Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

В липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на садовий будинок, який уточнив у січні 2014 року, а саме садовий будинок загальною площею 33,0 кв. м., який розташований на земельній ділянці [ADDRESS], який складається з: веранди (площа 12,4 кв. м.), коридору (площа 2,2 кв. м.), кухні (6,0 кв. м.), кімнати (площею 12,4 кв. м.). В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві та в уточненому позові посилається на те, що йому було надано у приватну власність земельну ділянку на якій за власні кошти він збудував об'єкт нерухомості. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не повідомив. Представник позивача не заперечував, щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП № 001153, 72514053, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 30 січня 1997 року за № [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0633 на території [ADDRESS] для ведення садівництва . Відповідно до ч.5 ст.375 ЦК України право власності на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. На зазначеній земельній ділянці відповідач самовільно збудував садовий будинок А-1, душ, убиральню - Б,Г, , сараї - Д,Е, навіс - В, споруди - № 1-5,1, покриття - 1, що підтверджується технічним паспортом. Як встановлено в судовому засіданні, належний дозвіл чи належно затверджений проект для будівництва об'єкту нерухомого майна відповідач не отримував. Відповідно до наданих позивачем документів, дачний будинок, у встановленому законом порядку в експлуатацію не прийнятий. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно( житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом , якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил . Згідно ч.5 ст.376 ЦПК України, на вимогу власника ( користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Позивач посилається на те, що він придбав зазначений садовий будинок у відповідача 04 лютого 1984 року, про що було складено розписку. Однак жодного доказу, що садовий будинок належав на праві власності відповідачу та що останній був членом садівничого кооперативу, позивач суду не надав. Представник позивача у судовому засіданні не зміг пояснити суду, чому, придбавши садовий будинок у 1984 році, позивач став членом садівничого товариства тальки у 1996 році, що підтверджується довідкою від 01.07.2013 року. Крім того, згідно цієї ж довідки садівничого товариства, саме позивач побудував садовий будинок № 53 за власні кошти у 1975 році. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed