Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 22 травня 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 24 травня 2018 року. 06 грудня 2011 року Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль», в особі Закарпатської обласної дирекції АТ «[PERSON] Аваль», звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 вересня 2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] була укладена Генеральна кредитна угода №195, на підставі якої складений Кредитний договір №010/03-3/243-М на суму 300000 доларів США, із сплатою 16,8 % річних за користування кредитом, строком до 08.09.2018 року. На підставі вказаного договору банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 175000 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань по Договору між сторонами було укладено договір іпотеки від 09.09.2008 року, згідно якого Іпотекодавець [PERSON] передав у іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю - магазин, загальною площею 444,4 кв. м, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с.Минай, вул.П.Карпатського, 22. 11.02.2011 року ВАТ «[PERSON] Аваль» з відповідачем було підписано додаткову угоду №010/03-3/243-М/4 до вказаного кредитного договору та новий графік погашення заборгованості. Взяті на себе зобовязання [PERSON] не виконав, щомісячне часткове погашення кредиту та щомісячну сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів не здійснював, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 30.11.2011 року становила 169503,77 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ в розрахунку 1дол.США=7,9897 грн. становить 1354284,27 грн., з яких: 164781,27 доларів США заборгованість по кредиту, в тому числі прострочена заборгованість по тілу кредиту згідно графіку погашення 2271,88 доларів США; заборгованість по прострочених відсотках в сумі 2651,22 доларів США; нараховані відсотки за період з 27.10.2011 року по 26.11.2011 року - 2071,28 доларів США. У звязку з простроченням Позичальником строків сплати процентів у відповідності до п.4.1.1 Договору йому також нарахована пеня в розмірі 420,62 грн. Банком 28.10.2011 року надіслана Позичальнику претензія-вимога про невиконання ним своїх зобовязань №С07-12-1/12-4861 та попереджено про необхідність погашення простроченої заборгованості, однак ним така залишена без реагування. За таких обставин, [PERSON] вважає, що має право звернутись до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. У процесі розгляду справи представником позивача ПАТ «[PERSON] Аваль» в порядку ст.31 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року) неодноразово уточнював і збільшував позовні вимоги. Так, згідно заяви від 26.02.2015 року (т.1 а.с.163-165) [PERSON] просить: достроково стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль», в особі Закарпатської обласної дирекції, заборгованість за Кредитним договором №010/03-3/243-М від 09.09.2008 року, яка станом на 16.02.2015 року становить 258745,70 доларів, з яких: 164781,27 доларів США - залишок тіла кредиту; 92371,69 доларів США - заборгованість по прострочених відсотках; 1592,74 доларів США - нараховані відсотки за період з 27.01.2015 року по 16.02.2015 року, а також суму нарахованої пені у розмірі 32566,56 грн. 29 квітня 2012 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», в особі Закарпатської обласної дирекції АТ «[PERSON] Аваль», про визнання кредитора винним в простроченні зобовязання, стягнення недоотриманих коштів, відстрочення сплати кредитних коштів, визнання незаконним нарахування відсотків за користування кредитом та пені. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що згідно укладеної між ним та ВАТ «[PERSON] Аваль» Генеральної кредитної угоди та кредитного договору, [PERSON] зобов'язався надати йому кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках цієї генеральної угоди, і які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості не повинен перевищувати суми еквівалентній 300000 доларів США на строк до 08.09.2018 року, у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, наступними траншами: 1-ий транш - 70 000,00 доларів США, а сума будь-якого іншого траншу повинна бути не менше 10 % від суми кредиту та в будь-якому разі не менше 5 000,00 євро чи еквівалент в іншій валюті. На його вимогу, Банком йому були видані кошти у сумі 175000 доларів США, і він, як Позичальник, зі свого боку виконував свої зобов'язання по укладеному кредитному договору повністю і належним чином - сплачував платежі згідно графіків, незважаючи на фінансово-економічну кризу. 21 вересня 2011 року [PERSON] подав до Банку заяву про надання йому залишку коштів згідно з Генеральною кредитною угодою у сумі, еквівалентній 125000 доларів США, однак отримав від Банку відмову посилаючись на фінансово-економічну кризу та заборону НБУ на видачу кредитних коштів у іноземній валюті, чим останній порушив взяте на себе зобов'язання згідно з умовами генеральної кредитної угоди від 09 вересня 2008 року. [PERSON] вважає, що оскільки [PERSON] прострочив зобов'язання, він в силу ч.3 ст.538 ЦК України має право зупинити виконання свого зобовязання до того часу, поки [PERSON] не виконає своє зобов'язання - надасть йому залишок недоотриманих кредитних коштів. На думку позивача, [PERSON] умисно відмовив йому у видачі залишку кредитних коштів, а тому за приписами ст.614 ЦК України відповідач є винним та повинен нести відповідальність. Таким чином, [PERSON] посилаючись на те, що [PERSON] не має права на дострокове стягнення з нього заборгованості за кредитом, позивач просить: у задоволенні первісного позову відмовити; визнати ПАТ «[PERSON] Аваль» винним та таким, що з 12 жовтня 2011 року прострочив виконання зобов'язання за генеральною кредитною угодою №195 від 09.09.2008 року, що полягало у ненадані йому залишку кредитних коштів у сумі еквівалентній 125000,00 доларів США; стягнути з ПАТ «[PERSON] Аваль» недоотримані ним кошти, згідно генеральної кредитної угоди №195 від 09.09.2008 року в національній валюті - гривні у сумі еквівалентній 125000 доларів США; відстрочивши сплату [PERSON] зобовязань, а саме кредитних коштів, на час прострочення кредитора - ПАТ «[PERSON] Аваль» з 12 жовтня 2011 року до повного виконання ним свого зобов'язання; визнати нараховані проценти за користування кредитними коштами за час прострочення кредитора незаконними та такими, що не підлягають сплаті, з 12 жовтня 2011 року до повного виконання кредитором свого зобов'язання; визнати незаконними нарахування ПАТ «[PERSON] Аваль» пені та звільнити його від її сплати. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.07.2012 року зустрічну позовну [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», в особі Закарпатської обласної дирекції АТ «[PERSON] Аваль», до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року, позов ПАТ «[PERSON] Аваль» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції АТ «[PERSON] Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/03-3/243-М від 09 вересня 2008 року за період з 15 жовтня 2011 року по 16 лютого 2015 року в розмірі 129 612,51 доларів США. У задоволенні решти вимог ПАТ «[PERSON] Аваль» відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, зобовязано ПАТ «[PERSON] Аваль» виконати умови п. п. 1.1, 1.2, 1.3 генеральної кредитної угоди № 195 від 09 вересня 2008 року та надати [PERSON] грошові кошти в національній валюті гривні у сумі, еквівалентній 125 000 доларів США, відповідно до умов вказаної генеральної кредитної угоди. У решті вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «[PERSON] Аваль» задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні представник позивача за первісною позовною заявою (відповідача за зустрічною) ПАТ «[PERSON] Аваль» [PERSON] уточнені позовні вимоги Банку підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях. Представник відповідача за первісною позовною заявою (позивача за зустрічною) [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні первісної позовної заяви ПАТ «[PERSON] Аваль» просив відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву його довірителя. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, 09 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль») та [PERSON] була укладена Генеральна кредитна угода №195, за умовами якої Кредитор ([PERSON]) зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках цієї генеральної кредитної угоди і які є невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості Позичальника в рамках даної Угоди не повинен перевищувати суми, еквівалентної 300000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. Терміном дії до 08 вересня 2018 року. Пунктами 2.1, 2.2, 2.2.1, 2.2.2 Угоди визначено, що Кредитор надає Позичальнику кредитні кошти на умовах їх забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та плати за користування. Сторонами встановлено, що в рамках даної Угоди можуть використовуватись, як строкові кредити в іноземній валюті так і в національній валюті України. 09 вересня 2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] укладено Кредитний договір №010/03-3/243-М, який є Додатком 1 до Генеральної кредитної угоди №195, на суму 300000 доларів США. Розмір 1-го траншу складає 70000 доларів США (сума будь-якого траншу повинна бути не менше 10 % від суми кредиту та не менше 5000 Євро чи еквівалент в іншій валюті), з остаточною датою кредиту - 05 вересня 2018 року на споживчі цілі зі сплатою 16,8 % річних, з умовою щомісячного погашення кредиту рівними частинами. З метою забезпечення виконання Позичальником зобов'язання за Генеральною кредитною угодою №195 та Кредитним договором №010/03-3/243-М, між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] 09 вересня 2008 року укладено договір іпотеки №010/03-3/243-Z, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського РНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4620, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку Банку належне йому на праві власності нерухоме майно: нежитлову будівлю магазин з прибудовами, загальною площею 444,4 кв.м, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с.Минай, вул.П.Карпатського (вул.Леніна), 22. Додатковими угодами №1 від 12 вересня 2008 року, №2 від 30 вересня 2008 року та №3 від 13 жовтня 2008 року вносились зміни до Кредитного договору №010/03-3/243-М від 09 вересня 2008 року та до Графіку погашення кредиту. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. На виконання умов Генеральної кредитної угоди та Кредитного договору від 09 вересня 2008 року, на письмові вимоги Позичальника, Банк надав [PERSON] кредитні кошти в загальному розмірі 175000 доларів США, зокрема 11 вересня 2008 року на суму 70000 доларів США, 15 вересня 2008 року на суму 70000 доларів США, 02 жовтня 2008 року на суму 20000 доларів США та 17 жовтня 2008 року на суму 15000 доларів США, що підтверджується меморіальними ордерами №К4/1 від 11.09.2008 року, №К5/1 від 15.09.2008 року, №К5/1 від 02.10.2008 року та №К3/1 від 17.10.2008 року, відповідно (т.1 а.с.46, - 49). За умовами Генеральної кредитної угоди та Кредитного договору, з урахуванням додаткових угод, Позичальник зобовязався повністю повернути Банку суму кредиту не пізніше дати остаточного повернення кредиту відповідно до умов встановлених п.1.5 Кредитного договору. Погашення відповідної частини кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до цього Договору), шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок, визначений в частині №1 цього Договору. Нараховані в порядку, передбаченому Договором, проценти сплачуються Позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк передбачений Графіком повернення кредиту та сплати процентів. 11 лютого 2011 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №010/03-3/243-М/4 до Кредитного договору №010/03-3/243-М від 09 вересня 2008 року, згідно з якою з метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника у умовах кризових явищ в економіці, сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, визначених Кредитним договором. Так зокрема, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись процентна ставка: 16,8% на термін з 09 вересня 2008 року до 10 лютого 2011 року, включно, та 14,8% з 11 лютого 2011 року до кінця строку користування кредитом. Одночасно з укладенням даної додаткової угоди в додатку 2 до неї сторони встановили Графік щомісячного погашення заборгованості за кредитом в новій редакції. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. За правилами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. ПАТ «[PERSON] Аваль» вказує на те, що Позичальник [PERSON] у порушення умов Генеральної кредитної угоди та Кредитного договору, із врахуванням Додаткових угод, свої зобовязання належним чином не виконує, не здійснює щомісячне часткове погашення кредиту та щомісячну сплату відсотків, що на думку Банку, є підставою для дострокового стягнення з нього заборгованості у відповідності до п.1.9 вказаного Договору. Пунктом 1.9 Кредитного договору визначено, що [PERSON] має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником своїх боргових та інших зобовязань за цим Договором (в тому числі, але не виключено, встановлених п.2.3.8-2.3.13, п.п.1.4.1 та ст.3 цього Договору) та /або умов Договору іпотеки, та/або умов Договору поруки. При цьому, виконання боргових зобовязань повинно бути проведено Позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання ним відповідної вимоги. З наявної в матеріалах справи претензії вимоги вих.№С07-120-1/12-4861 від 28.10.2011 року, надісланої Банком на адресу Позичальника (т.1 а.с.44), вбачається, що [PERSON] повідомляє Позичальника про наявність у нього заборгованості по Кредитному договору, яка складає 1775,74 доларів США, з яких: 1128,98 доларів США прострочений кредит; 646,76 доларів США прострочені відсотки, яку просить погасити і попереджає, в разі невиконання вимоги, про право дострокового стягнення всієї суми кредиту. Однак в матеріалах справи відсутнє підтвердження про направлення вказаної вимоги відповідачу [PERSON]. Заперечуючи в судовому засіданні щодо дострокового стягнення всієї суми кредиту представник відповідача за первісною позовною заявою окрім того, що [PERSON] не отримував претензію-вимогу, а довідався про неї з позовної заяви, посилається й на те, що [PERSON], у порушення вимог п.1 ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», звернувся з такою позовною заявою до суду передчасно. Пунктом 1 частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, забезпеченим іпотекою, строк виплати якого ще не настав, він може використати таке право лише у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше - на три календарні місяці. Судом встановлено, що заборгованість за Кредитним договором №010/03-3/243-М від 09.09.2008 року, яку [PERSON] просить стягнути з Позичальника, виникла починаючи з 16.10.2011 року, про що свідчить наданий ПАТ «[PERSON] Аваль» розрахунок заборгованості [PERSON] від 26.03.2015 року (т.1 а.с.171-172). Разом з тим, суд приймає до уваги, що Додаткова угода №010/03-3/243-М/4 від 11 лютого 2011 року до Кредитного договору №010/03-3/243-М від 09 вересня 2008 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] була укладена з метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника у умовах кризових явищ в економіці, сторони досягли згоди саме щодо зміни умов погашення (реструктуризацію) кредиту, визначених Кредитним договором. З пунктів 2.1 та 2.2 Додаткової угоди слідує, що станом на дату її укладення (11.02.2011 року) фактична заборгованість Позичальника за Договором по сплаті суми кредиту становить 160364,48 доларів США. Станом на дату укладення цієї Додаткової угоди заборгованість Позичальника за Договором, строк сплати якої настав, складає 16943,07 доларів США, у тому числі: 4566,74 долари США заборгованість за погашення суми кредиту; 12376,33 доларів США заборгованість з процентів. Згідно вищезазначеного розрахунку заборгованості Позичальника [PERSON] від 26.03.2015 року, а також детального розрахунку наданого ПАТ «[PERSON] Аваль» від 02.02.2018 року, прострочення сплати відповідачем кредиту та нарахованих процентів за його користування згідно Графіку погашення також мало місце протягом 2009-2010 років. Вказані обставини свідчать, що порушення Позичальником вимог ст.ст. 526, 530, 1054 ЦК України, а також умов Генеральної кредитної угоди та Кредитного договору, із врахуванням Додаткових угод, щодо часткового повернення кредитних коштів та щомісячної сплати процентів за їх користування у строки та порядку визначеному Кредитним договором мало місце і до 16 жовтня 2011 року. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] до суду з позовом про дострокове стягнення з Позичальника [PERSON] заборгованості звернувся 08.12.2011 року. З наявної в матеріалах справи претензії вимоги С07-120-1/12-4861 від 28.10.2011 року, вбачається, що банк повідомляє позичальника про наявність у нього заборгованості по кредитному договору, яка складає 1775,74 доларів США з яких : 1128,98 доларів США прострочений кредит та 646,76 доларів США прострочені відсотки, яку просить погасити і попереджає, в разі невиконання вимоги, на право дострокового стягнення всієї суми кредиту. Також у претензії - вимозі повідомляється про дострокове припинення договорів добровільного страхування через несплату страхових платежів. Зазначений документ відповідач зазначає що не отримував, а підпис проставлений на копії повідомлення про вручення (а.