Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

В лютому 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], Публічне акціонерне товариство «АктаБанк». В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 30.09.2009 р. між громадянами України [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу майна, а саме: будівлі магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ. А?-1, А?-1, А??-1, ганку з козирком літ а, споруд № 1-5, І, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д. Нерухоме майно належало Продавцеві [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.09.2007 року, справа № 2-824?/07, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.09.2009 року, Ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2009 року, справа № 2-824?/09, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.09.2009 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23801668, виданий 09.09.2009 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, реєстраційний номер 28232384. Вартість нерухомого майна, що є Предметом цього Договору купівлі-продажу складала 189600,00 (сто вісімдесят девять тисяч шістсот, 00) гривень. Згідно п. 6 зазначеного договору купівлі-продажу, продавець стверджував, що на момент укладання цього договору відчужуване нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною…, відносно нього не укладено договорів з відчуження будь-якої форм, … будь-які права третіх осіб згідно … договорів застави, договорів про іпотеку та будь-які інші зобовязання по договорах як в межах, так і за межами України, відсутні. Позивачем надано до суду договір позики від 25.08.2009 р., укладений в простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON], згідно якого позивач передав відповідачу-1 грошову суму в розмірі 20\~000 доларів США, що в еквіваленті складало 158 800,00 гривень (за курсом НБУ 7,94 грн. за 1 дол. США) з терміном повернення грошей до 01.08.2012 р. Позивач передав відповідачу-1 гроші в позику з тією умовою, що в разі неможливості повернути в зазначений строк гроші, в рахунок боргу позичальник передає у власність [PERSON] будівлю магазину загальною площею 98,3 кв.м., розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д. Договір позики від 25.08.2009 р. був складений у письмовій формі і підписаний позивачем [PERSON] і Відповідачем-1 [PERSON] в присутності Відповідача-3 [PERSON]. В п. 1 цього договору зазначено факт передачі [PERSON] в позику 20\~000 доларів США і зобовязання [PERSON] повернути гроші до 01.08.2012 р. В п. 2 договору обумовлено зобовязання [PERSON] передати [PERSON] у власність вище вказану будівлю магазину за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, у разі неповернення в строк боргу. За виконання зобовязання [PERSON] за договором позики заручився Відповідач-3 [PERSON], про що він зробив запис на договорі позики та підписав його. За проханням Відповідача-3 позивач сплатив йому за послуги поруки 5000 грн. Оскаржуване майно на теперішній час зареєстровано за Відповідачем-2 [PERSON] (реєстраційний номер запису у реєстрі прав власності на нерухоме майно № 28232384, номер витягу 24030043 від 05.10.2009 р.) на підставі Договору купівлі-продажу від 30.09.2009 р. Крім того, вищезазначене нерухоме майно обтяжене іпотекою та забороною відчуження відповідно до договору іпотеки № 02-0029/Т/СПЗ/2 від 04.03.2011р. та кредитного договору № 02-0029/Т/СПЗ від 04.03.2011р., тобто, за договорами, що укладені вже після придбання Позивачем майна (обтяжувачем вказано ПАТ «Акта Банк»). 30.09.2009 р. Відповідач-1 уклав з Відповідачем-2 договір купівлі-продажу, а останній (іпотекодавець) уклав з третьою особою-2 (іпотекодержатель) іпотечний договір від 04.03.2011 р., який забезпечує виконання зобовязання [PERSON] перед іпотекодержателем за кредитним договором № 02-0029/Т/СПЗ від 04.03.2011 р. Позивач вважає, що його майнові права порушені, оскільки станом на 30.09.2009 р. [PERSON] вже був власником оскаржуваного майна та не приймав участі під час укладання правочинів від 30.09.2009 р. та 04.03.2011 р., а записи про наявність іпотеки та заборони відчуження на спірне майно перешкоджають Позивачеві здійснювати розпорядження власним майном. Позивач просив: - визнати Договір купівлі-продажу будівлі магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д, укладений 25 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], дійсним; -визнати недійсним Договір купівлі-продажу будівлі магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д віді 30.09.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за номером 5627; - визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ. А?-1, А?-1, А??-1, ганок з козирком літ а, споруди № 1-5, І, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] обєкт нерухомого майна будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д; - скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 28232384, номер витягу 24030043 від 05.10.2009 р.) - будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ. А?-1, А?-1, А??-1, ганок з козирком літ а, споруди № 1-5, І, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д [PERSON].(ІН [NUMBER]); - припинити іпотеку за номером 10909243 згідно іпотечного договору від 04.03.2011 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акта Банк» (Іпотекодержаель) та [PERSON] (Іпотекодавець), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за номером 198, на нерухоме майно - будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ. А?-1, А?-1, А??-1, ганок з козирком літ а, споруди № 1-5, І, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д; - вилучити з Державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно за номером 10909088, який було внесено на підставі іпотечного договору від 04.03.2011 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акта Банк» (Іпотекодержаель) та [PERSON] (Іпотекодавець), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за номером 198, на нерухоме майно - будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ. А?-1, А?-1, А??-1, ганок з козирком літ а, споруди № 1-5, І, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д та запис про арешт нерухомого майна за номером 6949837, номер запису 946931, накладений ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська; - стягнути з відповідача-3 [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму 25000,00 (двадцять пять тисяч) гривень за невиконане зобовязання. У судове засіданні позивач не з?явився та надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та третя особа, повідомлені належним чином, до суду повторно не з?явились та про причинги своєї неявки суд не повідомили. Суд, враховуючи заяву позивача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.08.2009 р. було укладено договір позики в письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] і підписаний в присутності [PERSON], згідно якого позивач передав відповідачу-1 грошову суму в розмірі 20\~000 доларів США, що в еквіваленті складало 158 800,00 гривень (за курсом НБУ 7,94 грн. за 1 дол. США) з терміном повернення грошей до 01.08.2012 р. В п. 2 договору обумовлено зобовязання [PERSON] передати [PERSON] у власність вище вказану будівлю магазину за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, у разі неповернення в строк боргу. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] було укладено правочин, що містить в собі зобовязання, які відносяться до двох видів договорів: договору позики та договору купівлі-продажу. Складання такого договору відповідає ст. 627 ЦК України, якою встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору і визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу. Частиною 2 ст. 628 ЦК України встановлено, що «Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору». Згідно ч. 1 ст. 212 ЦК України «Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина)». Укладаючи договір, сторони мали право обговорити в ньому умови про набрання чинності договору купівлі-продажу, якщо зобовязання про повернення позики не буде виконано. В установлений договором строк [PERSON] борг не повернув та став ухилятись від виконання своїх зобовязань. Ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобовязання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Внаслідок того, що Відповідач-1 не виконав зобовязання по поверненню боргу до 01.08.2012 р., позивач має право вимагати виконання зобовязань по передачі йому у власність названого нерухомого майна. Ця вимога відповідає нормам закону і договору. Згідно зі ст. 625 ЦК України, «Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання». Відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з п. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В свою чергу, відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Згідно ст. 655 ЦК України «За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму». Всі ці умови зазначені в п. 2 Договору від 25.08.2009 р.: [PERSON] зобовязався передати [PERSON] у власність зазначене нерухоме майно, а останній прийняти його і сплатити сумою, переданою раніше за позикою [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України «Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В укладеному між Позивачем і Відповідачем-1 договорі визначені такі істотні умови: - договір укладено в письмовій формі і відповідає вимогам ст. 638 ЦК України; - згідно зі ст. 656 ЦК України визначено предмет договору купівлі-продажу будівлю магазину загальною площею 98,3 кв.м., розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д; - в договорі указана ціна 158 800,00 грн., яка була передана Позивачем Відповідачу-1 при укладанні договору, що відповідає ст. 632 ЦК України; - визначено строк передачі Позивачу у власність нерухомого майна 01.08.2012 р., що відповідає положенням ст. 664 ЦК України. Таким чином, в договорі обумовлені всі істотні умови, встановлені законодавством. Ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При викладених обставинах позовні вимоги про визнання дійсним укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, та визнання за Позивачем права власності на нерухоме майно відповідає вимогам закону. А у суду маються законні підстави для задоволення цих позовних вимог. Зобов'язання має виконуватися, згідно ст. 526 ЦК України, належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач-3 [PERSON], який не виконав зобовязання за договором поруки, зобовязаний повернути Позивачу суму оплати 5000 гривень. Судом також встановлено, що 30.09.2009 р. Відповідач-1 уклав з Відповідачем-2 договір купівлі-продажу, а останній (іпотекодавець) уклав з третьою особою-2 (іпотекодержатель) іпотечний договір від 04.03.2011 р., який забезпечує виконання зобовязання [PERSON] перед іпотекодержателем за кредитним договором № 02-0029/Т/СПЗ від 04.03.2011 р. Оскаржуване майно на теперішній час зареєстровано за Відповідачем-2 [PERSON] (реєстраційний номер запису у реєстрі прав власності на нерухоме майно № 28232384, номер витягу 24030043 від 05.10.2009 р.) на підставі Договору купівлі-продажу від 30.09.2009 р. Крім того, вищезазначене нерухоме майно обтяжене іпотекою та забороною відчуження відповідно до договору іпотеки № 02-0029/Т/СПЗ/2 від 04.03.2011р. та кредитного договору № 02-0029/Т/СПЗ від 04.03.2011р., тобто, за договорами, що укладені вже після придбання Позивачем майна (обтяжувачем вказано ПАТ «Акта Банк»). Предмет іпотеки за іпотечним договором від 04.03.2011 р. є нерухоме майно: будівля магазину літ А-1 загальню площею 98,3 кв.м., яка знаходиься за адресою: м. Дніпроперовськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 22д. Оскільки вказаний договір іпотеки від 04.03.2011 р. укладений без волевиявлення Позивача по справі, який є власником на означене майно, то він є таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства та порушує права позивача і має бути визнаний недійсним в судовому порядку. Ч. 1 ст. 321 ЦК встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтею 387 ЦК передбачено, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Не дивлячись на те, що Відповідач-1 був стороною договору купівлі-продажу від 30.09.2009 р. ним, фактично, не визнається та порушується право власності на оскаржуване майно Позивача, оскільки всупереч обізнаності та з навмисних мотивів ним було укладений інший договір купівлі-продажу з Відповідачем-2, а в подальшому це майно було передано в іпотеку третій особі-2. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. З аналізу норм законодавства про іпотеку та про заставу випливає, що іпотекодавець є власникм майна, що передається в іпотеку. Зокрема, предметом іпотеки, відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Також, статтею 9 вказаного закону передбачене право володіння, користування і розпорядження предметом іпотеки за іпотекодавцем. Однак, Відповідач-1 на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу не був власником вищезазначеного майна, яке продавав Відповідачу-2, а в подальшому Відповідач-2 передав спірне майно в іпотеку третій особі-2. Таким чином, укладені правочини суперечать нормам діючого законодаства. Згідно із п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших. Окрім того, згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. .. Статтею 204 ЦК визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленіи частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Окрім того, Відповідачем-2 по справі були внесені записи до Державного реєстру речових прав, Державного реєстру іпотек та до Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, за наслідками чого на спірне нерухоме майно були накладені обтяження та Позивач фактично неправомірно був позбавлений можливості реалізації своїх прав, зокрема: - на підставі договору іпотеки від 04.03.2011р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акта Банк» (Іпотекодержаель) та [PERSON] (Іпотекодавець), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за номером 198, до Державного реєстру іпотек був внесений запис про іпотеку за номером 10909243, до Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна був внесений запис про заборону на майно за номером 10909088, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис за номером 28232384. Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»), повноцінний захист прав та інтересів Позивача можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння Відповідача-1 в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності, як незаконно набутого. З огляду на те, що договори, що були підставою для внесення вказаних вище записів до Державних реєстрів, повинні бути визнання недійним, то і відсутні правові підставі для існування таких записів. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013 р., № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Враховуючи, що позовні вимоги в рамках даного спору заявляються, в тому числі й до фізичної особи, то ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підсаві вище викладеного Позивач вимагає захисту свого майнового права, вимоги про захист якого цілком відповідають статтям 15-16 Цивільного кодексу України. Згідно приписів ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Тому вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на майно за Договором купівлі-продажу від 25.08.2009 р., витребування майна із чужого незаконного володіння (незаконного володіння Відповідача-2) та усунення перешкод у здійненні права власності (користування та розпорядження) є обґрунтованими. Похідними з вказанах позовних вимог є вимоги про скасування державної реєстрації права власності на оскаржуване майно за Відповідачем-3, оскільки, як вже зазначено вище, власником такого майна є позивач, а Відповідач-2 на даний момент не є власником. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial