Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

В квітні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс», в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою на користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 41455,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку 237,09 грн. за кожен робочий день з 12 грудня 2018р. по день ухвалення рішення у справі, інфляційні втрати у розмірі 2204,78 грн., а також моральну (немайнову) шкоду у розмірі 5000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 грудня 2018р. його було звільнено з посади провідного геодезиста ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс», на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із переведенням до Філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» ПАТ «Укрзалізниця». В день звільнення йому не було виплачено заробітну плату за попередньо відпрацьованій період в сумі 41455,45 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, наведених в позові і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання свого представника не направив, поважності причин неявки суду не повідомив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач [PERSON] працював на різних посадах в ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» з 1999р. У відповідності з наказом №193/к від 27 грудня 2017р. позивачу, який обіймав посаду провідного геодезиста з 01 січня 2018р. було встановлено посадовий оклад 5216,0 грн. Наказом відповідача №160/к від 05 грудня 2018р. позивача було звільнено із займаної посади з 11 грудня 2018р., на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із переведенням до Філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» ПАТ «Укрзалізниця». Судом встановлено, що з квітня 2017р. відповідач нараховував але не виплачував позивачу заробітну плату, в тому числі, і в день звільнення. При цьому, в досудовому порядку, ні на вимогу позивача, ні на адвокатський запит його представника відповідач не надав довідку про розмір та підстави затримки розрахунку при звільненні. Згідно довідки Пенсійного Фонду України (форма ОК-7), сформованої станом на 15 березня 2019р. у відповідача перед позивачем існує заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з квітня 2017р. по грудень 2018р. в розмірі 41455,45 грн., а саме: квітень 2017р. - 655,52 грн., травень 2017р. - 626,51 грн., червень 2017р. - 1375,68 грн., липень 2017р. - 593,10 грн., серпень 2017р. - 569,25 грн., жовтень 2017р. - 1193,01 грн., листопад 2017р. - 2264,54 грн., грудень 2017р. - 5293,38 грн., січень 2018р. - 4967,62 грн., лютий 2018р. - 5557,60 грн., березень 2018р. - 3435,69 грн., квітень 2018р. - 1968,30 грн., травень 2018р. - 2769,49 грн., червень 2018р. - 1968,30 грн., липень 2018р. - 1548,30 грн., серпень 2018р. - 1245,71 грн., грудень 2018р. - 5423,45 грн. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, в день звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок по заробітній платі в сумі 41455,45 грн., а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вказана сума, без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Період затримки виплати сум, належних позивачеві при звільненні з 12 грудня 2018р. (наступного дня після звільнення) по 17 вересня 2019р. (дату ухвалення судового рішення ) складає 188 робочих днів. Згідно наданого розрахунку 5 216,00 грн. / 21 роб. день = 248,38 грн., проте позивач просив суд в прохальній частині позову провести розрахунок, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати 237,09 грн. Отже, 237,09 грн. х 188 робочих днів = 44572,92 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, при цьому судом враховано положення ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною відповідача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, на спростування вимог позивача. З урахуванням вищенаведених положень законодавства, а також перевіривши у судовому засіданні розрахунки позивача, наведені у позовній заяві, суд, вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку з 12 грудня 2018р. по 17 вересня 2019р., із розрахунку 237,09 грн. за один робочий день в розмірі 44572,92 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів підлягають задоволенню. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За умовами ст. 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, перевіривши наданий розрахунок позивачем, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на його користь суму компенсації позивачу втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 2204,78 грн., які обраховані згідно Постанови КМУ від 17 липня 2003р. №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Згідно рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013р. №9-рп/2013 спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012). Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 14 грудня 2016р. у справі № 6-788цс16, в якому суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог, а відтак поданий позов у цій частині підлягає задоволенню в розмірі 2204,78 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя Позивач зазначає, що тривалий час (19 років) працював у відповідача, а тому порушення його трудових прав значно відобразилось на його моральному стані. Тривала невиплата заробітної плати зумовила пошук нової роботи та звільнення позивача з роботи, що спричиняє у позивача додаткові моральні страждання, при цьому судом враховано, що на утриманні позивача перебувають троє дітей, що підтверджується посвідченням №0071139 від 26 липня 2012р. Суд враховує, що лише сам факт порушення трудового законодавства вже є підставою на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Затримка у виплаті заробітної плати працівнику є обставиною, що свідчить про наявність вимушених змін у життєвих стосунках працівника і такі дії є втручанням у право на майно (грошові кошти) що є підставою для відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018р. у справі № 461/6803/16-ц). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000,0 грн., виходячи з принципів розумності та співмірності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1650,73 грн. (882,33 грн. + 768,4 грн.).

Outcome: partial