Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

В листопаді 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної служби з надзвичайних ситуацій (далі - відповідач) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. У своїй позовній заяві позивач просив відшкодувати заподіяну внаслідок прийняття незаконного рішення матеріальну шкоду у розмірі 38 023 гривні 00 копійок та моральну шкоду у розмірі 213 984 гривні 32 копійки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, з 04.07.2014р. по 12.11.2014р., позивач здійснював виконання завдань за призначенням під час проведення антитерористичної операції на території Луганської області. 26.02.2016р. рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій (далі - Комісія) позивача було визнано учасником бойових дій і видано відповідне посвідчення серії [NUMBER] . Проте рішенням № 35 від 28.12.2018р., тієї ж Комісії, його було позбавлено статусу учасника бойових дій. Не погодившись із вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень, [PERSON] , оскаржив його до Харківського окружного адміністративного суду, рішенням якого, 22.10.2019р., позовні вимоги [PERSON] , до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, третя особа Державна служба України з надзвичайних ситуацій, про визнання незаконним та скасування рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій про позбавлення статусу учасника бойових дій оформленого протоколом № 35 від 28.12.2018р., було задоволено в повному обсязі. Рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/5891/19 набрало законної сили 20.01.2020р., після його перегляду в Другому апеляційному адміністративному суді та Верховному Суді. Таким чином, рішення про позбавлення [PERSON] , статусу учасника бойових дій було визнано незаконним та скасовано. У зв`язку з прийняттям Комісією незаконного рішення про позбавлення [PERSON] , статусу учасника бойових дій йому було завдано значної моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, приниженні його честі та гідності та завданні шкоди його діловій репутації. Матеріальна шкода завдана позивачеві неправомірними діями посадових осіб державного органу полягає у додаткових витратах на оплату житлово-комунальних послуг та додаткових витратах на громадський транспорт, пільги на які надаються особам зі статусом учасника бойових дій та які, зокрема, передбачені у пунктах 5 та 7 відповідно ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». А також у неотриманні щорічної разової грошової допомоги, передбаченої ст. 12 вищевказаного нормативно-правового акту. Вважає, що завдана матеріальна та моральна шкоди повинна бути відшкодована у встановленому законом порядку. Ухвалою суду від 19.11.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 11.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем зазначено, що позивачем не надано доказів понесення ним витрат на проїзд громадським транспортом, витрат на сплату житлово-комунальних послуг. Вказує, що позивачем не надано доказів звернення у відповідні інстанції для отримання допомоги часникам бойових дій, отримання ним відмови. Крім того відсутні докази наявності моральної шкоди та докази вини ДСНС. 09.03.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.02.2016р. рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій [PERSON] було визнано учасником бойових дій і видано відповідне посвідчення серії [NUMBER] . Рішенням № 35 від 28.12.2018р., Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, [PERSON] було позбавлено статусу учасника бойових дій, з підстав подання недостовірної інформації про участь в антитерористичній операції. Не погодившись із вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень, [PERSON] , оскаржив його до Харківського окружного адміністративного суду, рішенням якого, 22.10.2019р., позовні вимоги [PERSON] , до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, третя особа Державна служба України з надзвичайних ситуацій, про визнання незаконним та скасування рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій осіб у Державній службі України з надзвичайних ситуацій про позбавлення статусу учасника бойових дій оформленого протоколом № 35 від 28.12.2018р., було задоволено в повному обсязі. Рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/5891/19 набрало законної сили 20.01.2020р., після його перегляду в Другому апеляційному адміністративному суді та Верховному Суді. Таким чином, рішення про позбавлення [PERSON] , статусу учасника бойових дій визнано незаконним та скасовано. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що у зв`язку з прийняттям Комісією незаконного рішення про позбавлення [PERSON] , статусу учасника бойових дій йому було завдано значної моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, приниженні його честі та гідності та завданні шкоди його діловій репутації, та матеріальної шкоди, яка полягає у додаткових витратах на оплату житлово-комунальних послуг та додаткових витратах на громадський транспорт, пільги на які надаються особам зі статусом учасника бойових дій, неотриманні щорічної разової грошової допомоги які, , передбачені у пунктах 5 та 7 відповідно ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Так, неправомірні дії відповідача встановлені рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року у справі № 520/5891/19. Разом з тим, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами розмір заподіяної матеріальної шкоди. Так позивачем не надано доказів користування громадським транспортом та доказів понесення ним реальних витрат на громадський транспорт. Крім того, акт звірки взаєморозрахунків між сторонами відповідно договору № 12 від 15.05.2017 року є недостатнім доказом для підтвердження фактично понесених витрат конкретно позивачем на сплату житлово-комунальних послуг. Позивач не надав до суду належних доказів щодо коштів, витрачених ним на сплату житлово-комунальних послуг, відсутні докази призначення платежів за вказаний період, квитанції про сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат. Щодо можливого неотримання позивачем разової грошової допомоги учасникам бойових дій слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Позивачем не надано належних і допустимих доказів звернення у відповідні інстанції для отримання такої допомоги, відсутні докази отримання позивачем відмови в отриманні разової допомоги до 5 травня, у зв`язку з рішенням Комісії, оформленого протоколом № 35 від 28.12.2018. Суд не приймає до уваги повідомлення Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 29.01.2019 року та рішення відповідної Комісії від 08.02.2019 року, як на підтвердження відмови в наданні позивачу разової грошової допомоги, оскільки такі стосуються грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру матеріальної шкоди у зв`язку з позбавленням його статусу учасника бойових дій, не доведено причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, тому в частині вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові по справі справа № 910/11621/16 від 02 липня 2020 року, відзначає, що за змістом частини четвертої статті 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, «...3 огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди...». У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, «...засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося...». Європейський Суд з прав людини у рішеннях у справах «Рисовський проти України» № 29979 від 20.10.2011 року, «Антоненков та інші проти України» № 14183/02, від 22.11.2005 року, вказував, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть, якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. У постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17, вказано, що слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. З, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі Державна служба України з надзвичайних ситуацій, як особа, діями якої було завдано шкоду позивачу у справі, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій саме Державної служби України з надзвичайних ситуацій було позбавлено позивача статусу учасника бойових дій, що спричинено позивачу моральні страждання, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial