Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

В лютому 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому посилаючись на те, що відповідачами було взято у позивачів позику у розмірі 50000,00 дол. США, про що відповідачами було складено відповідну розписку, та на те, що відповідачі своїх зобов'язань з повернення позики у погоджені сторонами строки, до першого червня 2008 року, не виконали, просили суд стягнути з відповідачів на користь позивачів заборгованість у розмірі 654115,00 грн., у солідарному порядку. Відповідачі звернулись до суду з письмовою заявою про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, та наголошували на тому, що строк виконання зобовязань за зазначеною розпискою настав у червні 2008 року, натомість позивачі звернулись до суду з відповідним позовом лише в лютому 2015 року, з чого вбачається пропущеним передбачений законом трирічний строк позовної давності. Представник позивачів звернувся до суду з клопотанням про поновлення строків позовної давності, за текстом якого зауважував про пропуск позивачами строків позовної давності з причин, що від них не залежали. Зокрема вказував, що [PERSON] не міг звернутись до суду у звязку з тим, що відносно [PERSON] тривало кримінальне провадження, яке було закрито лише 13 серпня 2013 року, а [PERSON] перебував закордоном в звязку з необхідністю лікування. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги про стягнення заборгованості підтримав,просив суд їх задовольнити, та разом з тим надав пояснення щодо заявленого клопотання про поновлення строку позовної давності, просив суд визнати причини пропуску позивачами строків позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості поважними та поновити такі строки. В судовому засіданні представник відповідачів заявлені вимоги про застосування наслідків пропуску строків позовної давності підтримав, просив суд відмовити позивачам у задоволенні їх вимог з наведених підстав. Проти факту складання розписки та невиконання ними своїх зобовязань у передбачений розпискою строк не заперечував. Разом з тим надав критичну оцінку поясненням представника позивача, щодо поважності пропуску позивачами позовної давності, та зокрема пояснив, що наведені представником позивача обставини не виключають можливості звернення до суду з відповідним позовом, та не можуть бути визнані судом поважними та такими, що є підставою для поновлення відповідного строку позовної давності. Вислухавши пояснення сторін та надані ними письмові докази суд дійшов наступних висновків щодо суті спору. 26 грудня 2007 року [PERSON] та [PERSON] отримали позику від [PERSON] та [PERSON] в розмірі 50000,00 дол. США та зобовязались повернути таку позику у строк до 01 липня 2008 року. З приводу укладеної угоди було складено розписку. У силу частини другої статті 1046, частини другої статті 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачами позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі 27 грудня 2007 року взяли у борг грошові кошти у сумі 50000 доларів США та надали про це відповідну розписку. За змістом розписки грошові кошти мали бути повернуті до 01 липня 2008 року. За наданими суду поясненнями, позичальники свої зобовязання з повернення позики у встановлений договором позики строк - не виконали, що у контексті положень ст. ст. 15, 16, 526, 530, 1046, 1047 ЦК України, є підставою для задоволення позову про стягнення заборгованості за розпискою, оскільки наведені правові положення визначають обовязковість належного виконання умов укладеного між сторонами договору позики, при цьому під належністю слід розуміти виконання зобовязань з повернення боржниками позичальникам грошових коштів у визначеному розмірі у визначений строк, однак суд вважає за необхідне зауважити про наступне. Цивільним кодексом України (ст.ст. 256, 257) встановлені строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За правилами ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до цих норм цивільного законодавства перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів відповідачами почався 01 липня 2008 року, та, відповідно, сплив 30 червня 2011 року. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачами до Київського районного суду м. Одеси надана заява про застосування позовної давності до вимог позивачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів, оскільки ними пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом, та нічим не підтверджено, що зазначений строк переривався, поважних причин його пропуску позивачами також не наведено. Натомість, в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності, представник позивачів вказував на те, що стосовно позивача [PERSON] було відкрито кримінальне провадження, що було закрито відповідною постановою лише 13 серпня 2013 року, а позивач [PERSON] перебував за кордоном, у звязку з лікуванням, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію закордонного паспорту, виданого на імя [PERSON] та з такого просив поновити строки позовної давності. В звязку з викладеним суд зауважує про наступне. Відповідно до положень ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до наведених вище висновків перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів почався 01 липня 2008 року та сплив 30 червня 2011 року. Позивачі звернулись до Київського районного суду м. Одеси з відповідним позовом 25.02.2015 року. При цьому з наданих суду відомостей, [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою лише 01.02.2012 року, тобто вже після спливу позовної давності, та разом з тим сам факт обрання йому такого запобіжного заходу не виключає можливості звернення до суду з цивільним позовом. Таким чином, поважних причин для пропуску позовної давності в [PERSON] з наведених обставин не вбачається. Позивач [PERSON] проходив лікування за кордоном України в звязку з чим виїзжав за межі України (за відомостями закордонного паспорту, виданого на імя [PERSON], вказаний позивач покидав територію України у наступні періоди: з 27.04.2008р. по 04.05.2008р., з 05.09.2010р. по 16.09.2010р., з 20.10.2010р. по 21.10.2010р., з 29.12.2010р. по 05.01.2011р., з 11.10.2011р. до 10.11.2011р). Таким чином, [PERSON], періодично прибуваючи на територію України, мав достатньо часу для подання позову до відповідачів, та наведені обставини виключають поважність причин пропуску вказаним позивачем строків позовної давності. Виходячи з наведеного обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню вважається клопотання відповідачів про застосування наслідків пропуску позивачами строків позовної давності та відмови у задоволенні їх вимог з таких підстав. Така позиція викладена, зокрема, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На підставі викладеного суд доходить висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачами строків позовної давності. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed