Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

В листопаді 2020 року до суду звернулась позивач [PERSON] з позовом, якому просив суд звільнити з під арешту все майно, що йому належить на праві приватної власності, на яке постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС Маріупольського МУЮ Мадалиць В.В накладено арешт в рамках виконавчого провадження №30961456 від 31.01.2012 р. номер обтяження 12210450 зареєстроване 27.02.2012 р. про що він дізнався 25.06.2020 р. після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На обґрунтування позову позивач зазначає, що на звернення до Відповідача 26.06.2020 р. із письмовою вимогою про зняття арешту з усього майна у зв`язку із відсутністю відкритих виконавчих проваджень ним 30.07.2020 р. було отримано відповідь, що всі виконавчі провадження відкриті в період з 2011 р. по 2015 р. повернуті стягувачам на підставі п.2,п.4 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», але арешт може бути знятий за рішенням суду оскільки відсутні підстави визначені в ч.1-8 ст. 59 вказаного закону для зняття арешту державним виконавцем. Враховуючи, що станом на 02.10.2020 р. на примусовому виконанні Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) відсутні виконавчі листи, в межах яких були відкриті виконавчі провадження і розпочато процедуру звернення стягнення на майно боржника з накладенням арешту на все нерухому майно позивача, а строк пред`явлення виконавчих документів до виконання пропущено і відсутні будь-які докази щодо його поновлення і відповідачем відмовлено у знятті арешту він вимушений для захисту своїх прав звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач приймав участь у розгляді справи через свого представника [PERSON] який надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, надавши заяву про розгляд справи без участі представника, рішення прийняти на розсуд суду . Третя особа будь-яких клопотань, заяв та письмових пояснень щодо позову до суду не надіслала, повідомлена належним чином в судове засідання свого представника не направив. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про таке. Встановлено, що 31.01.2012 року постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС Маріупольського МУЮ В.В.Мадалиць було відкрито виконавче провадження №30961456 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-1865 виданого 17.01.2012 р. Приморським районним судом м. Маріуполя про стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 12689,05 грн. 27.02.2012 р. за реєстровим №12210450 реєстратором ДФ ДП «Інформаційний центр» МЮУ в рамках вказаного виконавчого провадження було накладено обтяження на все нерухоме майно [PERSON] ,заявник та обтяжував Приморський ВДВС Маріупольського міського управління юстиції (правонаступником якого є відповідач) ( а.с. 22, 23-25) В липні 2020 року ВДВС на заяву [PERSON] про зняття арешту повідомив, що на виконанні у відділі знаходилися виконавчі провадження АСВП №30961456 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-1865 виданого 17.01.2012 року Приморським районним судом м. Маріуполя на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми боргу 12689,05 грн., АСВП №30961786 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-1865 виданого17.01.2012 року Приморським районним судом м. Маріуполя на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми боргу 246,89 грн., АСВП №27853218 по примусовому виконанню виконавчого листа №2а-28524 виданого 13.04.2011 року Донецьким окружним адміністративним судом суми боргу 1147,50 грн. на користь Жовтневої МДПІ, АСВП №35197003 по примусовому виконанню постанови №АН 892506 виданої 04.01.2011 року ДАЇ м. Маріуполя суми штрафу 102,00 грн. на користь держави, АСВП №39097099 по примусовому виконанню постанови №АР 349333 виданої 16.06.2010 року ДАЇ м. Маріуполя суми штрафу 850,00 грн. на користь держави, АСВП №47903516 по примусовому виконанню постанови АА2587288 виданої 30.08.2013 року ДАЇ м. Маріуполя суми штрафу 510,00 грн. на користь держави, АСВП №48393277 по примусовому виконанню постанови виданої 11.06.2015 р. ДАЇ м. Маріуполя суми штрафу 102,00 грн. на користь держави. Вище вказані виконавчі провадження повернуті на підставі ст. 37 п.2, п.4 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є п.1-8 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а у всіх інших випадках за рішенням суду, тому у державного виконавця законні підстави для зняття арешту відсутні. У частині першій статті 16\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» від\~21\~квітня 1999\~року №\~606-XIV в\~ редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закону № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Частиною першою статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із статтею 447\~ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та\~законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.\~ Згідно із частиною першою статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вже було вище встановлено, підставою обтяження майна позивача є постанова державного виконавця винесена в рамках виконавчого провадження №30961456 по примусовому виконанню виконавчого документу №2-1865 від 17.01.2012 року, виданого Приморським районним судом м. Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 12689,05 грн., в якому позивач\~ є боржником. Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України\~ або в порядку визначеному\~Законом України «Про виконавче провадження»\~(ч. 5 ст. 15, п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40). При цьому посилання позивача в позовній заяві на статтю 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби. Саме таких висновків дійшов Верховний суд у постанові від 22.04.2020 р. у справі №544/394/18 Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв`язку з чим у задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed