Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

В інтересах позивача [PERSON] звернулась її представник [PERSON] до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що [PERSON] є рідною тіткою померлої [PERSON] , факт смерті якої підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва. Після смерті [PERSON] залишилось нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 1997 року [PERSON] отримала у спадок ј квартири та згідно договору дарування від 19 грудня 1997 року [PERSON] отримала ѕ вказаної квартири. Тобто, на момент смерті [PERSON] була єдиним власником вказаної квартири. Згідно довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. від 29 січня 2019 року позивач є спадкоємцем за законом після смерті її племінниці [PERSON] . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме квартиру, позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. Однак, їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва в зв`язку з тим, що відсутні відповідні документи на підтвердження факту реєстрації права власності на квартиру, оскільки архіви залишились на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а саме у м. Луганську. Вказане, в свою чергу, призводить до неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] та, відповідно до порушення прав та інтересів позивача. У зв`язку з цим позивач вимушена звертатись до суду, оскільки іншим чином захистити права та інтереси позивача не вбачається можливим. Просить суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В судове засідання позивач та його представник не з`явились, зазначивши у позові про розгляд справи без їхньої участі (а.с.5). Відповідач Луганська міська рада в судове засідання представника не направив, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи відповідно до ст.. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», якою передбачено повідомлення учасників справи про дату судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання уповноваженого представника не направив, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов до суду не надходило. Суд, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, всебічно з`ясувавши обставини, прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до частин першої та другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 01 [INFO] у м. Луганську померла [PERSON] , що підтверджується копією рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року (а.с.18-20). Позивач [PERSON] є рідною тіткою померлій [PERSON] , про що в матеріали справи надані відповідні документи (а.с.11-15). Після смерті [PERSON] залишилось нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 1997 року [PERSON] отримала у спадок ј квартири та згідно договору дарування від 19 грудня 1997 року [PERSON] отримала ѕ вказаної квартири. Тобто, на момент смерті [PERSON] була єдиним власником вказаної квартири (23-24,26). Згідно довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. від 29 січня 2019 року позивач є спадкоємцем за законом після смерті її племінниці [PERSON] (а.с.22). З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме квартиру, позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. Однак, постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва в зв`язку з тим, що відсутні відповідні документи на підтвердження факту реєстрації права власності на квартиру, оскільки архіви залишились на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а саме у м. Луганську. Вказане, в свою чергу, призводить до неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] та, відповідно до порушення прав та інтересів позивача. Відповідно до Закону України від 16 вересня 2014 року «Про особливий прядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», Постановами Верховної Ради України від 17 березня 2015 року, «Про визначення окремих районів міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» та «Про визнання окремих районів міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» місто Луганськ є тимчасово окупованою територією. Згідно п.п.1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення пав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подав заяву про прийняття спадщини нотаріусу. Згідно положень до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем, Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в по господарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину у судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно копії паспорта спадкодавця, вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-17). Також, згідно копії лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] № 803 від 06.06.2018, остання померла вдома, а саме за адресою [ADDRESS] (а.с.25). Однак, дані факти не можуть бути взяті нотаріусом до уваги. Оскільки відповідно до підпункту 4.18 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, беручи до уваги, що іншим чином захистити свої права та інтереси, ніж як у судовому прядку, позивач не може, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved