Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування домоволодінням № 120 по вулиці Новошкільній у місті Дніпро зі зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що раніше 1/2 частина вищевказаного домоволодіння належала [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1982 року, р/н №1-3129. З того часу, як відповідач прийняв спадщину, він більш ніж 15 років не проживав у вищезазначеному домоволодінні та ніколи не навідувався за даною адресою. Разом з ним в належній йому 1/2 частині зазначеного домоволодіння була зареєстрована його дружина [PERSON], яка теж більш ніж 15 років не проживає в зазначеному домоволодінні. На теперішній час домоволодіння в цілому належить на праві власності позивачу. Але по цей день, у належному йому домоволодінні зареєстровані відповідачі. Зазначене створює позивачу перешкоди в користуванні його власністю: він вимушений переплачувати зайві комунальні платежі та не може зареєструвати у своєму домоволодінні власну дружину без формальної згоди відповідачів, які не мають жодного відношення до його будинку. Відповідачі втратили своє право користування будинком одночасно з втратою [PERSON] права власності на належну йому частину домоволодіння на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року. Також, зазначеним рішенням встановлено, що відповідач не проживав з 2002 року у вищезазначеному домоволодінні. Де зараз проживають та знаходяться відповідачі позивачу не відомо, а тому він був вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності. В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше його представник [PERSON] надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити. Справу просив розглянути без його участі та зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Представник третьої особи також в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння № 120 по вулиці Новошкільній у місті Дніпро, а саме: 1/2 частина домоволодіння належить йому на підставі договору дарування 1/2 частки домоволодіння від 17.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1431 (а.с.4); а інша 1/2 частина домоволодіння належить йому на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року по цивільній справі № 204/5898/15-ц, яке скасоване не було та набрало законної сили (а.с.9-10). Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за позивачем в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 15.06.2017 року за № 89674212. В належному [PERSON] домоволодінні № 120 по вулиці Новошкільній у місті Дніпро зареєстровані: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 28.02.2017 року за вих. № 755/2 (а.с.17-18). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] раніше належала 1/2 частина домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1982 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3129. Проте, на теперішній час, єдиним власником домоволодіння є [PERSON]. В свою чергу, Верховний Суд України в своїх постановах при застосуванні таких норм права, про які заявлено в даній справі, зокрема у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08 та № 6-55662св10, прийшов до наступних висновків: Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України. Таким чином, право користування житлом є похідним від права власності на це житло, втрата права власності на житло є беззаперечною підставою для припинення права колишнього власника та членів його сім'ї на користування цим будинком. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на вищевказані положення чинного законодавства позивач, як власник домоволодіння, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням того, що реєстрація відповідачів в спірному домоволодінні чинить власнику перешкоди у користуванні власним майном, суд вважає можливим задовольнити даний позов та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування домоволодінням № 120 по вулиці Новошкільній у місті Дніпро зі зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved