Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Банк «Фінанси і кредит» (надалі по тексту Відповідач), в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір №45-23/07-А від 27.04.2007 року, укладений між ним та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Київського регіонального управління» Банку «Фінанси та кредит». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27.04.2007 року, між ним та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Київського регіонального управління» Банку «Фінанси та кредит» було укладено кредитний договір №45-23 07-А про отримання у тимчасове платне користування кредитних коштів в розмірі - 43 361 доларів США на строк до 25.04.2014 року із сплатою відсотків. Протягом дії кредитного договору позивачем було сплачено заборгованості по кредиту та відсотків в розмірі - 22 006,42 доларів США, але з 2009 року у зв»язку з знеціненням національної валюти в порівнянні до долару США позивач втратив можливість виконувати свої зобов»язання за кредитом. Всупереч вимогам ст..ст.203, 2015 ЦК України у кредитному договорі відповідачем не були дотримані особливі істотні умови, що встановлені п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливими умовами в частині отримання кредиту в доларах США, що порушує принцип добросовісності, оскільки її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду інтересам споживача кредитних послуг у зв»язку з знеціненням національної валюти. Посилається на вимоги п.2 ч.1, ч.2 ст.19 вказаного Закону про існування в даному випадку нечесної підприємницької діяльності, що вводить в оману позивача з урахуванням надання нечіткої та незрозумілої інформації при укладенні оспорюваного договору. Вказує на неотримання позивачем у письмові формі інформації про кредитні умови та відповідну продукцію, детальний опис сукупної вартості кредиту для споживача, графік платежів, що у відповідності до вимог ст.ст.215, 203 ЦК України є недійсним. З огляду на наведене, кредитний договір суперечать вимогам законодавства, тому повинен бути визнаний судом недійсним. Представник позивача в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, оскільки жодних визначених законом підстав для визнання його недійсним наведено позивачем не було. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.04.2007 року між позивачем та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Київського регіонального управління» Банку «Фінанси та кредит» було укладено кредитний договір №45-23/07-А про отримання у тимчасове платне користування кредитні кошти в розмірі - 43 361 доларів США на строк до 25.04.2014 року із сплатою відсотків - 11,3 % до 25.04.2008 року, в розмірі - 11,1 % до 25.04.2009 року, в розмірі - 10,8 % до 25.04.2010 року, в розмірі - 10,4 % до 25.04.2012 року. З умов п.2.3 укладеного договору вбачається про надання грошових коштів по кредиту на придбання автомобіля. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, що всупереч вимогам Постанови Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем позивачу не було надано в письмовій формі інформації щодо умов кредитування та орієнтовну вартість кредиту, чим порушив вимоги чинного законодавства, через що позивач був позбавлений можливості оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того оспорюваний договір містить несправедливі умови, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, зокрема використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування є несправедливою умовою для споживача. Банком всупереч зазначеним Правилам, не було повідомлено позивача про валютні ризики. Разом з тим, суд не приймає до уваги вказані доводи позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з положеннями ч. 9 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до банківської ліцензії №28 від 30.10.1991 року ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» було надано право на здійснення банківських операції за ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а з додатку до вказаного дозволу №28-2 від 17.07.2007 року вказаний банк вправі здійснювати операції з валютними цінностями. В матеріалах справи також наявний Додаток 1 до Договору кредиту № 45-23/07-А від 27.04.2007 року (а.с. 90), яким встановлено Графік зниження розміру заборгованості та сплати коштів у доларах США в основного боргу та відсотків. Вказаний Додаток власноруч підписаний позивачем. Позичальник цим також підтверджує, що він до укладення цього Договору отримав від Банку інформацію про Банк та кредитні умови. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема з тією умовою договору, що кредит надається в іноземній валюті - долар США, відсотки по ньому також нараховуються відповідно в іноземній валюті, а також підтвердженням тієї обставини, що позивач є ознайомлений з сукупною вартістю кредиту, є підписи представника Банку та безпосередньо позивача на кредитному договорі та Додатку № 1 до нього. Вказана обставина свідчить про те,що позивач, на момент підписання кредитного договору, був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору, його воля була спрямована на укладення вказаного договору. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідач не мав права використовувати іноземну валюту, а саме долар США - як предмет кредитування. Про те, що воля позивача була спрямована на укладення оспорюваного кредитного договору також свідчить і та обставина, що останнім в подальшому вчинялись дії щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.2, ч.4 ст.11, ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання кредитного договору №45-23/07-А від 27.04.2007 року недійсним, слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 11, 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 626, 627, 638 ЦК України та

Outcome: dismissed