Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

В лютому 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03.05.2013 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] позичальник, [PERSON] помер, а його спадкоємці мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 09.11.2014 року по 09.05.2016 року. На думку позивача, спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] , так як вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначено: [ADDRESS] . Позивачем 03 жовтня 2017 року була направлена претензія кредитора до Новоодеської державної нотаріальної контори. 05 липня 2018 року позивачем було отримано відповідь Новоодеської районної державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». На думку позивача, відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме шість місяців від дня відкриття спадщини. 09.01.2019 року до відповідача [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на дату смерті заборгованість [PERSON] перед банком за кредитним договором № б/н від 03.05.2013 року становить 5828,27 грн., яка складається з наступного: 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 2828,27 грн. - заборгованість за відсотками. Враховуючи викладене, позивач АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у загальному розмірі 5828,27 грн. за кредитним договором № б/н від 03 травня 2013 року, та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області (суддя Демінська О.І) від 06.03.2019 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця було повернуто позивачу, відповідно до п.1 ч.4 ст. 185 ЦПК України. Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 25.04.2019 року та ухвали того ж суду від 16.05.2019 року про виправлення описки в резолютивній частині постанови від 25.04.2019 року, ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 06.03.2019 року скасовано, та постановлено справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.05.2019 року, справу № 482/294/19 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення стягнення боргу кредитором спадкодавця було передано головуючому судді Демінській О.І. для продовження розгляду. Ухвалою суду від 30.05.2019 року, суддю Демінську О.І. відведено від розгляду цивільної справи № 482/294/19 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України,матеріали справи передано до канцелярії суду для вирішення питання про визначення іншого судді в порядку ст.. 33 ЦПК України. За розпорядженням керівника апарату Новоодеського районного суду за № 27 від 03.06.2019 р., призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи. 03.06.2019 р., відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, вказану справу було перерозподілено та визначено в провадження судді Баранкевич В.О. Ухвалою суду від 04.06.2019 р., було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, розгляд справи було постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, представник позивача надав на адресу суду заяву, якою позовні вимоги банку підтримав, просив про їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання, призначене на 17.06.2020 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомила, представник позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 травня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання сторонами анкети-заяви разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, і який становить між відповідачем та позивачем кредитний договір, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджено Статутом АТ КБ «ПриватБанк», погодженим 11.06.2018 р. НБУ. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується дослідженими судом матеріалами справи. З вимогою про повернення кредитної заборгованості, Банк за життя [PERSON] , до останнього не звертався. 03.10.2017 року на адресу Новоодеської державної нотаріальної контори Банком було направлено претензію кредитора, якою Банк просив нотаріальну контору повідомити їх, чи заводилася спадкова справа після померлого боржника [PERSON] ; включити кредиторські вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в спадкову масу; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 5828,27 грн.; надіслати на адресу Банку інформацію стосовно звернення з заявою про прийняття або відмову від прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцями померлого боржника [PERSON] ; відомості про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника [PERSON] , а також які вже прийняли спадшину, що підтверджено копією вказаної претензії, яка перебуває в матеріалах спадкової справи № 182/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка відкрита на підставі вищевказаної претензії позивача. Відповідно до відповіді Новоодеської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 26.12.2017 р. № 1657/02-14, спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанку», до вказаного часу ніхто зі спадкоємців по цій справі до Новоодеської державної нотаріальної контори не звертався, нотаріальна контора даними про майно спадкодавця [PERSON] не володіє. З матеріалів справи встановлено, що 27.12.2018 р., Банк направив відповідачу, як спадкоємцю [PERSON] - [PERSON] , лист-претензію з вимогою погасити борг, однак її не було виконано, що підтверджується вказаним листом від 27.12.2018 вих. № SAMDN52000100231640. Станом на дату смерті [PERSON] , заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.05.2013 року становить 5828,27 грн., яка складається з наступного: 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 2828,27 грн. - заборгованість за відсотками. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Згідно вимог ч. 3 ст. 1281 ЦК України якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредиторами інше не встановлено. Відповідно до п. 32 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. При вирішенні спору про стягнення з спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк», як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідач є спадкоємцем померлого, прийняв після неї спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину. Проте, представник позивача в своїй позовній заяві як на підставу задоволення позову посилається на те, що відповідач постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважається таким, що прийняв спадщину і повинен нести цивільно-правову відповідальність за борги спадкодавця. Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогост.1270 цього Кодексувін не заявив про відмову від неї. Позивач надав суду в якості доказів щодо фактичного постійного проживання відповідача із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме: копії паспортів відповідача та спадкодавця, де зазначено місце реєстрації: [ADDRESS] . Суд зазначає, що сам факт реєстрації місця проживання відповідача за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме він є спадкоємцем та прийняв після померлого спадщину. Також, вбачається, що позивачем не надано суду належних доказів наявності та обсягу майна, отриманого спадкоємцем у спадщину після смерті [PERSON] , його вартості. Відповідач [PERSON] є рідною сестрою спадкодавця [PERSON] , що підтверджено їх свідоцтвами про свідоцтвами про народження, які перебувають в матеріалах справи, тобто, відповідач, будучи рідною сестрою [PERSON] , є спадкоємцем другої черги за законом, відповідно до ст.. 1262 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Під час розгляду справи, судом було встановлено, що на момент смерті [PERSON] , він мав малолітніх дітей: доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є такими, що прийняли спадщину в силу ч.ч. 4,5 ст. 1268 ЦК України та, відповідно, спадкоємцями першої черги за законом згідно ст.. 1261 ЦК України та маму - [PERSON] , яка теж є спадкоємцем першої черги за законом згідно ст.. 1261 ЦК України. Відомостей про інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] , як то інші діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батько, судом не встановлено. Також, відповідачем не доведено і не встановлено судом, що відповідач, будучи спадкоємцем другої черги, одержала право на спадкування відповідно до ст.. 1258 ЦК України. Факт того, що відповідач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки була зареєстрованою з померлим за однією адресою, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, враховуючи обставини викладені вище. У даному випадку позивач мав пред`явити позов до належних відповідачів - вищевказаних спадкоємців першої черги за законом, а не до [PERSON] , яка є неналежним відповідачем, будучи спадкоємцем другої черги за законом. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. За приписами статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 року), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 року). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України, а саме, сплачений позивачем судовий збір відносить за його рахунок, в зв`язку з відмовою у позові.

Outcome: dismissed