Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

В липні 2017 року ТОВ «Марбет» звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом та 21.12.2017 року збільшило розмір позовних вимог, відповідно до яких просить : стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь грошові кошти в розмірі 14626 грн. 42 коп. заборгованість за підзвітними та неповернутими грошовими коштами, 3% річних 400 грн. 32 коп., індекс інфляції 1446 грн.01, а також грошові кошти в розмірі 8000 грн. витрати на правову допомогу та судовий збір в розмірі 1600 грн. (а.с.1-6, 68-70). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. [PERSON] працював на посаді оббивальника меблів в ТОВ «МАРБЕТ» з 19.04.2011 року по 12.12.2016 року. В цей період, у вересні 2016 року, відповідно до наказу № МТ 000000028 від 01.09.2016р. був направлений у відрядження до Польщі з метою обміну досвіду із закордонними колегами. Згідно зазначеного Наказу запланований термін відрядження становив 60 днів. Товариство перед від'їздом відповідача, 1 вересня 2016 року, надало йому під звіт 30586 грн. 42 коп. Відповідач повернувся з відрядження 29.10.2016. Позивач зазначає, що протягом трьох днів відповідач мав подати Звіт про використання коштів на загальну суму 30586грн. 42 коп., проте такий звіт був зданий відповідачем на загальну суму 15960грн. 00 коп. Також зазначив, що 12.12.2016 року відповідач звільнився за власним бажанням, проте, грошові кошти, надані йому під звіт, по яким не надано Звіт про використання коштів на відрядження або під звіт в розмірі 14\~626грн. 42 коп. повернуто не було. В звязку з цим 28.03.2017 позивач направив, а відповідач 30.03.2017 отримав вимогу щодо повернення грошових коштів в вищезазначеному розмірі, але станом на 12.06.2017 року грошові кошти надані під звіт [PERSON] та за які не було відзвітовано, в розмірі 14626 грн. 42 коп., повернуто позивачу не було. Позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, відповідач зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних у розрахованих ним сумах. Також позивач з метою отримання професійної допомоги при захисті своїх прав та законних інтересів Позивач уклав Договір про надання юридичних послуг № 13-2017-ц від 08.06.2017 року з Адвокатським обєднанням «ТАЙПАН», та сплатив за отримані послуги на правову допомогу в сумі 8000 грн, крім того, позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову, подав письмові заперечення на позовну заяву про стягнення грошових коштів від 03.10.2017 (а.с.32-34), відповідно до яких зазначив наступне. Працюючи в ТОВ «МАРБЕТ» він був відряджений за кордон, в Польщу для обміну досвідом, де перебував в період з 01.09.2016 по 29.10.2016 року. Йому були перераховані кошти в сумі 30586грн.., проте Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №48 від 01.11.2016 року ним не здавав та не підписував. Вважає, що виплачена йому на 57 днів сума 30586 грн. 42 коп. складає дуже малу суму, оскільки відповідно до «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року №59, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 року №218/2658, добові витрати відшкодовуються в розмірах, що визначаються у відсотках до добових витрат для відповідної держави згідно з додатком до постанови Кабінету Міністрів України, та згідно постанови КМУ від 2 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються)», добові для відрядження до Польщі складають 38 доларів, тому видані йому кошти в сумі 280 грн. добових явно не відповідають реальним затратам на період його перебування в Польщі (на 01.09.2016 курс НБУ 26.08грн., і 280грн.=10,73 долари США). Вважає, що самі позивач не доплатив йому грошові кошти, визначені законодавством. Посилаючись на вимоги ст.ст.127 КЗпП України, ст.ст.1212,1215 ЦК України, правовий висновок ВСУ, викладений в постанові від 22 січня 2014 року №6-151цс13 та постанові від 2 липня 2014 року, оскільки позивач добровільно виплатив кошти та відсутня недобросовісність з його боку, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач також просить врахувати суд, що в даний час не працює, та на його утримання знаходяться двоє малолітніх дітей, тому повернути кошти не має можливості. У судовому засіданні представник позивача ТОВ «Марбет» [PERSON] повністю підтримала уточнені позовні вимоги, просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Він підтвердив факт перерахування на його картковий рахунок зазначених в позовній заяві коштів в сумі 30586 грн.42 коп., які вважав заробітною платою за поїздку у відрядження за кордон. Він також підтверджує, що вартість проїзду, проживання та харчування йому повністю оплатили, а перераховані йому вищевказані кошти він витратив на свої потреби. Повернувшись з відрядження, йому повідомили про необхідність надання підтверджуючих документів про витрати, яких в нього не було, та повернути кошти, тому він звільнився з роботи за власним бажанням. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що\~ позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.. Згідно з вимогами ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, сторонами визнано та документально підтверджено, що відповідач [PERSON], [INFO], працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «МАРБЕТ» ( код ЄДРПОУ 31120652) на посаді обшивач (оббивальник) меблів в період з 19.04.2011 року по 12.12.2016 року згідно з Наказом (розпорядженням) №М-000000012-0000000137 від 10 квітня 2011 року про прийняття на роботу та Наказом (розпорядженням) №МТ000000050-0000000064 від 12 грудня 2016 року про припинення трудового договору (контракту), та був звільнений за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.8,16). Встановлено, що згідно з Наказом № МТ-28-відр від 01.09.2016 року та виданим на його підставі посвідченні про відрядження (а.с.9,10), відповідач [PERSON] був направлений у відрядження в Marbet Sp.zo.o до Польщі для обміну досвідом із закордонними колегами, проходження навчання, терміном 57 днів з 02 вересня 2016 року по 29 жовтня 2016 року. Як зазначено в наказі, аванс складав 30586 грн.42 коп., добові 15960грн. з розрахунку 1 день 280грн. за кордон, 1 день 70грн. у межах України (а.с.10). Факт перебування відповідача у відрядженні в Польщі в зазначений період з 02 вересня 2016 року по 29 жовтня 2016 року включно, підтверджується посвідченням про відрядження, даними паспорту громадянина України для виїзду за кордон відповідача з відкритою візою та відмітками прикордонної служби Польщі (а.с.15). Крім того, сторонами визнано та документально підтверджується (платіжне доручення №46 від 30 серпня 2016 року та відомості про нарахування коштів №23 від 30.08.2016), що відповідачу ТОВ «МАРБЕТ» було перераховано аванс в сумі 30586 грн.42 коп. (а.с.11,12). Відповідно до Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 01.11.2016 року, складеного бухгалтером та підписаного директором ТОВ «МАРБЕТ» за формою, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 28 вересня 2015 року №841 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 10 березня 2016 року №350), виплачена сума авансу становить 30586 грн. 42 коп., з яких добові 15960 грн. 00 коп., залишок, неповернута сума, становить 14626 грн. 42 коп. Відомості про внесення залишку до каси підприємства відсутні. Підпис [PERSON] на звіті відсутній. Проте, відповідачем не заперечується той факт, що він відмовився повернути зазначені позивачем та в Звіті кошти залишку в сумі 14626 грн. 42, що стало причиною його звільнення з роботи за власним бажанням. Також встановлено, що перед звернення з даним позовом до суду позивач направив відповідачу вимогу (вих. №16 від 28.03.2017р.) про повернення отриманих під звіт коштів в сумі 14626 грн. 42 коп. протягом 7 днів з моменту отримання вимоги шляхом перерахування на розрахунковий рахунок підприємства (а.с.17,18). Вказану вимогу відповідач отримав 30.03.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.19). Той факт, що зазначені позивачем кошти в сумі 14626 грн. 42 коп. відповідачем не повернуті, а також що звіт про їх використання ним не був поданий роботодавцю, повністю визнаний в судовому засіданні відповідачем [PERSON] Даючи оцінки спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд звертає увагу на наступне. Статтею 127 КЗпП України, якою визначено випадки відрахувань із заробітної плати працівника, передбачено, зокрема, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу (п.1) для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; За змістом ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Як розяснив Верховний Суд України в п.24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. № 13, при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст.127 КЗпП, суди мають враховувати, що: 1) вимоги ро повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв'язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору Роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил ч.2 ст.233 КЗпП протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Відповідно до Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.09.2015 №841, зареєстрованого і Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2015 року за «1248/27693, передбачено, що дія цього Порядку поширюється на осіб, що видали платнику податку - фізичній особі кошти на відрядження або під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, та платників податків - фізичних осіб, які отримали такі кошти (п.2 Порядку). Зокрема, відповідно до вимог п.3 Порядку визначено, що звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (далі - Звіт), подається до закінчення пятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів така сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або при поданні зазначеного Звіту. Дія абзаців першого та другого цього пункту поширюється також на витрати, повязані з відрядженням чи виконанням деяких цивільно-правових дій, оплачених з використанням корпоративних платіжних карток, дорожніх, банківських або іменних чеків, інших платіжних документів. При цьому, якщо під час службового відрядження платник податку отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає Звіт і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження. Відрядженій особі - платнику податку, який застосував платіжні картки для проведення розрахунків у безготівковій формі, а строк подання платником податку Звіту не перевищив десяти банківських днів, за наявності поважних причин роботодавець (самозайнята особа) може продовжити такий строк до двадцяти банківських днів (до зясування питання в разі виявлення розбіжностей між відповідними звітними документами) Згідно з вимогами п.4 Порядку, якщо платник податку не повертає суми надміру витрачених коштів протягом звітного місяця, на який припадає граничний строк (до закінчення третього або пятого, а в окремих випадках десятого чи двадцятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт), то така сума, розрахована з урахуванням\~пункту 164.5\~статті 164 розділу IV Кодексу, підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб відповідно до\~пункту 167.1\~статті 167 розділу IV Кодексу за рахунок будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць. У разі недостатності суми доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних звітних місяців до повної сплати суми такого податку. Пунктами 5 та 6 Порядку, зокрема, передбачено, що ,у разі коли платник податку припиняє трудові або цивільно-правові відносини з особою, що видала такі кошти, сума податку на доходи фізичних осіб утримується за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу при проведенні остаточного розрахунку, а у разі недостатності суми такого доходу непогашена частина податку включається до податкового зобовязання платника податку за наслідками звітного (податкового) року (п.5 Порядку). Звіт складається платником податку (підзвітною особою), що отримав(ла) такі кошти на підприємствах всіх організаційно-правових форм або у самозайнятої особи. Фізична особа, яка отримала такі кошти, заповнює всі графи Звіту, крім: «Звіт перевірено», «Залишок унесений (перевитрата видана) в сумі за касовим ордером», кореспонденції рахунків бухгалтерського обліку, розрахунку суми утриманого податку за несвоєчасно повернуті витрачені кошти на відрядження або під звіт, які заповнюються особою, яка надала такі кошти. Графу «Звіт затверджено» підписує керівник (податковий агент) (п.6 Порядку). Крім того, в даному випадку суд також звертає увагу на вимоги п. 170.9 ст.170 Податкового кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, яка визначає порядок оподаткування суми надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт, не повернутої у встановлений строк. Так, за замістом підпункту 170.9.1 п.170.9 ст.170 ПК України сума добових визначається в разі відрядження: у межах України та країн, вїзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на вїзд), - згідно з наказом про\~ відрядження та відповідними первинними документами; до країн, вїзд громадян України на територію яких здійснюється за наявності візи (дозволу на вїзд), - згідно з наказом про відрядження та відмітками уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України в закордонному паспорті або документі, що його замінює. Підпунктом 170.9.2, п.170.9 ст.170 ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, також було визначено, що звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку: а) завершує таке відрядження; б) завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту. Як встановлено в судовому засіданні, згідно з Наказом № МТ-28-відр від 01.09.2016 року ТОВ «МАРБЕТ», було встановлено норму добових для 1 дня відрядження за кордон 280 грн., що за весь період відрядження терміном 57 днів з 02 вересня 2016 року по 29 жовтня 2016 року становило 15960грн., в той час, як відповідачу було перераховано згідно із наказом визнану відповідачем суму 30586 грн.42 коп. Встановлено, що відповідачем в порушення вимог вищенаведеного податкового законодавства не було подано ТОВ «МАРБЕТ» звіт про використання коштів, виданих на відрядження, та не повернуто надміру виплачені кошти в сумі 14626 грн. 42 коп. . Суд вважає безпідставними посилання відповідача на зазначені ним нормативні акти: «Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон», затверджену наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року №59, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 року №218/2658, а також Постанову Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів»,- якою визначено інший розмір добових для відряджень за кордон, оскільки вказаною постановою затверджені суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів,- тобто не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Суд також не знаходить підстав для застосування вимог ст.1215 ЦК України, яка передбачає випадки, коли безпідставно набуте майно, що не підлягає поверненню, оскільки в даному випадку, виплачені відповідачу кошти є авансом на відрядження, щодо яких відповідачем мав бути поданий звіт про їх використання та щодо яких прямо визначено вищенаведеними вимогами Податкового кодексу України обовязок відповідача повернути надміру витрачені кошти. Будь-яких належних доказів щодо використання виплачених відповідачу коштів, що перевищують визначену наказом ТОВ «МАРБЕТ» суму добових, а саме на суму 14626 грн. 42 коп. відповідачем суду надано не було та, зокрема, відповідачем визнано, що кошти витрачені ним на власний розсуд та на власні потреби, не повязані з відрядженням, оскільки відповідач помилково вважав, що ці кошти є оплатою за відрядження. Такі дії свідчать про недобросовісну поведінку відповідача, що в силу вимог ст. 2115 ЦК України не звільніє його від обовязку повернути виплачені йому та витрачені ним вищевказані кошти. Безпідставними є також посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду України, наведений у постанові від 22 січня 2014 року у справі №6-151цс13 щодо застосування ст.2115 ЦК України, оскільки він зроблений у справі щодо стягнення помилково нарахованої та виплаченої відповідачу у вказаній справі пенсії, де Верховним Судом України, зокрема зазначено, що, оскільки судами не встановлено факту недобросовісного набуття відповідачем отриманих коштів, які є пенсійною виплатою, призначеною йому Управлінням ПФУ, як не встановлено й наявності рахункової помилки, то відповідно до статті 1215 ЦК України поверненню зазначена сума не підлягає. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованість за підзвітними та неповернутими грошовими коштами в сумі 14626 грн. 42 коп. є обґрунтованими та повністю доведеними , в звязку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрати в порядку, визначеному ст.625 ЦК України, то в цій частині вимоги задоволенню не підлягають, оскільки зазначена норма права, яка врегульовує відносили, що виникли із цивільно-правових зобовязань на підставі правочинів, не може бути застосована до спірних трудових правовідносин. При цьому суд звертає увагу, що чинним трудовим законодавством не передбачено право роботодавця нараховувати зазначені позивачем відсотки та інфляційні втрати. Судом також встановлено, що у звязку зі звернення з даним позовом до суду позивачем було укладено Договір про надання правової допомоги №13-2017-ц від 08 червня 2017 року з Адвокатським обєднанням «ТАЙПАН» з питання стягнення неповернутих та підзвітних сум з [PERSON]М.(а.с.20-22) та в рахунок наданих послуг з правової (за змістом ст.137 ЦПК України - правничої) допомоги позивачем перераховано на розрахунковий рахунок АО «ТАЙПАН» 8000 гривень. Такі витрати документально підтверджені відповідними платіжними дорученнями про перерахування коштів (а.с.23,54-56) та обґрунтовані актом приймання-передачі наданих послуг від 22 листопада 2017 року (а.с.75), участь представника в судовому засіданні також підтверджується відповідними журналами та протоколом судових засідань, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, а розмір витрат є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК понесені позивачем витрати на сплату судового збору в сумі 1600 грн. (а.с.7), а також на правничу допомогу в сумі 8000грн. (а.с.23,54-56) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial