Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

В липні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що з 20.11.1971 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За цей час, за рахунок спільних коштів сторони побудували будинок [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за відповідачем. Обумовлений жилий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,1206 га, що надана для будівництва та його обслуговування, та належить також відповідачу. Посилаючись на викладене, а також на те, що сторони не можуть поділити вказане майно добровільно, позивачка просила провести поділ спірного майна між нею та відповідачем, визнавши право власності на вищевказане нерухоме майно по ? частці за кожним. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що 20.11.1971 року Олександрівською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області зареєстровано шлюб між сторонами. За час сумісного проживання ними був побудований житловий будинок [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за відповідачем. Зазначене підтверджується свідоцтвом по право власності на жилий будинок, виданим 24.12.1981 року на підставі рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області від 21.12.1981 року за № 116. Оскільки спірне майно набуте одним з подружжя в 1981 році, питання щодо його правового статусу регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року (чинного на час придбання майна). Так, згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму) зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлені судом обставини вказують на те, що жилий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, тому, враховуючи рівність часток подружжя, позивачка має право на ? частку цього майна, що вказує на обґрунтованість вимог [PERSON] в цій частині, які підлягають задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] щодо земельної ділянки, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи спірний жилий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,1206 га, яка була надана для будівництва і його обслуговування, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 24.12.2010 року Олександрівською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області, та зареєстрована на праві власності за відповідачем. Відповідно до положень ст.ст.81,116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. 09 лютого 2011 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до ст.61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» за №2913- VI, яким ст.61 СК України доповнено ч.5 наступного змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації (вказану частину виключено на підставі Закону №4766-VI (4766-17 ) від 17.05.2012). Виходячи з наведеного, позивачка [PERSON] не набула права власності на зазначену земельну ділянку, оскільки правовідносини між подружжям щодо спірної земельної ділянки виникли у 2010 році, а тому регулюються нормами СК України в редакції, чинній на час їх виникнення, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. За таких обставин, суд на підставі ч.4 ст.174 ЦПК України відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог щодо земельної ділянки. В силу ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 318 грн. 95 коп.

Outcome: partial