с.75) не його підпис і той підпис відрізняється від його підпису, поставленому на договорах та заявах, наданих суду самими банком. Інформація зазначена в претензії до нього не доводилась. Враховуючи, що кредити відповідачем були отримані на споживчі цілі, то обов'язок доведення того, що повідомлення було передано боржнику, покладається на кредитодавця. Надана позивачем за первісним позовом копія повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] датованого врученням 29.10.2011 року не містить інформації про обєкт вручення. А в матеріалах справи взагалі відсутнє підтвердження про направлення вказаної вимоги відповідачу [PERSON]. За відсутності в матеріалах справи вищезазначених належних доказів щодо наявності, надіслання та дати отримання письмової вимоги Банку боржником, суд приходить висновку, що [PERSON] не довів ту обставину, що строк виконання щодо дострокового повернення всієї суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, для відповідача, є таким, що сплив та настав строк термін виконання зобов'язання щодо дострокового повернення всієї суми кредиту в розумінні ст. 530 ЦК України. Згідно розяснень, що містяться в пункті 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Аналізуючи в сукупності надані суду та дослідженні в судовому засіданні докази, суд вважає, що у ПАТ «[PERSON] Аваль» не виникло право на дострокове стягнення з Позичальника [PERSON] всієї суми заборгованості. Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Відповідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 4.1.1 Кредитного договору передбачено, що при порушенні Позичальником прийнятих на себе зобов'язань за договором, він зобов'язаний сплатити Банку пеню від суми несвоєчасного грошового зобов'язання в розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.163), починаючи з 16 жовтня 2011 року у [PERSON] перед Банком виникла прострочена заборгованість, яка станом на 16 лютого 2015 року становить 258745,70 доларів США, з яких: 164781,27 доларів США - залишок тіла кредиту; 92371,69 доларів США - заборгованість по прострочених відсотках; 1592,74 доларів США - нараховані відсотки за період з 27.01.2015 року по 16.02.2015 року, а також сума нарахованої пені у розмірі 32566,56 грн. Згідно розрахунку заборгованості по договору №010/03-3/243-М від 09.09.2008 року станом на 02.02.2018 року загальна заборгованість відповідача (Позичальника) [PERSON] становить 416626,24 долари США, з яких: 164781,27 доларів США заборгованість по тілу кредиту, в тому числі прострочена 140838,79 доларів США; 175876,52 долари США заборгованість за відсотками, в тому числі прострочена 175511,32 доларів США; 75968,45 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ у розрахунку 1 долар США=27,869462 грн. 2117199,83 грн. розрахована пеня, в тому числі: 33202,17 доларів США - розрахована пеня за тілом кредиту, що еквівалентно 925326,62 грн. та 42766,28 доларів США, що еквівалентно 1191873,22 грн. У відповідності до статті 610 ЦПК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК Україникредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами (ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В уточненому розрахунку позивач вказує, що заборгованість Позичальника [PERSON] за Кредитним договором №010/03-3/243-М від 09.09.2008 року станом на 16 лютого 2015 року перед банком виникла заборгованість, яка станом на 16 лютого 2015 року становить 258 745,70 доларів США, з яких 164 781,27 доларів США залишок тіла кредиту, 92 371,69 доларів США заборгованість по прострочених відсотках, 1592,74 доларів США - нараховані відсотки за період з 27 січня по 16 лютого 2015 року та пеня у розмірі 32 566,56 грн. Як слідує з даного розрахунку, загальна сума предявлена Банком до стягнення з Позичальника включає в себе суми простроченої заборгованості та відсоткам по кредиту у період з 16 жовтня 2011 року по 16.02.2015 року у розмірі 57928,72 доларів США прострочена заборгованість по кредиту; 90020,51 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; а також суму нарахованої пені у розмірі 32566,56 гривень станом на 16.02.2015 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що стягненню з Позичальника [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» підлягає сума простроченої заборгованості та відсоткам по кредиту у період з 16 жовтня 2011 року по 16.02.2015 року у розмірі 57928,72 доларів США прострочена заборгованість по кредиту; 90020,51 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; а також суму нарахованої пені у розмірі 32566,56 гривень станом на 16.02.2015 року. