Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

\~ В.о. головного лікаря ВОПЛ № 2 звернувся до суду з даною заявою, посилаючись на те, що 05.06.2015 року о 22.50 год. у відділення № 6 ВОПЛ № 2 був доставлений на лікування в супроводі представників Барського РВ УМВС та матері [PERSON] Хворий дав добровільну згоду на лікування, був госпіталізований черговим лікарем [PERSON] у відділення № 6. 19.06.2015 року на фоні погіршення психічного стану хворий самовільно покинув відділення. За хворим було відіслано на пошуки медперсонал відділення. При спробі повернути [PERSON] у відділення вчиняв опір: розбив скляну пляшку, погрожував нанести пошкодження оточуючим, погрожував перехожим, забрав у перехожої жінки сумку, мобільний телефон, висловлював маячні ідеї відношення, переслідування. Було викликано міліцію, з допомогою якої хворий був доставлений у відділення № 6. В зв`язку з тим, що [PERSON] не дає усвідомленої згоди на продовження лікування і не може бути виписаний з відділення по своєму психічному стану, хворий представлений на комісію лікарів-психіатрів для вирішення примусової госпіталізації у зв`язку із наявністю тяжкого психічного розладу, який обумовлює небезпеку для себе та оточуючих. Підставою для висновку про необхідність примусової госпіталізації [PERSON] є ознаки психічного захворювання у вигляді: параноїдної шизофренії, безперервний тип перебіг, помірний змішаний (психопатоподібний, параноїдний) дефект, про що свідчать об`єктивні дані, свідомість ясна, контакт вербальний малоінформативний, не продуктивний, мислення з викривленою логікою, зі сковуванням, активно висловлює маячні ідеї відношення, величі, говорить про «контакти, які треба підписувати», переслідування, розладів сприйняття поведінкою не виявляє, заперечує, емоційно лабільний, амбівалентний, дисфоричний, погрожує медперсоналу, пам`ять збережена, критика до своєї поведінки та хвороби відсутня. 22.06.2015 року об 11.00 год. [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів ВОПЛ № 2, яка підтвердила обґрунтованість рішення про примусову госпіталізацію. Комісія прийшла до висновку, що обстеження та лікування [PERSON] можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару, в зв`язку з чим в.о. головного лікаря ВОПЛ № 2 звернувся до суду з заявою про застосування примусової госпіталізації [PERSON] у психіатричний стаціонар. В судове засідання представник лікарні не з`явився, від представника за дорученням лікаря-психіатра [PERSON] попередньо через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник органу опіки та піклування Вінницької РДА в судове засідання не з`явився, попередньо надійшла заява, в якій опікунська рада просить заяву розглядати без їхнього представника. Прокурор в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд заяви у його відсутність, заперечує проти задоволення позовних вимог, так як відсутні у матеріалах заяви підтверджуючі докази про законність утримання [PERSON] Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Зацікавлена особа [PERSON] згідно заяви сестра [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоч належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду. Хворий [PERSON] згідно наданої довідки за станом здоров`я не може бути присутній в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи: акт комісії лікарів-психіатрів, довідку про те, що хворий [PERSON] за станом здоров`я не може бути присутній в судовому засіданні, заяви учасників процесу, суд приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа може бути добровільно госпіталізована до психіатричного закладу за її усвідомленою згодою. В судовому засіданні згідно поданої заяви встановлено, що 05.06.2015 року о 22.50 год. у відділення № 6 ВОПЛ № 2 [PERSON] був доставлений на лікування в супроводі представників Барського РВ УМВС та матері. Хворий дав добровільну згоду на лікування, був госпіталізований черговим лікарем [PERSON] у відділення № 6. 19.06.2015 року на фоні погіршення психічного стану хворий самовільно покинув відділення. За хворим було відіслано на пошуки медперсонал відділення. При спробі повернути [PERSON] у відділення вчиняв опір: розбив скляну пляшку, погрожував нанести пошкодження оточуючим, погрожував перехожим, забрав у перехожої жінки сумку, мобільний телефон, висловлював маячні ідеї відношення, переслідування. Було викликано міліцію, з допомогою якої хворий був доставлений у відділення № 6. В зв`язку з тим, що [PERSON] не дає усвідомленої згоди на продовження лікування і не може бути виписаний з відділення по своєму психічному стану, хворий представлений на комісію лікарів-психіатрів для вирішення примусової госпіталізації у зв`язку із наявністю тяжкого психічного розладу, який обумовлює небезпеку для себе та оточуючих. Підставою для висновку про необхідність примусової госпіталізації [PERSON] є ознаки психічного захворювання у вигляді: параноїдної шизофренії, безперервний тип перебіг, помірний змішаний (психопатоподібний, параноїдний) дефект, про що свідчать об`єктивні дані, свідомість ясна, контакт вербальний малоінформативний, не продуктивний, мислення з викривленою логікою, зі сковуванням, активно висловлює маячні ідеї відношення, величі, говорить про «контакти, які треба підписувати», переслідування, розладів сприйняття поведінкою не виявляє, заперечує, емоційно лабільний, амбівалентний, дисфоричний, погрожує медперсоналу, пам`ять збережена, критика до своєї поведінки та хвороби відсутня. 22.06.2015 року об 11.00 год. [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів ВОПЛ № 2, яка підтвердила обґрунтованість рішення про примусову госпіталізацію. Комісія прийшла до висновку, що обстеження та лікування [PERSON] можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. Невід`ємне право людини на життя і здоровя передбачене статтею 49 Конституції України, відповідно до якої охорона здоровя, медична допомога є правом кожного, і деякі обмеження у цьому повинні контролюватися державними органами. Зміст цієї статті повністю узгоджується з приписами Загальної декларації прав людини (ст.25) та Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права (ст.12), відповідно до яких кожна людина має право на медичну допомогу та медичний догляд у разі хвороби. На підставі статті 281 ЦПК України суд розглядає заяву про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу. Підставами для звернення із відповідною заявою є наявність інформації про те, що особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; особа не спроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність; можливість спричинення значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005 року надання в примусовому порядку невідкладної амбулаторної чи стаціонарної допомоги у психіатричних закладах охорони здоровя особам, які мають психічні розлади, але не вчинили жодного суспільно небезпечного діяння, відповідальність за яке передбачена КК, за відсутності усвідомленої згоди таких осіб або згоди їхніх законних представників здійснюється на підставі статей 12, 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» за рішенням суду, які постановляються в порядку цивільного судочинства. Згідно ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановлені в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Приписи вказаної норми Закону передбачають сукупність юридичного і медичного критеріїв та наявність у особи хвороби, що становить небезпеку для здоровя інших осіб, а умовами є висновок відповідного лікувального закладу про наявність у такої особи хвороби, його потребу в лікуванні саме в стаціонарних умовах закладу. При розгляді справи даної категорії справ необхідно перевірити: чи дійсно особа, щодо якої вирішується питання про примусове надання психіатричної допомоги, вчинила чи виявляла реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи для оточуючих; чи є відомості, що особа неспроможна задовольнити свої основні життєві потреби її життєдіяльності. З поданої до суду заяви встановлено, що [PERSON] 05.06.2015 року був госпіталізований у відділення № 6 ВОПЛ № 2 за його добровільної згоди. Що стосується підстави для примусової госпіталізації, а саме: те, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, то судом не встановлено будь-яких фактичних обставин щодо існуючої загрози з боку [PERSON], крім тих, які зазначені в поданій заяві, але не підтверджених жодним доказом. Суд критично оцінює висновок комісії лікарів-психіатрів з точки зору його наукової обґрунтованості, переконливості й вмотивованості, оскільки згідно із нормами ЦПК України висновок є доказом у справі, який не має наперед установленої сили, не є обов'язковим для суду. На підтвердження висновків, зазначених в акті № 2 від 22.06.2015 року, не надано жодних доказів, відсутнє направлення лікаря психіатра за місцем проживання [PERSON] про необхідність його госпіталізації для обстеження та лікування, не надано доказів, що 05.06.2015 року [PERSON] доставлявся в ВОПЛ № 2 в присутності матері та працівників Барського РВ УМВС України у Вінницькій області, що давав добровільну згоду на госпіталізацію, не надано доказів, що [PERSON] вчинив чи виявляв реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи для оточуючих. Крім того, відповідно до ст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. Згідно поданої заяви [PERSON] був примусово госпіталізований 19.06.2015 року, а був оглянутий комісією лікарів-психіатрів лише 22.06.2015 року, тому суд і з цих підстав також критично оцінює висновок комісії лікарів-психіатрів, доданий до заяви. Незрозумілим є те, чому згідно поданої заяви зацікавленою особою являється сестра [PERSON], тоді коли згідно обставин, викладених в заяві, [PERSON] 05.06.2015 року доставлявся в ВОПЛ № 2 в присутності матері. Враховуючи викладене, з урахуванням наведених приписів закону і судової практики, суд вважає, що заява є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed