Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

В листопаді 2016 року на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Красноалиманська») про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та його наслідками. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах, працюючи гірником очисного забою з повним робочим днем в шахті. Шкідливі та небезпечні умови праці призвели до виникнення у нього професійного захворювання хронічну поперекову крижову радикулопатію в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом. За результатами проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання складено акт за формою П-4. Згідно висновку МСЕК від 19 серпня 2015 року йому було встановлено третю групу інвалідності безстроково, 40 % стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки втрата працездатності спричинила йому фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, йому заподіяна моральна шкода, яку позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 50.000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала і суду пояснила, що однією із підстав настання відповідальності за спричинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та його вини в цьому. Позивач на не надав доказів, у чому саме полягає противність поведінки відповідача, що призвела до виникнення професійних захворювань у позивача. Згідно п.19 акту форми П-4 від 18 липня 2007 року за час роботи позивача у відповідача осіб, які допустили порушення нормативно-правових актів з питань охорони праці, які призвели к даному професійному захворюванню встановити не видається можливим, у звязку з продовженим часом роботи в підземних умовах. Претензій від позивача до умов праці на ДП «ВК «Краснолиманська» за період праці не було. Згідно трудовій книжці чітко визначено, що позивач ще працював на інших шахтах. За період праці на ДП «ВК «Краснолиманська» згідно атестаційній картці вимог праці ДП «ВК «Краснолиманська» № 1 від 12.08.2003 року динамічна завантаженість за участю мязів нижніх кінцівок тулуба 195,8 Вт (ГДК-90 ВТ), за участю мязів плечового поясу 96,7 Вт( ГДК-45 Вт). Праця позивача по гігієнічним умовам праці відносилася до 3 класу, 3 ступеня шкідливих умов праці, а це згідно Гігієнічній класифікації праці Гігієнічних нормативів ГН 3.3.5-3.3.8; 6.6.1-1-083-2001 р. затверджених Наказом Міністерства охорони здоровя України від 27.12.2001 року № 528(№ 320), це, як правило відноситься до легкого та середнього ступенів важкості. Перше звернення до лікарні, згідно епікризу № 29, позивач хворіє з 1999 року , згідно епікризу № 119/74 знаходився на лікуванні з 16.02.2012 по 25.02.2012 рр., а в анамнезі захворювання вказано, що страждає на захворювання поясниці 10 років(з 2000 року), згідно епікризу № 347 біль в поясниці з 2000 року, згідно епікризам № 169/106та 755/482 діагноз: вертебрегенний п/к радикуліт вперше з 27.02.2008 року. Постійно лікувався з приводу одного і того ж діагнозу, однак в епікризі 665/94 визначено, що госпіталізувався в н. відділення з діагнозом вертебрегенний п/к радикуліт вперше 26.01.2011 року. Позивач в позовній заяві цей факт скрив. Згідно ст. 1193 ЦК України такі вимоги позивача підтверджують недоведеність факту заподіяння моральної шкоди. Позивач знав про свій діагноз з 2008 року, але умисно продовжував працювати в шкідливих умовах праці. Крім того, позивач з 23.06.2011 року по 21.07. 2015 року більше не спостерігався у клініці ДУ жодного разу. З огляду на тривалий виробничий стаж працівника в шкідливих умовах праці, кількаразову зміну дільниць і робочих місць, частину зміну керівників дільниць, встановити осіб, винних в порушенні норм і правил охорони праці, що стали причиною даного захворювання, неможливо. Укладаючи трудовий договір з позивачем відповідно до вимог ст.29 КЗпП України, йому було під розпис роз'яснені його права та обов'язки, про умови праці, наявні на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо прийняв запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки. Претензій позивача до умов праці на ДП «ВК «Краснолиманська» за період праці не було. Таким чином, за весь період роботи на ДП «ВК Краснолиманська» позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач, відповідала функціональним можливостям організму, загальній і спеціальній підготовці, навичкам та навику позивача. Відповідно висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачем суду не надано. Як передбачено ч.З ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В рахунок вказаних вище обставин, в абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Таким чином, посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи повної втрати ним у зв'язку з цим працездатності, що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя,тому, відсутні жодні правові підстави для задоволення позову, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної. На підставі наведеного представник відповідача просила в задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач працював у ДП ВК «Краснолиманське» з 4 квітня 2007 року гірником очисного забою підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті, 21 червня 2010 року звільнений з роботи у звязку з невідповідністю виконуємій роботі за станом здоровя за п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на імя позивача. Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 23 квітня 2014 року № 16/636 позивачу встановлено професійне захворювання хронічна радикулопатія L4 S1 в ст. загострення зі значними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим компонентом. Як зазначене в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18 липня 2011 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем міста Красноармійська, Димитрова, Красноармійського, причиною виникнення у позивача професійного захворювання став тривалий період роботи в шкідливих умовах, обумовленим впливом виробничого фактору важкість праці. Згідно висновкам МСЕК позивачу встановлено втрату професійної працездатності 05.09.20011р. первинно в розмірі 25%, 19.08.2015 р. повторно в розмірі 40% безстроково у звязку з професійним захворюванням, а також 3 групу інвалідності безстроково, рекомендовано медикаментозне, санаторно-курортне лікування по професійному захворюванню. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ДП «ВК «Краснолиманська», яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, витягами з історії хвороби та із медичної карти стаціонарного хворого, медичного висновку про наявність професійного характеру захворювання, довідок МСЕК, які є належними та допустимими доказами згідно з положеннями статей 58, 59 ЦПК України. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, вік позивача, а також перебування позивача у трудових відносинах з іншими підприємствами вугільної промисловості. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у 13.000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати.

Outcome: partial