Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір б\\н від 29.03.2012 року, укладений між нею та ПАТ КБ „ПриватБанк, зобовязати банк здійснити повернення їй надміру сплачених коштів. В обґрунтування підстав для визнання договору недійсним [PERSON] вказувала, що їй при укладення договору не було розяснено жодної умови щодо користування кредитними коштами; договір не укладено в належній письмовій формі; її не ознайомили з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, памяткою клієнта; не надавала згоди на приєднання до Умов та тарифів. Рішенням Носівського районного суду від 25 лютого 2016 року позов [PERSON] задоволено частково, визнано недійсним кредитний договір б\\н від 29 березня 2012 року. В задоволенні решти вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк просить скасувати рішення суду першої ін станції та ухвалити нове рішення про відмову позові. Відповідач посилається на те, що своїм підписом у анкеті-заяві підтвердила, що ця заява разом із Умовами складає договір. Позивач не заперечувала факт підписання заяви, чим визнала наявність правовідносин між сторонами. З виписок по рахунку вбачається активне користування позивачем кредитною картою. Також відповідач звертає увагу на те, що ненадання позичальнику інформації, зазначеної у ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів не тягне за собою визнання договору недійсним, а є підставою для відповідальності банку за ст.ст. 15 , 23 цього ж Закону. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню. Проте наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору від 29 березня 2012 року є несправедливими вцілому, суперечать принципу добросовісності, погіршують становище споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Апеляційний суд не погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи не були зясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просилася визнати недійсними з моменту їх укладення кредитний договір від 29 березня 2012 року, посилаючись на порушення банком вимог Закону України „Про захист прав споживачів при укладення зазначених договорів. Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно ч.ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відтак, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року „Про захист прав споживачів передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Виходячи з аналізу положень ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Згідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясування, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового звязку у договірних правовідносинах у разі порушення законних прав позивача в звязку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Судом встановлено, що 31серпня 2010 року [PERSON] (яка у звязку із одруженням змінила прізвище на [PERSON]) звернулась до ПАТ КБ „ПриватБанк та отримала кредитну карту №55772129158402279 строком дії до червня 2014 року. 07 вересня 2010 року [PERSON] отримала кредитну картку №4149437104125859 з строком дії до серпня 2014 року та 20 серпня 2013 року - кредитну картку №5457092302129121 із строком дії до січня 2017 року, що підтверджується витягами з програмного комплексу «Приват48» 29 березня 2012 року [PERSON] звернулась до відділення ПАТ КБ „ПриватБанк, де нею було надано копію паспорта та підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У цій заяві також зазначено, що [PERSON] ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку, що остання виражає свою згоду на те, що ця заява разом з вказаними Умовами, Правилами та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис. Тому твердження позивача про недотримання письмової форми при укладенні кредитного договору є безпідставними. Аналіз змісту довідки про умови кредитування, яка підписана [PERSON] 31 серпня 2010 року, дає підстави стверджувати, що остання була ознайомлена з кредитними умовами, а саме валюти кредиту, відсоткової ставки, розміру щомісячних платежів та строку їх внесення, розміру пені за несвоєчасне виконання зобовязань тощо. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Встановлені обставини дають підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування. Крім того, волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору на умовах з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів, та отримання згідно умов договору кредитних коштів, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач фактично вчиняла дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору. Здійснюючи погашення кредиту [PERSON] фактично підтверджувала відсутність порушення її законних прав та інтересів саме при укладенні договору. Таким чином, посилання [PERSON] про неповідомлення її банком про умови надання кредиту є безпідставними. Крім того, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивачем не надано суду доказів про те, що вона при укладенні оспорюваного договору та отримання кредитних карток діяла не на свій розсуд та не за власним бажанням. Неодноразові отримання кредитних карток від ПАТ КБ „ПриватБанк свідчить про згоду [PERSON] із умовами надання кредитних коштів. Факт отримання від ПАТ КБ „ПриватБанк грошових коштів [PERSON] не заперечувався. Зазначені обставини, які є суттєвими для даної справи, не були належним чином досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення спору, а тому, згідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову [PERSON] у задоволенні її позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідачу належить відшкодування 606 грн. 32 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Outcome: approved