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з первісним позовом, з підстав зазначених судом вище, що не позбавляє позивача права на предявлення нового позову після дотримання процедури обумовленої договором. Вирішуючи питання вимоги зустрічної позовної заяви суд приймає до уваги, що відповідно до п. 1.1. Генеральної кредитної угоди від 09.09.2008р. № 195, укладеної між Позивачем (Кредитор) та Відповідачем (Позичальник), Кредитор, на підставі цієї Генеральної кредитної угоди, зобовязується надавати Позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у Кредитних договорах, укладених в рамках цієї Генеральної кредитної угоди і які є її невідємними частинами. В рамках Генеральної кредитної угоди № 195 від 09.09.2008р. між Позивачем та Відповідачем був укладений Кредитний договір № 010/03-3/243-М від 09.09.2008р. (надалі - Кредитний договір), за яким Позивач надав Відповідачу кредитні грошові кошти у розмірі 175 000 доларів США та стягнення заборгованості за яким відбувається в рамках вказаної справи. Згідно з умовами п. 1.3. Частини № 2 Кредитного договору від 09.09.2008р. № 010/03-3/243-М встановлено момент виникнення права Позичальника на отримання Кредиту. Відповідно до п. 1.3.2.2. Кредитного договору право Позичальника на отримання Кредиту виникає з моменту виконання умов, передбачених вказаним пунктом Кредитного договору, зокрема: забезпечення наявності Договору страхування Предмету іпотеки (титулу власності) на суму не менше від остаточної заборгованості Позичальника за Кредитом (без врахування процентів) чи на інших умовах, письмово погоджених з банком. При цьому договір страхування укладається на весь строк дії цього Договору. Пунктом 1.3.9 Кредитного договору встановлено, що для отримання кредитних коштів Позичальник надає в [PERSON] належним чином оформлену і у формі, що задовольняє [PERSON], кредитну заявку. П.5 Кредитного договору містить наступне визначення: «Кредитна заявка - документ, що подається Позичальником до Банку, на підставі якого [PERSON] надає кредит Позичальнику. [PERSON] Кредитної заявки визначається Банком.» Пунктом 1.3.10 Кредитного договору передбачено що, у разі кредитування траншами, для отримання в Банку кожного наступного траншу фінансування. Позичальник надає Банку кредитну заявку та документи, що підтверджують цільове використання попередньо наданих кредитних коштів. З досліджених судом матеріалів встановлено, що 21.09.2011 року [PERSON] звертався до ПАТ «[PERSON] Аваль» з письмовою вимогою вх. №4661 надати залишок коштів згідно Генеральної кредитної угоди №195 та кредитного договору від 09.09.2008 року, однак йому було відмовлено і, як встановлено судом, на час розгляду справи в суді залишку кредитних коштів, згідно умов вказаної угоди та договору, Банком йому не надано. Позичальник подав в [PERSON] заяву на видачу залишку кредитних коштів в довільній формі та без передбачених умовами Кредитного договору додатків до такої заяви, а саме: документів, що підтверджують цільове використання попередньо наданих кредитних коштів, тобто Позичальник порушив п. 1.3.9 та п. 1.3.10 Кредитного договору. Проте, як вбачається з листа заступник директора Закарпатської ОД АТ «[PERSON] Аваль» №С07-120-1/12-4569 від 12.10.2011 року, наданого [PERSON], відмова у видачі наступного траншу Банком мотивована змінами в системі кредитування, в підходах до оцінки фінансового стану Позичальника та забезпечення, а також у звязку з неможливістю кредитування фізичних осіб в іноземній валюті. Представник Банку, як підставу для відмови у видачі [PERSON] чергового траншу, у судовому засіданні посилається на порушення Позичальником вимог п.1.3.2.2, п.1.3.9 та п.1.3.10 Кредитного договору, зокрема незабезпечення страхування предмету іпотеки (титулу іпотеки) на весь строк дії договору, ненадання Банку в належній формі заявки про видачу наступного траншу кредитних коштів та передбачених умовами кредитного договору додатків до такої, а саме документів, що підтверджують цільове використання попередньо наданих кредитних коштів. Крім того, як додатковою підставою для ненадання Банком чергового траншу в іноземній валюті, представник вказує на зміни у кредитній політиці у державі, оскільки ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» була встановлена заборона на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Твердження представника АТ «[PERSON] Аваль» про неможливість видачі кредиту в іноземній валюті у зв'язку з змінами в законодавство, а саме в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає безпідставним. Генеральна кредитна угода №195 та Кредитний договір №010/03-3/243-М були укладені між сторонами 09 вересня 2008 року. Частину 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України, доповнено згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 року, який набрав чинності 16.10.2011 року. У пункті 2 розділу ІІ Прикінцевих положень вищезгаданого Закону, встановлено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Таким чином, дія вказаного Закону і встановлені ним обмеження щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті не поширюється на Угоду та Кредитним договір, а відтак і на спірні правовідносини, а тому не можуть бути підставою для відмови у наданні Позичальнику відповідного траншу в іноземній валюті на виконання договірних умов. Однак, Банк відмовляючи [PERSON] у видачі траншу в іноземній валюті згідно Кредитного договору №010/03-3/243-М від 09.09.2008 року, у вказаному листі вказує [PERSON] на готовність розгляду ним питання щодо надання кредитних коштів у національній валюті в безготівковій формі, однак лише в разі надання ним відповідного пакету документів, в рамках нового кредитного договору і на наступні цілі: 1) поповнення обігових коштів на термін до 12 місяців; 2) інвестиційні потреби на термін дії Генеральної кредитної угоди від 09.09.2008 року. Посилання представника ПАТ «[PERSON] Аваль» на те, що підставою відмови у видачі чергового траншу стало, в тому числі, і припинення станом на 12.10.2011 року договорів страхування іпотечного майна, на думку суду є безпідставними, оскільки ПАТ «[PERSON] Аваль» стало відомо лише 19.10.2011 року, після отримання листа страхової компанії №1222 від 18.10.2011 року. ВАТ «Страхова компанія «Універсальна» повідомила позивача листом №1222 від 18.10.2011 року про припинення дії договорів добровільного страхування майна, у звязку з несплатою [PERSON] страхових платежів у встановлені строки, що є порушенням договору кредиту укладеного між сторонами. Разом з тим, згідно договору №2214/244/0009000 добровільного страхування майна від 09 лютого 2011 року страхувальник [PERSON] повинен був сплатити 2-гу частину страхового платежу до 10.08.2011 року. Тобто до моменту звернення з заявою до ПАТ «[PERSON] Аваль» з письмовою вимогою вх. №4661 надати залишок коштів згідно Генеральної кредитної угоди №195 та кредитного договору від 09.09.2008 року, страхувальником вказану частину страхового платежу сплачено не було. Пунктом 1.3.10 кредитного договору встановлено, що для отримання кожного наступного траншу фінансування позичальник надає в банк належним чином оформлену кредитну заявку та документи, що підтверджують цільове використання попередньо наданих кредитних коштів. Відповідно до п. 1.7.4 кредитного договору банк має право відмовити позичальнику в наданні чергового траншу в разі невиконання позичальником умов цього договору та/або інших договорів, що повязані з цим договором. Згідно положень ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Невиконання свого зобовязання по поверненню кредиту та сплаті процентів за його користування з 15.10.2011 року Позичальник [PERSON] обґрунтовує відмовою ПАТ «[PERSON] Аваль» виконувати своє зобовязання надати йому залишок недоотриманого кредиту, та в своїй зустрічній позовній заяві просить суд відстрочивши йому сплату зобовязань, а саме кредитних коштів, на час прострочення кредитора - ПАТ «[PERSON] Аваль» з 12 жовтня 2011 року до повного виконання ним свого зобов'язання; визнати нараховані проценти за користування кредитними коштами за час прострочення кредитора незаконними та такими, що не підлягають сплаті, з 12 жовтня 2011 року до повного виконання кредитором свого зобов'язання, а також визнати незаконними нарахування ПАТ «[PERSON] Аваль» пені та звільнити його від її сплати. При цьому, він посилається на ч.3 ст.538 ЦК України, якою визначено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Проте, суд вважає таке посилання Позичальника на ч.3 ст.538 ЦК України помилковим, оскільки згідно вказаної норми, при зустрічному виконанні зобовязань сторони повинні виконувати свої обовязки одночасно і за своєю правовою природою видача кредитором чергового траншу і погашення Позичальником чергових платежів не є за своєю суттю зустрічним зобовязанням. В той же час, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримавши кредитні кошти, Позичальник повинен їх повернути у встановлений строк та сплатити проценти (як плату за користування коштами). Закон не передбачає, що якщо Позичальник отримав коштів менше, ніж планував, то він може користуватися кредитними коштами цілком безкоштовно. Таким чином, [PERSON] отримавши згідно кредитного договору №010/03-3/243-М від 09.09.2008 року грошові кошти в загальній сумі 175000 доларів США зобовязаний здійснювати їх повернення та сплачувати відсотки за їх користування згідно встановленого договором графіку і відповідно не повинен сплачувати жодних відсотків за кошти, які він не отримував. Враховуючи наведене, а також те, що Банком нараховані відсотки Позичальнику тільки за користування фактично отриманими ним грошовими коштами і не ставиться питання щодо сплати Позичальником відсотків за кошти, які він не отримував, суд вважає, що в даному випадку відсутнє прострочення кредитора. Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання кредитора винним в простроченні зобовязання, стягнення недоотриманих коштів, відстрочення сплати кредитних коштів, визнання незаконним нарахування відсотків за користування кредитом та пені, суд вважає безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають. Разом з тим, вказне не перешкоджає позичальнику [PERSON] після виконання передбачених вище умов кредитного договору звернутись до ПАТ «[PERSON] Аваль» з належним чином оформленою і у формі, що задовольняє [PERSON], кредитною заявкою для отримання кредитних коштів. Задовольняючи позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за Кредитним договором в іноземній валюті суд приймає до уваги наступне Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Така правова позиція викладена в постанову Верховного Суду України у справі за №6-284цс17 від 01 березня 2017 року. Згідно правового висновку викладеного в постанову від 24 вересня 2014 року у справі за №6-145цс14, Верховний Суд України визначає, що у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що операції на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом здійснюються на підставі виданих Національним банком України індивідуальних та генеральних ліцензій. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затв. постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року, згідно з пунктом 1.5 якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до розяснень, що викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет. Отже, якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Суд України в постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-145цс14 та від 10 лютого 2016 року у справі №6-1680цс15, предметом яких було неоднакове застосування норм матеріального права, а саме: статті 533 ЦК України та норми статті 5 Декрету. Як вбачається з досліджених судом матеріалів, у ПАТ «[PERSON] Аваль» наявна ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями. Тобто, вимоги позивача про стягнення заборгованості у іноземній валюті, передбаченій Кредитним договором, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. В пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначене, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) ч.8 ст.141 ЦПК України. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що при звернення до суду з позовною заявою ПАТ «[PERSON] Аваль», в особі Закарпатської обласної дирекції АТ «[PERSON] Аваль», було сплачено судовий збір у розмірі 3012,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial