Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою Уманської міської ради Черкаської області про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. В позовній заяві позивач вказує, що їй на праві власності, згідно договору дарування від 08.02.1996 року належить квартира [ADDRESS]. Проте, коли вона звернулася до нотаріальної контори щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири, то виявилося, що в Уманському міському суді у 1995 році за позовом попереднього власника квартири [PERSON] слухалася справа про розірвання договору довічного утримання з [PERSON], в зв'язку з чим на квартиру накладався арешт, який після розгляду справи по суті і визнання права власності на квартиру за [PERSON] не був знятий до теперішнього часу. Після повернення квартири у власність [PERSON], остання по договору дарування від 08 лютого 1996 року квартиру відчужила, а 20.04.1996 року померла. Згідно договору дарування квартири від 08.02.1996 року позивач зареєструвала квартиру в БТІ, отримала технічний паспорт на своє ім'я, зареєструвала квартиру в РЕУ-1 м. Умані, отримала будинкову книгу. Однак, про обтяження квартири їй відомо не було, і лише в даний час із постанови нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори від 05.11.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, - позивачу стало відомо про обтяження квартири, в зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду та пред'явити позов про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], оскільки належна їй квартира на праві власності має обтяження за попереднього власника і це обтяження не було знято після розгляду судового спору про розірвання договору довічного утримання [PERSON], яка померла, не залишивши будь-яких судових документів по квартирі, які є втраченими. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити. Представник відповідача - Уманської міської ради Черкаської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказував на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту її прав. Зокрема, представник відповідача в судовому засіданні вказував, що в даному випадку позивачу необхідно ставити питання про зняття арешту з належного їй майна, оскільки вона і так уже є власником відповідної квартири. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Відповідно положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорюванні права. Особа, яка вважає, що її право чи інтерес порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких передбачений ст.16 ЦК України, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] на праві власності згідно договору дарування від 08.02.1996 року належить квартира [ADDRESS]. Звернувшись до нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу квартири, позивач дізналася, що на квартиру накладено арешт 15.11.1995 року. Відомостей про припинення даного обтяження немає. У звязку з виявленням обтяження квартири, постановою державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори [PERSON] від 05.11.2015 року про відмові у вчиненні нотаріальної дії, - [PERSON] було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу квартири №15 розташованої у будинку №58 по вулиці Леніна у м. Умані. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні встановлено, що позивачу згідно договору дарування від 08.02.1996 року належить квартира [ADDRESS], звернувшись до нотаріуса із заявою про посвідчення договору купівлі-продажу вказаної квартири виявилося, що остання не має змоги посвідчити договір купівлі-продажу у нотаріуса в зв'язку з наявністю обтяження нерухомого майна. Так як, позивач при наявності арешту, накладеного на належне їй нерухоме майно, звернулася до суду із позовом про визнання права власності на нього, суд вважає позивач обрала не правильний спосіб захисту своїх порушених прав. Одночасно, суд не може без згоди позивача самостійно змінювати обраний ним спосіб захисту порушеного права, не вправі самостійно визначити інший спосіб захисту, оскільки це суперечитиме вимогам процесуального і матеріального права.

Outcome: dismissed