Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

В листопаді 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-6 т. 1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу: Портнова Т.В., [PERSON] , в якому просив суд: - визнати недійсним доручення від 22 листопада 2002р. на ім`я [PERSON] , посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Портновою Т.В. та зареєстроване в реєстрі за № 781; - визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 06 грудня 2002р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 3-6157; - визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] ; - витребувати від відповідачки [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь позивача та виселити відповідачку [PERSON] з зазначеної квартири. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності, на підставі договору купівлі - продажу від 29 березня 1994р. належала квартира [ADDRESS] . В липні 2003р. позивач дізнався, що його квартиру було продано без його згоди, а меблі та його особисті речі з квартири вивезені, а замки на вхідних дверях замінені, у зв`язку з чим позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про злочин, за фактом шахрайських дій відносно нього. Від слідчого позивачу стало відомо, що на підставі доручення на ім`я відповідача [PERSON] від імені позивача, яке було посвідчено приватним нотаріусом Портновою Т.В. та зареєстроване в реєстрі за № 781, позивач уповноважив відповідача управляти і розпоряджатись всім своїм майном, однак позивач ніколи такого доручення відповідачу не надавав. В подальшому, 06 грудня 2002р. між [PERSON] і позивачем, від імені якого на підставі зазначеного вище доручення діяв відповідач [PERSON] було укладено договір - купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 3-6157, за яким було відчужено належну позивачу квартиру на користь [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2003р. зобов`язано позивача не чинити перешкоди у користування спірною квартирою та зобов`язано відділ паспортної реєстрації та міграційної роботи Шевченківського району м. Києва виписати позивача зі спірної квартири. 07 травня 2003р. між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 837, відповідно до якого відповідачка [PERSON] набула у власність спірну квартиру, і в якій проживає по теперішній час. Враховуючи те, що позивач ніколи не надавав згоди на відчуження належної йому квартири, і таке відчуження на думку сторони позивача відбулося на підставі сфальсифікованих документів, оскільки на час видачі доручення позивач перебував у службовому відрядженні за межами України і не міг фізично видати таке доручення, позивач просив суд задовольнити його позов на підставі положень ст. ст. 41, 48, 144, 145 ЦК УРСР (1963р.), ст. 388 ЦК України. Одночасно з позовною заявою стороною позивача було подано до суду заяву про поновлення строків позовної давності (а.с. 7, 8 т.1), в якій сторона позивача зазначала, що про обставини незаконного відчуження його квартири він дізнався лише в жовтні 2016р. отримавши постанову про зупинення досудового слідства по кримінальній справі № 01-2104 по факту шахрайських дій за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а тому строки позовної давності на думку сторони позивача не сплинули, але в прохальній частині заяви позивач просив суд їх поновити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2016р. відкрито провадження по справі. 01 вересня 2017р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Портнова Т.В. подала на адресу суду відповідь на запит суду, в якому просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутність (а.с. 155 т1). 14 грудня 2017р. представником позивача було подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи доказів: протокол допиту свідка [PERSON] від 08 жовтня 2003р. у кримінальній справі № 01-2104; протокол допиту свідка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Портнової Т.В. від 28 листопада 2003р. у кримінальній справі № 01-2104; копія листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Портнової Т.В. за № 60/1-10 від 17 липня 2003р. на ім`я Подільського РУГУ МВС України в м. Києві з копією запису в реєстровому журналі нотаріальних дій за № 781 від 22 листопада 2002р.; копія запиту до МВС України від 09 червня 2017р.; копія відповіді від Регіонального сервісного центу в м. Києві МВС України від 23 червня 2017р. (а.с. 161-171 т.1). 20 квітня 2018р. представником відповідачки [PERSON] було подано до суду відзив на позов, заяву про допит свідків, заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 184-200 т.1). У відзиві на позов відповідачка проти позову заперечила, зазначивши, що з травня 2003р. після придбання квартири у [PERSON] , вона постійно проживає у спірній квартирі разом з донькою [PERSON] , здійснила в квартирі відновлювальний ремонт. За весь час проживання в квартирі, позивач ніколи не намагався вселитись до квартири, не ніс витрати по утриманню квартири та прибудинкової території не сплачував за житлово - комунальні послуги. Влітку, та восени 2003р. відповідачку викликали до Шевченківського та Голосіївського РУ ГУ МВС України, де повідомили, що попередній власник спірної квартири [PERSON] звернувся з заявою про злочин щодо шахрайських дій по заволодінню його квартири, на всі питання слідчих відповідачка надала відповіді та відповідні копії документів, які підтверджують її право набуття та власності на спірну квартири. В подальшому відповідачку до правоохоронних органів не викликали. На думку відповідачки вона є добросовісним набувачем спірної квартири, понад 15 років відкрито нею користується і проживає в ній, і вважає, що позивачем якому було відомо про вибуття з його володіння спірної квартири ще в 2003р. пропущено строки позовної давності, а тому в задоволенні позову просила суд відмовити. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2018р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи [PERSON] , яка має право користування спірною квартирою. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019р. провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу: Портнова Т.В., [PERSON] про визнання доручення та договору купівлі - продажу недійсними; визнання права власності; витребування квартири закрито в частині вимог до [PERSON] , на підставі п. 7) ч. 1 ст. 255 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити, поновити позивачу строки позовної давності, які пропущені ним з поважної причини. Представник відповідачки [PERSON] , третьої особи [PERSON] проти позову заперечила з підстав, наведених у відзиві на позов, просила суд залишити позов без задоволення, застосувавши до заявлених вимог строки позовної давності. Відповідач [PERSON] , про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомив, Заперечення (відзив) на позов не подавав. Треті особи: [PERSON] , приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу: Портнова Т.В., [PERSON] , про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, треті особи [PERSON] та [PERSON] клопотали перед судом про розгляд справи у їх відсутність. В судовому засіданні за заявою відповідачки [PERSON] були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , в тому числі і відповідачка. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з відповідачкою, в 2003р. працювала в АН «Благовіст» та здійснювала підбір квартири відповідачці, яка після розірвання шлюбу повернулась до м. Києва разом з донькою. Після підбору і огляду спірної квартири, відповідачка її придбала, і вселилась разом з донькою. Як відомо свідку в квартирі на час її відчуження ніхто не був зареєстрований і відсутні будь-які борги за житлово - комунальні послуги. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з відповідачкою [PERSON] з дитинства. Допомагала відповідачці підшукати квартиру, здійснювала огляд всіх знайдених пропозицій квартир на ринку нерухомості. Продаж спірної квартири здійснював [PERSON] за допомогою АН «Благовіст». Допитана в судовому засіданні, в якості свідка відповідачка [PERSON] суду пояснила, що в березні 2003р. звернулась до АН «Благовіст» щодо покупки квартири в Шевченківському районі м. Києва, в якому тривалий час проживала до реєстрації шлюбу. Їй була запропонована спірна квартира. До придбання спірної квартири вона неодноразово зустрічалась з власником квартири [PERSON] та оглядала квартиру. Продаж квартири здійснювався за допомогою фахівців АН «Благовіст», після придбання спірної квартири попередній власник квартири [PERSON] зобов`язувався звільнити квартиру до червня 2003р. Наприкінці червня 2003р. відповідачка разом з донькою зареєструвались у спірній квартирі, в якій безперешкодно проживають по теперішній час. Влітку 2003р. відповідачку викликали в якості свідка до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, в якості свідка та повідомили, що позивач подав заяву про вчинення відносно нього злочину за фактом шахрайських дій щодо спірної квартири. Відповідачка надала всі пояснення, і документи щодо набуття у власність квартири. Восени 2003р. її з вказаного приводу вже викликали до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, де вона так само надала всі пояснення та документи на спірну квартиру. З часу вселення до квартири, відповідачка ніколи не бачила позивача, який не намагався вселитись до квартири. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс набрав чинності 01 січня 2004р. Пунктом 4 цих положень діючого ЦК України передбачено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки оспорювані правочини були укладені під час дії ЦК УРСР (1963р.), то спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами ЦК УРСР (1963р.). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 29 березня 1994р. позивач [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за договором купівлі - продажу, укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» (а.с. 21, 22 т. 1). В силу положень ст. ст. 86, 128, 227 ЦК УРСР (1963р.); ст. ст. 11, 13, 15 Закону України «Про власність»; «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», зареєстровано в МЮ України 26 червня 1998р. за № 399/2839, право власності на об`єкти нерухомого майна виникає з часу державної реєстрації, відповідно до закону. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту реєстрації позивачем права власності на зазначену вище квартиру. З матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2002р. від імені позивача [PERSON] було уповноважено відповідача [PERSON] управляти і розпоряджатись всім майном позивача на підставі доручення, посвідченого, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Портновою Т.В. та зареєстроване в реєстрі за № 781 (а.с. 29 т.1). 06 грудня 2002р. між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , на підставі доручення від 22 листопада 2002р. і [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири (а.с. 31), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 3-6157, за яким [PERSON] придбав у власність спірну квартиру. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2003р. по цивільній справі № 2-3442/2003, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Відділ паспортної реєстрації та міграційної роботи Шевченківського району м. Києва про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні власністю та про зобов`язання виписати - задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод в користуванні власністю [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Зобов`язано Відділ паспортної реєстрації та міграційної роботи Шевченківського району м. Києва виписати [PERSON] з цієї квартири. В судовому засіданні представник позивача не могла пояснити суду, чому стороною позивача не було оскаржено в установленому законом порядку зазначене вище рішення суду. 07 травня 2003р. між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири (а.с. 33, 34 т. 1), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 837, відповідно до якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] . 04 червня 2003р. відповідачка [PERSON] здійснила реєстрацію права власності на спірну квартиру в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації право власності на об`єкти нерухомого майна». [INFO] [PERSON] помер. Частиною 1 ст. 41 ЦК УРСР (1963р.) було визначено, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ч. 1 , 2 ст. 44 цього Кодексу повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР (1963р.). Положеннями ч. 1 ст. 62 УК УРСР (1963р.) було передбачено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. Угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення (ст. 63 ЦК УРСР (1963р.). За змістом ст. 48 ЦК УРСР (1963р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Як роз`яснював Пленум Верховного Суду України в п. 5, 16 своєї Постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» за правилами ст. 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. При вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке: недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених законом засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь; невиконання або неналежне виконання угоди (в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною; визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Як вбачається з протоколу допиту свідка (відповідача) [PERSON] від 08 жовтня 2003р. у кримінальній справі № 01-2104, який повідомив, що ним тричі було загублено паспорти громадянина України, він ніколи не був знайомим з позивачем, ніколи не отримував від нього доручення від 22 листопада 2002р., посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Портновою Т.В. та зареєстроване в реєстрі за № 781. Ніколи не укладав договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 06 грудня 2002р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 3-6157 (а.с. 162-164 т.1). З протоколу допиту свідка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Портнової Т.В. від 28 листопада 2003р. у кримінальній справі № 01-2104 вбачається, що 22 листопада 2002р. до неї звернувся [PERSON] , який бажав оформити доручення на управління та розпорядження всім його майном, особу [PERSON] було встановлено нотаріусом на підставі посвідчення водія серії КІА № 120369, видане ДАІ МВС УВС в м. Києві 27 квітня 1996р. (а.с. 165-169 т.1). Згідно відповіді на адвокатський запит представника позивача від 23 червня 2017р. № 31/26-392 Аз (а.с. 171 т.1), посвідчення водія серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] не видавалось, а бланк посвідчення водія серії [NUMBER] був зіпсований під час друку та знищений, згідно Акту знищення зіпсованих бланків посвідчень водія, талонів до них та тимчасових талонів від 10 лютого 1997р. Посвідчення водія [PERSON] , [INFO] в м. Києві не отримував. Таким чином, доручення від 22 листопада 2002р. на ім`я [PERSON] , посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Портновою Т.В. та зареєстроване в реєстрі за № 781 та договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 06 грудня 2002р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 3-6157 не відповідають вимогам закону (ст. ст. 41, 44, 48, 62, 63 ЦК УРСР (1963р.). Разом з тим, у відповідності з ст. 71 ЦК УРСР (1963р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 76 ЦК УРСР (1963р.) було передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР (1963р.) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. За змістом ст. 257 діючого ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, національне законодавство розглядає позовну давність, як встановлений законом строк для захисту порушеного права. Правила про позовну давність передбачають право на позов в матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право в примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. В той же час Європейський Суд з прав людини, надаючи тлумачення поняття строку позовної давності, зазначив, що строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасників виконують декілька цілей, в числі яких, - забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли би бути зменшені, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу (див. п. 570 рішення від 20 вересня 2011р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Так, позивач звертаючись до суду з вказаним позовом і одночасно подаючи заяву про поновлення строків позовної давності, зазначав, що про порушене своє право власності на спірну квартиру йому стало відомо лише 13 жовтня 2016р. (а.с. 8 т.1), коли він отримав копію постанови слідчого про зупинення досудового слідства, судом зазначені твердження сторони позивача оцінюються критично, оскільки як встановлено судом, вже влітку 2003р. позивачу стало відомо про вибуття з його володіння спірної квартири, у зв`язку з чим він звернувся з заявою про вчинення злочину до правоохоронних органів, проте з вказаним позовом до суду позивач звернувся лише 03 листопада 2016р. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що вимоги позивача: про визнання недійсними: доручення від 22 листопада 2002р. на ім`я [PERSON] , посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Портновою Т.В. та зареєстроване в реєстрі за № 781; договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 06 грудня 2002р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 3-6157 не підлягають задоволенню, у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності та відсутністю правових підстав для поновлення строку. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірну квартиру, враховуючи те, що судом не задоволенні вимоги позивача про визнання правочинів недійсними. В силу положень ст. 388 ЦК України, правових позицій Великої Палати Верховного Суду, наведених в постанові від 17 жовтня 2018р. у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача про витребування від відповідачки [PERSON] квартири [ADDRESS] на користь позивача та виселення останньої з зазначеної квартири. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed