Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

В лютому 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Приватного виконавця Куземченко А.С., ДП «Сетам», приватного нотаріуса Дніпровського МНО Вдовіної Л.Л., третя особа [PERSON] , про визнання результатів торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва та рішення про державну реєстрації прав. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до протоколу № 375573 про проведення електронних торгів від 13 грудня 2018 року [PERSON] (Відповідач-1) став переможцем торгів щодо лоту № 317349, а саме: 1/2 частини трикімнатної квартири загальною площею 59,2 кв.м, розташованої у [ADDRESS] , яка належала позивачу на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08.12.2004 року КЖЕП «Південне». Ціна продажу лоту: 142 555,00 грн. Організатором торгів виступило Державне підприємство «СЕТАМ» (Відповідач-3). 04 січня 2019 року приватним виконавцем Куземченко А.С. (Відповідач-2) було складено Акт про проведені електронні торги, який підтверджував виникнення у [PERSON] права власності вищезазначене нерухоме майно. На підставі вищезазначеного Акту про проведені електронні торги від 04 січня 2019 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. (Відповідач-4) було видано 15 січня 2019 року свідоцтво № 164 та в той же день прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на зазначену частину квартири (з відкриттям розділу), індексний номер: 45057476, за [PERSON] . Спірна частина квартири, загальною площею 59,2 кв.м, була передана на реалізацію виконавцем на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», а електронні торги проводилися в рамках виконавчого провадження № 5533762 при примусовому виконанні виконавчого листа № 204/8445/16-ц, виданого 26.07.2017 р. Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про солідарне стягнення з позивача та її колишнього чоловіка - [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості у розмірі 270 668,00 грн. Позивач вважає проведені торги незаконними, а видані в результаті документи, такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки, об`єктом реалізації з прилюдних торгів може бути нерухоме майно, яке є об`єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об`єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об`єкта нерухомості в передбаченому законом порядку. В даному випадку, на електронних торгах була продана 1/2 частина трикімнатної квартири, яка не була виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об`єкт власності та яка не набула об`єкта нерухомості у передбаченому законом порядку, а тому, вказана частина квартири не могла бути предметом продажу на електронних торгах. У зв`язку з вищенаведеним позивач змушений звернутися за відновленням свого порушеного права до суду з позовом, у якому прохає визнати недійсними вищезгадані електронні торги та видані за їх результатами Акт та свідоцтво, скасувати рішення та запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну частину квартири, а також стягнути судові витрати по справі. 20 березня 2019 року приватний нотаріус ДМНО Вдовіна Л.Л. надала суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечувала, зазначала про безпідставність позовних вимог, окрім того звертала увагу суду на ті обставини, що у зазначеному спорі нотаріус взагалі не може бути відповідачем, прохала справу слухати за її відсутності. 26 березня 2019 року представником відповідача-3 ДП «Сетам» також було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній також заперечувало проти задоволення позову, звертало увагу суду на дотримання вимог закону та нормативних актів під час проведення торгів, окрім того зазначало, що встановлення можливості продажу майна, відповідності документів та їх підготовка покладається законом саме на виконавця. Також відповідач-3 зазначає, що підставами для визнання недійсними електронних торгів є виключно встановлені порушення правил їх проведення, в свою чергу, можливі порушення, допущені виконавцем мають самостійний спосіб оскарження, а тому не можуть бути підставою для визнання торгів недійсними, що свідчить про невірність обраного позивачем способу захисту. Також відповідач-3 спростовує посилання позивача, що зазначена частка квартири не є об`єктом цивільних прав оскільки не виділена внатурі, оскільки в такому разі сам позивач у свій час не набув би таку частку у власність. 03 квітня 2019 року, відповідач-1 [PERSON] також надав суду відзив на позовну заяву, у якій також заперечував проти задоволення позовних вимог, звернув увагу на ті обставини, що підставами для визнання недійсними електронних торгів є виключно встановлені порушення правил їх проведення, в свою чергу, можливі порушення, допущені виконавцем мають самостійний спосіб оскарження, а тому не можуть бути підставою для визнання торгів недійсними, у відзиві також прохав суд у випадку відмови у задоволенні позовних вимог, вирішити питання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу. 14 травня 2015 року, позивач [PERSON] надала суду відповідь на відзиви ДП «Сетам» та [PERSON] , у яких спростувала доводи викладені у відзивах та з посиланням на судову практику, зазначила, що об`єктом реалізації з прилюдних торгів може бути нерухоме майно, яке є об`єктом цивільних прав, а не його частина, яка не набула статусу об`єкта нерухомості в передбаченому законом порядку. Того ж дня, до суду надійшов відзив (заперечення) приватного виконавця Куземченко А.С., у якому він заперечував проти задоволення позову, зазнача, що ним підчас виконавчого провадження та реалізації арештованого майна було дотримано вимог закону, в свою чергу, у випадку незгоди з його діями позивач не була позбавлена права на звернення до відповідного суду з скаргою на дії/бездіяльність виконавця, а зазначений позов має на меті невиконання рішення суду, за яким було видано виконавчий лист. Третя особа [PERSON] 08.08.2019 року надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала, прохала справу розглядати без її участі. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала просила задовольнити, пославшись на доводи викладені у позові. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити у їх задоволенні у зв`язку з безпідставністю. У судовому засіданні приватний виконавець Куземченко А.С. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки що ним підчас виконавчого провадження та реалізації арештованого майна було дотримано вимог закону, в свою чергу, у випадку незгоди з його діями позивач не була позбавлена права на звернення до відповідного суду з скаргою на дії/бездіяльність виконавця, а зазначений позов має на меті невиконання рішення суду. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності від 08.12.2004 року виданого КЖЕП «Південне», [PERSON] та [PERSON] на праві спільної приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Судом встановлено, що постановою приватного виконавця Куземченка А.С. від 07.12.2017 року, за заявою [PERSON] відкрито виконавче провадження № 553377625 з примусового виконання виконавчого листа №204/8445/16-ц, виданого 26.07.2017 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська, про солідарне стягнення боргу з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 270 668 грн. Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем 05.04.2018 року винесена постанова про опис та арешт майна боржника, про що внесені відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Під час примусового виконання рішення суду, приватним виконавцем було встановлено, що за боржником зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] (довідка з Державного реєстру речових прав № 112472647 від 01.02.2018 року). Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем 27.08.2018 року винесені постанови про опис та арешт майна боржника, а саме: 1/2 частини квартири [ADDRESS] та телевізора Samsung, музичного центру Samsung, домашній кінотеатр panasonik, телевізор Saturn, кондиціонер спліт-система марки Wirpool. Боржник [PERSON] була присутня при описі та арешті майна, про що свідчить особистий підпис в постановах про опис та арешт. Приватним виконавцем, з метею встановлення вартості описаного та арештованого майна для подальшої передачі для реалізації в рахунок погашення заборгованості боржника, 29.08.2018 року також винесена постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Копія якої направлена сторонам виконавчого провадження для відома, та суб`єкту оціночної діяльності - суб`єкту господарювання для виконання, в свою чергу, боржник 30.08.2018 отримала зазначену постанову під особистий підпис. Отриманий звіт про оцінку майна від 19.09.2018 року приватним виконавцем направлений 24.09.2018 року сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом. 13 грудня 2018 року ДП «Сетам» за заявкою приватного виконавця було проведено електронні торги, за результатами проведення яких було складено протокол № 375573 від 13.12.2018 року, згідно якого, переможцем став [PERSON] , ціна продажу спірного майна - 142 555 грн. За наслідками проведених торгів та протоколу від 13.12.2018 року, приватним виконавцем 04.01.2019 року було складено Акт про проведені електронні торги, який є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у переможця торгів. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 154714413 від 01.02.2019 року, на підставі вищезазначеного Акту про проведені електронні торги від 04.01.2019 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. (Відповідач-4) було видано 15.01.2019 року свідоцтво № 164 та в той же день прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на зазначену частину квартири (з відкриттям розділу), індексний номер: 45057476, за [PERSON] . Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Ураховуючи те, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними суду необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5 та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5 визначено, що електронні торги - продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну; а також передбачено правила, що визначають процедуру підготовки, проведення цих торгів, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів, та правила щодо оформлення результатів торгів. До предмета доказування в даній справі належить дотримання порядку проведення прилюдних торгів, а саме встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; повідомлення учасників торгів про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо); правил, які регулюють сам порядок проведення торгів; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів. Разом із тим порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено, а судом не встановлено порушень Порядку реалізації арештованого майна, які б вплинули на результати електронних торгів чи порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів. Згідно ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Отже, виконавець в межах повноважень вчинив процесуальні дії з метою примусового виконання боржником зобов`язань. Отже, дії державного (приватного) виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 4 грудня 2019 року, справа №201/2257/17-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 201/585/17 та постанові Великої палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року , справа № 367/6231/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не оскаржувала дії приватного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів і мають самостійний спосіб оскарження. Приватний виконавець Куземченко А.С. заперечуючи проти вимог позову зазначав, що позивач була обізнана про всі виконавчі дії шляхом направлення їй на адресу, як боржнику, копій документів, також отримувала їх особисто, особисто брала участь у проведенні виконавчих дій, зокрема постанови про опис та арешт майна боржника містять підпис позивача, яка була призначена відповідальним зберігачем майна, окрім того, постанову про призначення СОД, для оцінки арештованого майна перед його реалізацією від 29.08.2018 року, було отримано позивачем нарочно наступного-ж дня, про що свідчить розписка на супровідному листі приватного виконавця, в свою чергу, звіт про оцінку майна також був надісланий на адресу боржника 24.09.2018 року рекомендований листом (№4900062598404). Суд бере до уваги зазначені документи, як доказ обізнаності боржника із матеріалами виконавчого провадження та виконавчими діями, що вчинялися, зокрема, про винесення постанови про опис та арешт майна, залучення СОД, про оцінку вартості арештованого майна тощо, однак позивач не скористався своїм правом на оскарження відповідних дій/бездіяльності виконавця, в порядку передбаченому Законом. Частиною шостою статті 81 та частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. В свою чергу, посилань на будь-які порушення встановлених законодавством правил проведення торгів (Порядку реалізації арештованого майна) позовна заява не містить. Доводи позивачки, щодо неможливості продажу частки у майні без її виділення в окремий самостійний об`єкт власності, є необґрунтованими, оскільки, відповідно до правової позиції у вищезгаданій постанові Великої палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року, справа № 367/6231/16-ц, частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об?єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна. В свою чергу, дії третіх осіб щодо внесення до Державного реєстру речових прав запису про право власності позивача саме на Ѕ частку квартири, в противагу відомостям з свідоцтва про право власності від 08.12.2004 року, яким частки двох співвласників не визначалися позивачем оскаржені не були, зазначені дії вчинені особами, які не залучені до участі у справі, а тому, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, судом не досліджуються, оскільки відповідних вимог позивачем заявлено не було. Положеннями статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Приватний виконавець, при встановленні обсягу та належності майна боржнику керувався саме офіційними чинними відомостями, отриманими з Державного реєстру речових прав, відповідно до яких, боржник володів 1/2 частиною квартири, що вказує на відсутність порушень з боку виконавця при примусовому виконанні рішення в частині визначення обсягу та належності майна боржнику, під час проведення опису, арешту, оцінки та передачі на реалізацію якого, [PERSON] відповідних заперечень не наводила та дії виконавця не оскаржила. Отже, виконавець в межах повноважень вчинив процесуальні дії з метою примусового виконання боржником зобов`язань. Разом з цим, враховуючи, що такі дії державного виконавця не були оскаржені позивачем в порядку та в строки передбачені чинним законодавством, суд враховуючи, що спірне нерухоме майно перебувало у власності позивача, який є боржником по зазначеному виконавчому провадженню, в межах якого виконавцем було арештовано, оцінено та передано на електронні торги, які відбулися у законний спосіб та позивачем не надано належних доказів, що продаж з електронних торгів саме спірного майна призвело до порушення його прав, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. Що стосується заяви відповідача [PERSON] про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 16\~000 грн., то суд зазначає наступне. Згідно п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Склад і розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Суд зазначає, що [PERSON] , окрім договору №22/02/19 від 22.02.2019 року з адвокатом Орлом В.Ю., надано акт приймання-передачі виконаних робіт на сумму 14\~000 грн., квитанції про аплату гонорара адвоката за угодою на загальну суму 16\~000 грн. Проте, за наявності перелічених та досліджених в судовому засіданні документів, наданих відповідачем на підтвердження витрат на правову допомогу, матеріали справи не містять розрахунку вартості послуг із зазначенням часу, який був витрачений, а також відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, що унеможливлює встановити, дійсний розмір витрат фактично понесених позивачем саме у зв`язку із представництвом його інтересів у суді за даною цивільною справою. Таким чином, суд приходить до висновку, що стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в стягненні судових витрат на правову допомогу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed