування житлом, власником якого він є. Дитина віком до 14 років не має права самостійно обирати собі місце проживання та її місцем проживання є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За приписами ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319, ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст.ст.156, 157 ЖК Української РСР. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачі не порушують право позивача на право власності на житло. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Згідно зі ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed