Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

В лютому 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (надалі за текстом - відповідач 1) та товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» (надалі за текстом - відповідач 2), про визнання недійсним договору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач 2 надіслав на адресу позивача повідомлення вих. № 151 від 21.08.2018 р. про відступлення йому відповідачем 1 прав вимоги за кредитним договором № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 р., укладеним між позивачем та відповідачем 1. Позивач зазначає, що в момент одержання повідомлення їй вперше стало відомо, що ніби між нею та банком укладено кредитний договір, за яким у неї виникла заборгованість у розмірі 26 347,05 гривень. Оскільки позивач не укладала жодних кредитних договорів з відповідачем 1, позивач просить визнати недійсним договір приєднання № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року, заяву на отримання кредиту від 27.10.2014 року, повідомлення про умови кредитування від 24.10.2014 року, а також договір про відступлення прав вимоги від 09.08.2018 року та реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.04.2020 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. До початку судового засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі відзив у встановлений строк не подали, у судове засідання не з`явились, явку своїх представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи судом повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачем було надано в судове засідання копію договору приєднання до Умов надання банківських кредитних продуктів № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у вигляді овердрафту в розмірі 48 300 гривень на строк до 26.10.2015 року (а.с. 10-11). До вказаного договору також було додано Заяву-Договір № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року про приєднання до Договірних умов та правил відкриття та обслуговування публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» поточних рахунків фізичних осіб, операції за якими здійснюються з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток (а.с. 12-13), повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту овердрафт (а.с. 14), заява на отримання кредиту овердрафт від 27.10.2014 року (а.с. 15), опитувальний лист клієнта-фізичної особи від 27.10.2014 року (а.с. 16-17). 09.08.2018 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір UA-EA-2018-06-22-00031-b/42 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого відповідач 1 відступив відповідачу 2 права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за договором № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року (а.с. 21-25). Позивач посилається на те, що вона ніколи не укладала та не підписувала із банком кредитного договору та не мала з ним ніяких відносин правового характеру. З метою захисту своїх прав та інтересів, позивач звернулась до Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві із заявою про вчинене кримінальне правопорушення за ст. 358 Кримінального кодексу України. В рамках досудового розслідування (ЄРДР № 12019100070002350 від 02.07.2019 року) слідчим Подільського управління поліції було призначено почеркознавчу експертизу, яку проведено Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром. Згідно з Висновком експерта від 22.01.2020 року № 17-3/107, підпис від імені [PERSON] на договорі приєднання до Умова надання банківських кредитних продуктів № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року, заяві-договорі № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року, повідомленні про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту овердрафт від 27.10.2014 року, заяві на отримання кредиту овердрафт від 27.10.2014 року виготовлений не позивачем, а іншою особою (а.с. 30-37). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України встановлюються підстави недійсності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. З наведеного суд робить висновок, що кредитний договір № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року, в силу вимог ч. 3 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, не може вважатися дійсним, а тому він не породжує для сторін жодних прав та обов`язків. Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відтак, судом встановлено правові підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним з моменту укладення Договору приєднання до Умов надання банківських кредитних продуктів № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року, Заяви на отримання кредиту овердрафт від 27.10.2014 року, Заяви-Договору № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року про приєднання до Договірних умов та правил відкриття та обслуговування публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» поточних рахунків фізичних осіб, операції за якими здійснюються з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток, повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту овердрафт від 27.10.2014 року; Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним з моменту укладення Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-06-22-00031-b/42 від 09.08.2018 року та визнання недійсним Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток 1) до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-06-22-00031-b/42 від 09.08.2018 року, суд зазначає наступне. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач просить визнати Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-06-22-00031-b/42 від 09.08.2018 року в цілому. Проте, суд бере до уваги, що за вказаним Договором відступається не лише право вимоги до позивача за кредитним договором, який було визнано недійсним, а й вимоги за іншими кредитними договорами, що були реалізовані на відкритих торгах 13.07.2018 року. Загальна вартість пулу кредитних договорів відповідно до п. 4 договору склала 3 163 000 гривень. Відтак, оскільки визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним в цілому може призвести до порушення прав та інтересів відповідача 2, що стосується вимог, не пов`язаних з даним спором, суд вбачає підстави для визнання Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-06-22-00031-b/42 від 09.08.2018 року недійсним лише в частині вимог до позивача (на суму 26 347,05 гривень). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Зокрема, позов підлягає задоволенню в частині визнання недійсним з моменту укладення Договору приєднання до Умов надання банківських кредитних продуктів № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року, Заяви на отримання кредиту овердрафт від 27.10.2014 року, Заяви-Договору № 560395-ZP/2014-ОВ від 27.10.2014 року про приєднання до Договірних умов та правил відкриття та обслуговування публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» поточних рахунків фізичних осіб, операції за якими здійснюються з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток, повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту овердрафт від 27.10.2014 року, Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-06-22-00031-b/42 від 09.08.2018 року в частині відступлення прав вимоги до [PERSON] , Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток 1) до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-06-22-00031-b/42 від 09.08.2018 року, в частині відступлення прав вимоги до [PERSON] . Суд відмовляє в задоволенні позову в частині визнання Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-06-22-00031-b/42 від 09.08.2018 року недійсним в цілому. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача 1 на користь позивача. В частині стягнення з відповідача 1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 800 гривень суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 237 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача було надано договір № 01-09/2018 про надання правової допомоги від 24.09.2018 року, попередній розрахунок суми судових витрат в розмірі 5 800 гривень, водночас останнім не надано доказів на підтвердження фактичного здійснення відповідних витрат. Відтак, суд не вбачає підстав для стягнення цих коштів з відповідача 1 на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial