Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про звільнення від сплати аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.06.2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб. В шлюбі у позивача і відповідача [INFO] року народився син [PERSON] В подальшому, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30.10.2013 року шлюб, укладений між сторонами було розірвано. Також рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15.11.2013 року було прийнято рішення про стягнення з позивача аліментів в сумі 8000,00 грн. щомісячно, а також встановлено, що дитина проживає разом із відповідачем [PERSON] Разом із тим, як зазначав позивач, статтю 273 Сімейного кодексу України встановлено можливість звільнення від сплати аліментів за наявності обставин, що мають істотне значення. Позивач зазначав, що починаючи з 2017 року [PERSON], не проживає з відповідачем та бажає проживати з батьком. Дитина систематично та регулярно приймає участь у змаганнях з гольфу та має спортивні здобутки, перебуває на повному утриманні батька [PERSON] Дитина проживає з батьком у зв'язку із тимчасовим виїздом за кордон за згодою матері, яка заявою від 16.02.2017 року надала відповідну нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд [PERSON] з метою туризму, відпочинку та участі в змаганнях до Кіпру, Ізраїлю, Туреччини, США, Великобританії та інших країн-учасниць Шенгенської угоди на період з 25.02.2017 року по 25.02.2020 року. [PERSON] зазначав, що здійснює повне утримання дитини та всі витрати по перебуванню [PERSON] за кордоном несе також він. Також [INFO] року дитині сторін виповнилось 10 років та він надав свою нотаріальну згоду на постійне проживання разом із батьком та станом на час подання позову проживає разом із ним на законних підставах за адресою: [ADDRESS]. Як вказував позивач, жодних витрат на утримання дитини відповідач не несе, натомість позивач сплачує відповідачу 8000,00 грн. аліментів щомісяця, а на прохання дитини до матері перерахувати аліменти для використання їх для власних потреб, мати відповіла відмовою. Також листом від 21.11.2017 року № 924 Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області повідомила про те, що було проведено обстеження умов проживання матері з дитиною та складено акт, в якому зазначено про проживання дитини з матір'ю, а також те, що на даний час хлопчик перебуває разом з батьком за кордоном. Посилаючись на викладене, а також вимоги Сімейного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу, позивач просив суд звільнити [PERSON] від сплати аліментів у розмірі 8000,00 грн., які стягуються з нього на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15.11.2013 року на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON], [INFO]. Ухвалою суду від 16.03.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 07.05.2018 року. 04.05.2018 року від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалю суду від 07.05.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі було відмовлено. 18.05.2018 року представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення аліментів до набрання рішенням законної сили. Ухвалою суду від 21.05.2018 року в задоволенні заяви представника позивача було відмовлено. 24.05.2018 року відповідач надала відзив на позов, в якому проти позову заперечувала та зазначала, що нею було надано згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон із батьком та на момент перебування за кордоном всі витрати по утриманню [PERSON] мав здійснювати батько. Сторони домовились, що 31.08.2018 року дитина має повернутись до матері, проте позивач домовленість не виконав. При цьому, між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини. Відповідач зазначала, що всі сплачені аліменти позивачем вона не використовує, а зберігає до моменту повернення дитини з-за кордону, щоб витратити на її потреби. Звертала увагу суду, що звільнення від сплати аліментів із зазначених позивачем підстав, законом не передбачено. 04.06.2018 року представником позивача було надано квитанції про оплату аліментів позивачем, а також копію заяви [PERSON] від 02.03.2018 року. Ухвалою суду від 04.06.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду справи по суті на 29.06.2018 року. 01.10.2018 року відповідачем було подано заяву про визнання позову, оскільки сторони домовились про участь у вихованні сина та про можливість укладення мирової угоди. Також сторонами було надано копію протоколу про наміри за результатами міжнародних сімейних переговорів за участю посередника. В судовому засіданні 01.10.2018 року представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні 01.10.2018 року відповідач повідомила, що оскільки на даний час між сторонами досягнуто домовленості про відкликання усіх заяв із судів, то вона погоджується із позовом. В подальшому, якщо позивач буде порушувати досягнуті домовленості, буде звертатись до суду про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини повторно. Представник відповідача підтримала думку відповідача. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, положеннями статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов'язків, визначених у статті 43 цього Кодексу відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Проте, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідачем було зроблено заяву про визнання позову на стадії закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами під час надання додаткових пояснень, проте визнання нею позову суперечило вимогам закону та може привести до порушень прав дитини, судом було продовжено судовий розгляд та постановлено ухвалу про закінчення з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами і перехід до судових дебатів. Так, визнання позову суперечить закону з огляду на наступне. Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15.11.2013 року у справі № 752/16487/13-ц, позов [PERSON] було задоволено частково. Постановлено стягувати з [PERSON] ([INFO], уродженця м. Києва, іден. номер [NUMBER], проживає за адресою: [ADDRESS]) на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON], [INFO], аліменти у сумі 8000 (вісім тисяч) грн. щомісячно, починаючи з 16 вересня 2013 року, і до повноліття дитини. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Внесено зміни до умов шлюбного договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 18 квітня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бібік Сергієм Васильовичем, виклавши його п. 3.5 в іншій редакції, а саме у пункті 3.5 зазначити, що у випадку розірвання шлюбу між подружжям чоловік зобов'язується сплачувати аліменти на утримання дитини подружжя до досягнення дитиною повноліття в сумі 8000 (вісім тисяч) грн. Виключено пункт 3.5.5 шлюбного договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 18 квітня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бібік Сергієм Васильовичем. При цьому, судом було встановлено, що протягом року подружжя [PERSON] проживають окремо. Позивач [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO], проживають у двокімнатній квартирі [ADDRESS] на підставі договору оренди нерухомого майна від 08.11.2012 року. 16.02.2017 року [PERSON] склала заяву про надання згоди на тимчасову поїздку (виїзд) [PERSON] з метою туризму, відпочинку та участі в змаганнях до Кіпру, Ізраїлю, Туреччини, США, Великобританії, інших країн-учасниць Шенгенської угоди на період з 25.02.2017 року по 25.02.2020 року (а.с. 29). Також 23.02.2017 року [PERSON] склала заяву про надання згоди на тимчасову поїздку (виїзд) [PERSON] з метою туризму, відпочинку та участі в змаганнях до Королівства Бельгії на період з 30.04.2017 року по 30.04.2020 року (а.с. 30). В подальшому, дитиною сторін - [PERSON] було складено заяви про свою незгоду проживати з матір'ю та згоду на проживання разом із батьком (а.с. 31-33, 34). Згідно із листом Служби у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 30.01.2018 року № 75, оскільки хлопчика ([PERSON].) не було повернуто з закордону до навчального процесу в школі, кошти, які перераховувалися на утримання дитини по аліментах, зберігаються на картковому рахунку і не витрачаються (а.с. 42-43). За зверненням [PERSON] про забезпечення повернення дитини, Міністерством юстиції України складено відповідь від 15.03.2018 року, встановити місцезнаходження дитини не виявляється можливим (а.с. 95). 26.01.2018 року відповідач склала дві заяви про скасування попередніх заяв про надання згоди на виїзд дитини та не надала згоду на виїзд [PERSON] з України за кордон у будь-якому супроводі (а.с. 104, 105). Згідно із листом Міністерства юстиції України від 18.10.2017 року, за підписом заступника Міністра С. Петухова, заяву про забезпечення доступу до дитини взято до відома, оскільки розпочато процедуру повернення дитини в Україну, про результати буде поінформовано заявника (а.с. 157). Відповідно до повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві ДМС України від 11.06.2018 року, інформація щодо оформлення документів для виїзду на постійне проживання за кордон громадянином [PERSON] в ГУ ДМВ України в місті Києві відсутня (а.с. 177). Із встановлених судом обставин вбачається, що [PERSON] перебуває за кордоном у супроводі батька [PERSON] за згодою матері на тимчасовий виїзд дитини. При цьому, місце проживання дитини із батьком в судовому порядку не визнавалось. Позивач, за вказаних підстав, просив суд звільнити його від сплати аліментів на утримання сина в сумі 8000,00 грн., які сплачуються на користь матері за рішенням суду. Відповідно до статті 188 Сімейного кодексу України батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. З огляду на вказане, законодавством України передбачено звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину виключно у випадку, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. За частиною 3 статті 82 СК України право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. Проте, в процесі розгляду справи, сторонами не доведено того, що одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги, або того, що платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. Таким чином, перед судом поставлене питання, яке не врегульоване положеннями діючого законодавства, оскільки законом не передбачено право суду звільняти особу від сплати аліментів у випадку, коли дитина, за тимчасової згоди матері, почала проживати з батьком та знаходитись на його утриманні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на ст. 273 Сімейного кодексу України, а також статтю 273 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Разом із тим, вказана норма є нормою процесуального, а не матеріального права, яка надає можливість стороні, за передбачених законодавством підстав, поставити перед судом питання про звільнення від сплати присуджених періодичних платежів. За статтею 273 СК України передбачено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Положення наведеної статті визначає можливість звільнення платника від сплати аліментів у випадку зміни матеріального або сімейного стану сторін, проте вказаного також в процесі розгляду даної справи встановлено не було. Посилання позивача на існування інших обставин, що мають істотне значення, судом не приймаються, оскільки стосуються лише осіб, зазначених у статтях 267 - 271 СК України, до яких позивач не відноситься. За таких обставин, вимоги позивача не ґрунтуються на положеннях законодавства, а тому задоволенню не підлягають. З тих же підстав не заслуговує на увагу і визнання позову відповідачем. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Також, на завершальній стадії судового процесу, а саме на стадії додаткових пояснень та клопотань, сторонами було надано протокол про наміри за результатами міжнародних сімейних переговорів за участю посередника, згідно з яким сторони узгодили місця проживання дитини з батьком, а також про необхідність матері сплачувати кошти на його утримання. Разом із тим, згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Позивачем, в ході судового розгляду, заяви про зміну підстав позову, а саме - згоди сторін щодо місця проживання дитини, а також сплати аліментів, до суду не подавалось, а тому суд розглянув справу на підставі первісних вимог, за якими було визначено тимчасове проживання дитини з батьком. Окрім того, відповідно до статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Наданий сторонами протокол про наміри не є тим договором, в розумінні законодавства України, яким належним чином врегульовано питання сплати аліментів, оскільки він не є нотаріально посвідченою угодою, а тому не може бути взятий судом до уваги.

Outcome: dismissed