Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

В квітні 2015 р. позивач [PERSON] науковий центр «Інститут виноградарства та виноробства» ім. В.Є. Таїрова звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому зазначав, що відповідач [PERSON] працювала на підприємстві позивача з 02 квітня 2004 року по 29.09.2014 р. У звязку з посадами, які займала Панасюк, останній та членам її сімї на підставі договору найма відомчого жилого приміщення №15 від 28.04.2012 р. була надана у користування кв. №416, будинку №8, мкр. «Радужний» смт Таїрово, Овідіопольського району, Одеської області. Цим же договором було передбачено, що на випадок розірвання трудового договору з позивачем, відповідач та члени його сімї повинні звільнити вказану квартиру. Після розірвання трудового договору відповідач [PERSON] та члени її сімї у добровільному порядку звільнити квартиру відмовились, не дивлячись на те, що відповідачу та її доньці було запропоновано переселитись у іншу квартиру, яка належить позивачу та розміщена в [ADDRESS], повністю придатну для проживання. З наведених підстав позивач вимушений звернутись до суду та просити суд постановити рішення, яким визнати відповідачів втратившими право на користування квартирою №416, масив «Радужний», житлового масиву «Ульянівка», Овідіопольського району, Одеської області. Виселити відповідача [PERSON] з її неповнолітньою донькою [PERSON] з наданням іншого жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS]. Відповідача [PERSON] виселити з квартири №416 без надання іншого жилого приміщення. У судовому засіданні представник позивача вимогу позивача підтримав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, оскільки вважала, що особа, яку вона представляє та її донька мають право на приватизацію спірної квартири. Крім того, спірна квартира знаходиться за межами смт. Таїрово, а законом передбачено надання іншого житла в результаті виселення у межах того ж населеного пункту, де знаходиться квартира з якої особа виселяється. Відповідач [PERSON] у судові засідання не зявлявся, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, у звязку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність вказаного відповідача. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА [PERSON] не заперечувала, що житло, яке розміщене в квартирі №3, вул. 40 річчя Перемоги, смт. Таїрово, відповідає відповідним нормам для проживання у ньому Панасюк та її неповнолітньої доньки. Разом з тим вважала, що позов задоволенню не підлягає. Представник третьої особи [PERSON] академії аграрних наук України у судове засідання не зявився. [PERSON] у своїх письмових поясненнях, направлених до суду позов Інституту підтримала повністю та просила суд слухати справу відсутність її представника. Відповідач [PERSON] у травні 2015 р. у свою чергу звернулась до суду з вищевказаним позовом, у якому зазначала, що дійсно з 2004 р. вона працювала на різних, у тому числі, і на керівних посадах Інституту виноградарства та виноробства ім. В.Є. Таїрова. 28 квітня 2012 р. між нею та відповідачем за її позовом був укладений договір найму відомчого жилого приміщення №15, відповідно до умов якого їй та членам її сімї надавалась у користування квартира №416, буд. №8, масив «Радужний», Овідіопольського району, Одеської області. [PERSON] квартира була надана їй у звязку з її трудовими відносинами з відповідачем. На теперішній час у вказаній квартирі проживає вона та її неповнолітня донька Крістіна, [INFO]. Після розірвання трудових відносин з позивачем, останній направив їй вимогу про виселення з вказаної квартири у іншу квартиру, саме у квартиру [ADDRESS]. Запропоноване житло не є рівноцінним житлу, яке є у квартирі №416, у звязку з чим вона відмовилась виселятись з вказаної квартири. Крім того, вона за власний рахунок значно поліпшила стан спірної квартири, у звязку з чим її вартість значно зросла. Також вважала, що у звязку з тим, що пропрацювала в Інституті більш як десять років має право на приватизацію спірної квартири, але відповідач не бажає виключити спірну квартиру з числа службових, що позбавляє її можливості вказану квартиру приватизувати. З вказаних підстав просила суд визнати за нею право на приватизацію квартири №416 та зобовязати відповідача звернутись до Овідіопольської РДА з клопотанням про виключення спірної квартири з числа службової. Ухвалою суду від 14.08.2015 р. вказані справи за вищевказаними позовами були обєднані в одне провадження (а.с.105). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов останньої підтримав. Представник відповідача за позовом Панасюк, позов останньої не визнав, оскільки вважав, що вимоги позивача суперечать базовим нормативним документам, які передбачають порядок приватизації державного житлового фонду, у тому числі, і відомчого. Заслухавши пояснення сторін, пояснення та думку третіх осіб, дослідив письмові докази по справі, суд вважає, що позов Інституту виноградарства та виноробства ім. В.Є. Таїрова підлягає задоволенню, а позов Панасюк задоволенню не підлягає з наступних підстав: Відповідно до ст. 124 Житлового Кодексу України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою,організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.125 того ж Кодексу без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не можуть бути виселено: - осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, не менш як десять років - одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Відповідно до ст.126 ч.1 того ж Кодексу надане громадянам у звязку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Відповідно до ст.114 ч.2 того ж Кодексу надане громадянам у звязку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Судом встановлено, що позивачу - Інституту виноградарства та виноробства ім. В.Є. Таїрово, як державному підприємству на праві власності належить квартира №416, с. Мізікевича, масив «Радужний» ж/масив «Ульянівка», Овідіопольського району,Одеської області (а.с.8). У квітні 2004 р. [PERSON] була прийнята на роботу на підприємство позивача (а.с.66). 28 квітня 2012 р. на підставі рішення комісії з житлових питань ННЦ «ІВІВ ім. В.Є. Таїрова» була надана вищевказана квартира (а.с.13). 28 квітня 2012 року між вказаним Інститутом та відповідачем [PERSON], у звязку з трудовими відносинами останньої з названим Інститутом та на підставі вищевказаного рішення був укладений договір найма відомчого жилого приміщення, відповідно до умов якого Панасюк та членам її родини надавалась у володіння та користування вказана вище квартира. Розділом ІУ п.20 вказаного договору було передбачено, що у випадку розірвання трудового договору наймач та члени його сімї зобовязані звільнити відомче житло (а.с.12). 28 квітня 2012 р. [PERSON] та членам її родини, до складу якої входив чоловік [PERSON] та донька [PERSON] був виданий ордер на вселення до квартири №416 (а.с. 62). Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.11.2013 р., яке набрало законної сили 02.12.2013 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.10). Рішенням цього ж суду донька Крістіна залишилась проживати з [PERSON] Наказом позивача № 96-к від 15.09.2014 р. відповідач [PERSON] була звільнена з підприємства позивача за власним бажанням з 29.09.2014 р. (а.с.15). Після звільнення з підприємства позивача, останнім, як то було передбачено договором найму жилого приміщення, було запропоновано відповідачу [PERSON] разом з її донькою звільнити спірні квартиру з наданням відповідачці іншого жилого приміщення квартири №3, яка розміщена у будинку №55, вул. 40 річчя Перемоги, смт. Таїрово, Овідіопольського району, Одеської області, яка належить позивачу на праві власності (а.с.14) та відповідає санітарним та технічним нормам. Відповідач виконати вимоги позивача відмовилась. Оскільки відповідач порушила вимоги договору найму жилого приміщення, який нею не заперечується і є чинним до цього часу, житло яке запропоновану відповідачці відповідає технічним та санітарним нормам, позов Інституту і підлягає задоволенню. Що стосується заперечень представника відповідача [PERSON], в тій частині, що спірна квартира і квартира, яку пропонується позивачем відповідачці не відповідає вимогам ст. 114 ч.2 Житлового Кодексу, оскільки знаходиться в іншому населеному пункті, суд до уваги взяти не може, оскільки і с. Мізікевича і смт. Таїрово відносяться до однієї селищної ради, а саме Таїровської с/ради. Крім того, при укладанні вищевказаного договору найму жилого приміщення, у самому договорі було зазначено адресу спірної квартири: [ADDRESS]. Не може суд також взяти до уваги доводи представника відповідача [PERSON] і в тій частині, що особою, яку вона представляє значно поліпшився стан спірної квартири, у звязку з чим значно зросла її вартість, оскільки ні відповідачем ні її представником не надано суду жодного допустимого доказу, який би підтвердив, що кошторис витрат на проведення капітального ремонту або значного поліпшення жилого приміщення, яку вона повинна, відповідно до п. 6 пп «д» вказаного вище договору найму надати позивачу на затвердження та письмовий дозвіл позивача на проведення таких робіт , який передбачений п.6 пп. «е» вказаного договору складалась та затверджувалась Інститутом виноградарства та виноробства, а також те, що останній давав згоду на проведення таких робіт. Відмовляючи у позові [PERSON], суд виходив з того, що вимоги, які заявила [PERSON] не ґрунтуються на Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інших підзаконних актів. Суд також вважає за необхідне, відповідно до ст.88 ЦПК України стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору у сумі 121 гр. 80 коп.

Outcome: approved