Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

В липні 2020 року позивач звернувся із означеним позовом до суду, вказавши, що 04 січня 2018 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким він позичив відповідачу 8500 доларів США на строк до 04 липня 2018 року. На підтвердження укладення такого договору відповідачем було видано позивачу відповідну письмову розписку, в якій відповідач також зобов`язався щомісяця сплачувати позивачу 9 % від суми позики, що становить 765 доларів США, до моменту повного повернення основного боргу. Оскільки відповідач протягом значного часу не повертав вказані суми коштів позивачу, сторони за спільною згодою продовжили строк дії договору позики до 04 жовтня 2018 року, а також додатково узгодили, що у разі несплати повної суми боргу відповідач зобов`язується передати позивачу будинок, розташований по [ADDRESS] . Згідно з письмовою розпискою від 22 серпня 2019 року відповідач взяв в борг у позивача ще 6000 доларів США та зобов`язався повернути суму позики 10 вересня 2019 року. Однак такі взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав та у добровільному порядку повернути заборгованість не бажає, а тому позивач просив, із урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути на його користь з відповідача основні суми боргу за двома договорами позики у розмірі 400\~000 грн., що відповідає еквіваленту в доларах США на час надання позики, а також стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 4000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6105 грн. Ухвалою судді від 29 липня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Згідно з ухвалою від 13 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, надано відповідачам строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечив щодо ухвалення заочного рішення. Крім того, будучи присутнім у судовому засіданні 02 жовтня 2020 року позивач підтримав доводи, наведені ним в обґрунтування позовних вимог та просив задоволити їх з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та викликався в судове засідання через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки він суд не повідомив. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позов обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 04 січня 2018 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 8500 доларів США з кінцевим строком повернення до 04 липня 2018 року, що підтверджується відповідною розпискою від 04 січня 2018 року, написаною відповідачем [PERSON] . За цією ж розпискою [PERSON] зобов`язався сплачувати позивачу 9 % від суми позики, що становить 765 доларів США, до моменту повного повернення основного боргу. Зі змісту розписки також вбачається, що в подальшому строк дії вказаного договору між сторонами було продовжено до 04 жовтня 2018 року, крім того, відповідач зобов`язався у разі несплати ним боргу передати позивачу будинок, розташований по [ADDRESS] , а також сплатити проценти. Крім того, 22 серпня 2019 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 доларів США та зобов`язався повернути суму позики 10 вересня 2019 року, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 22 серпня 2019 року. Згідно із ч.1, ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Така ж позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 08 жовтня 2020 року при розгляді справи №194/1126/18. Як вбачається зі змісту розписки від 04 січня 2018 року, відповідач [PERSON] підтвердив отримання ним від позивача [PERSON] грошових коштів в сумі 8500 доларів США та взяв на себе зобов`язання повернути таку суму коштів спочатку до 04 липня 2018 року, а відтак - до 04 жовтня 2018 року. Зі змісту письмової розписки від 22 серпня 2019 року також вбачається підтвердження відповідачем факту отримання ним від позивача грошових коштів в сумі 6000 доларів США та його зобов`язання повернути грошові кошти 10 вересня 2019 року. Із урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що означені розписки є документами, які підтверджують боргове зобов`язання відповідача та містять умови отримання грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, тобто між сторонами виникли відносини за договорами позики. При розгляді даної справи судом також враховується, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1ст.1046 ЦК України та ч.1 ст.1049 цього ж Кодексу належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 16 жовтня 2016 року у справі №373/2054/16-ц. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено в ході судового розгляду, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальному в розмірі 400\~000 грн., яка складається із: - суми заборгованості за договором позики від 04 січня 2018 року у розмірі 237\~065 грн. (що дорівнює сумі позики у розмірі 8500 доларів США, із розрахунку курсу долару, який діяв на час укладення такого договору - 27,89 грн. за 1 долар США); - суми заборгованості за договором позики від 22 серпня 2019 року у розмірі 163\~560 грн. (що дорівнює сумі позики у розмірі 600 доларів США, із розрахунку курсу долару, який діяв на час укладення такого договору - 27,68 грн. за 1 долар США). Такі вимоги позивача, з огляду на вищезазначені положення законодавства, є обґрунтованими та ґрунтуються на нормах закону. При цьому судом приймається до уваги, що будь-яких належних та допустимих доказів в заперечення вказаних обставин, зокрема, щодо відсутності заборгованості за означеними договорами позики, відповідачем не надано. Враховується і те, що такі договори недійсними не визнавалися та відповідачем не оскаржувалися. Згідно із ч.ч.1, 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із урахуванням наведеного, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 04 січня 2018 року та за договором позики від 22 серпня 2019 року (237\~065 грн. + 163\~560 грн. = 400\~625 грн.), що в загальному, із урахуванням позовних вимог, становить 400\~000 грн. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4000 грн. Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 137 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 6105 грн., оскільки такі витрати підтверджуються актом виконаних робіт від 22 липня 2020 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved