Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в грудні 2020 року уточнив та просив суд постановити рішення, яким звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за період з 18 грудня 2018 року по 20 листопада 2020 року, які стягнуто судовим наказом Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року, справа № 175/4934/18(провадження № 2-н/175/129/18). Позивач [PERSON] та його адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримали та просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник за ордером про надання правничої допомоги [PERSON] заперечували щодо позовних вимог та просили відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог. Вислухавши сторони та їх адвокатів, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб(а.с.17). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Сімейно-шлюбні відносини між подружжям [PERSON] не склалися, а тому їх шлюб було розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року(а.с.19-21). 19 грудня 2018 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] (а.с.60). Вказаний судовий наказ видано Дніпропетровським районним судом 07 грудня 2020 року та того ж дня направлено на примусове виконання до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.60,61). Згідно довідки виконавчого комітету Слобожанської селищної ради №3216 від 21.07.2020 року встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , та до складу його сім`ї входять: дружина - [PERSON] [INFO] та донька - [PERSON] [INFO] (а.с.25). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 26 серпня 2020 року встановлено, що на час обстеження [PERSON] та його дочка [PERSON] зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с.26-27). Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання від 17 грудня 2020 року, підписаного свідками [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.56). Згідно акту обстеження умов проживання від 22 грудня 2020 року встановлено, що за адресою [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.57). Встановлено ,що в провадженні Дніпропетровського районного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини та визначення місця його проживання (а.с.62), але разом з тим судом встановлено та поясненнями сторін у судовому засіданні підтверджено , що дитина з 20 листопада 2020 року стала постійно проживати з відповідачкою [PERSON] . В судовому засіданні відповідачка пояснила,що наказ про стягнення аліментів не пред`являла до виконання, оскільки вони проживали з позивачем разом до липня 2020 року та разом утримували дитину. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Згідно ч.2 ст.197 Сімейного кодексу України визначає, що\~ за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Кожна особа, у відповідності до норм ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином , оскільки судом встановлено ,що відповідачкою судовий наказ Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] з 18 грудня 2018 року до примусового виконання пред`явлено 07 грудня 2020 року , дитина у період часу з 18 грудня 2018 року по 20 листопада 2020 року проживала разом із позивачем [PERSON] та він дбав про матеріальне забезпечення та розвиток дитини,не ухилявся від утримання дитини, у зв`язку з чим і не було необхідності звертатися про примусове виконання наказу , суд приходить до висновку про належне виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, шляхом добровільного утримання дитини. На підставі викладеного ,дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та що необхідно звільнити [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] за період з 18 грудня 2018 року по 20 листопада 2020 року. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Outcome: approved