Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 04 червня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 13 червня 2019 року. [PERSON] звернулася з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 листопада 2017 року НМХ 193136, зареєстроване у реєстрі за № 886, видане приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріашем В.І. та скасувати реєстрацію права власності на житлови1й будинок [ADDRESS] за [PERSON] , а також визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 листопада 2017 року НМХ 193136 відповідач успадкував за своїм братом - [PERSON] , який помер [INFO] , житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У свою чергу право власності на спірний будинок за померлим [PERSON] було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Т.Полянською сільською радою Перечинського району 15 грудня 2009 року на підставі рішення виконкому цієї ж ради від 26 жовтня 2009 року № 38 та зареєстроване у РКП «БТІ» Перечинської районної ради 21 грудня 2009 року за реєстраційним номером 29192817. Однак, рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2018 року встановлено факт її проживання разом із [PERSON] (рідни братом відповідача), який помер [INFO] , однією сім`єю без шлюбу, починаючи з 09 жовтня 1996 року по 06 січня 2017 року. Даним рішенням також встановлено, що вони з [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні витрати та спільно побудували спірний житловий будинок. На даний час відповідач намагається виселити її з вказаного будинку, оскільки, незважаючи на те, що дійсний правовий режим даного майна це спільна сумісна власність її та покійного чоловіка у розумінні статей 60, 74 СК України, зареєстрував право власності на нього за собою як спадкоємець ІІ черги. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] подав суду заперечення на позов, у якому зазначив, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 листопада 2017 року [PERSON] успадкував житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за своїм братом [PERSON] , який помер [INFO] . В той же час, чинним законодавством встановлено строк для прийняття спадщини терміном у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області, на яке посилається позивач, про встановлення факту проживання [PERSON] разом з братом відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , винесене 20 листопада 2018 року , а тому позивачем пропущено строк для прийняття спадщини, а відтак вона вважається такою, що не прийняла спадщину. З відповідною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивач не зверталася, а відтак вважає, що позовна заява не містить доказів на підтвердження своїх вимог, а тому просить у задоволенні позову відмовити. Під час розгляду справи ухвалою від 11 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, а також витребувано від приватного нотаріуса Перечинського районного нотаріального округу Маріаша В.І. належним чином завірену копію спадкової справи № 24/2017 відносно спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] (а. с. 32-33). У судовому засіданні адвокат Ільницький С.М. як представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, посилаючись на обставини позову. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Гомза В.І. у судовому засіданні проти позову заперечили у повному обсязі, навівши зазначені у запереченні на позов підстави. У судове засідання приватний нотаріус Перечинського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріаш В.І. як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з`явився, однак попередньо подав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності зазначивши, що вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки спірне свідоцтво про право на спадщину за законом видане ним з дотриманням вимог чинного законодавства. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, спірний будинок було збудовано у 1992 році, а факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без шлюбу судовим рішенням встановлено з 09 жовтня 1996 року. У той же час, відповідно до Кодексу про шлюб та сім`ю, який втратив чинність 01 січня 2004 року право на частку у спільному майні визнавалося лише за подружжям, яке перебувало у зареєстрованому шлюбі, а відтак права у осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як подружжя взагалі не виникали. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 цього Кодексу здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконком Т.Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 10 січня 2017 року (а. с. 50). На момент смерті на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2009 року йому належав житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 69-71, 85-87). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вказане майно за законом, яку у передбаченому законом порядку оформив тільки його рідний брат [PERSON] , який відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріаш В.І. 29 листопада 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 886, є спадкоємцем в 1/1 частці майна [PERSON] (а. с. 88-90). Разом з цим, спадкоємцем майна померлого [PERSON] за законом є також позивач [PERSON] , яка, як встановлено рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2018 року, проживала з [PERSON] однією сім`єю без шлюбу, починаючи з 09 жовтня 1996 року по [INFO] (день смерті). Так, зазначеним рішення встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні витрати, а також у 1995 році побудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з 24 лютого 2003 року знаходилася на обліку в Управлінні соціального захисту населення Перечинської райдержадміністрації як одержувач допомоги по догляду за інвалідом І групи [PERSON] до дня його смерті - [INFO] (а. с. 6-8). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Даною нормою встановлена преюдиційність фактів встановлених судовим рішенням, яке набрало законної сили. Звільнення від обов`язку доказування значить, що особа вправі посилатися на обставини встановлені судовим рішенням без надання жодних доказів на підтвердження таких обставин. Суд при цьому повинен брати до уваги такі обставини не даючи оцінку доказам, які їх підтверджують. КпШС України (ст. ст. 2, 6, 6-1, 13, 17, 44), який діяв до 01 січня 2004 року, установлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; тільки такий шлюб породжує права і обов`язки подружжя; при здійсненні прав і виконанні обов`язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів, поважати загальнолюдські принципи; не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі; шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, сім`я створюється на підставі шлюбу, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 ч. ч. 2, 4); особи, які проживають однією сім`єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі (ст. 9 ч. 2); шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ст. 21 ч. ч. 1, 2); якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 ч. 1). До набрання чинності СК України правовий інститут проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Разом з цим, 21 грудня 2009 року [PERSON] зареєстрував право власності на спірний будинок [ADDRESS] , а відтак право власності на нього виникло під час спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] , отже набуте ними за час спільного проживання та в розумінні ст. 74 СКУ України належало їм на праві спільної сумісної власності. Як роз`яснено у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Отже, оскільки рішенням суду встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] у період з 09 жовтня 1996 року по 06 січня 2017 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу в розумінні ст. 74 СК України, відтак спірний будинок набутий ними за час спільного проживання та належав їм на праві спільної сумісної власності, отже право позивача [PERSON] на частку у спільному сумісному майні було порушено у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , а тому таке слід скасувати та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . На підставі наведеного суд відхиляє посилання представника відповідача - адвоката Гомзи В.І. на те, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини, так як не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після ухвалення судом 20 листопада 2018 року рішення про встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також суд не приймає до уваги доводи приватного нотаріуса Маріаша В.І. як третьої особи щодо побудови будинку у 1992 році, тоді як факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без шлюбу судовим рішенням встановлено з 09 жовтня 1996 року, оскільки право власності на спірний будинок виникло у [PERSON] 21 грудня 2009 року, тобто після державної реєстрації права власності. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved