Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

В листопаді 2019 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В позові [PERSON] вказала, що 13.10.2006 між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який рішення Ленінського районного м. Запоріжжя від 24.04.2012 року був розірваний. Під час шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішення Ленінського районного м. Запоріжжя від 11.03.2019 у справі №334/3354/18 визначено місце проживання дитини разом з матір`ю за її постійним місцем проживання. 09.08.2019 між позивачкою та громадянином Ізраїль [PERSON] зареєстровано шлюб, позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Наразі вона проживає в Державі Ізраїль разом зі своїм чоловіком, має всі умови, житло та має наміри забрати доньку до країни Ізраїль, але батько дитини не бажає надавати нотаріально засвідчену згоду, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутись до суду із вказаним позовом в якому просила суд: надати дозвіл на виїзд з України до Держави Ізраїль [PERSON] , [INFO] , як громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі своєї матері - [PERSON] , або у супроводі іншої особи, належним чином уповноваженої [PERSON] , із вказанням в рішенні суду, що в Державі Ізраїль , [PERSON] , [INFO] , буде знаходитись під опікою матері - [PERSON] ; надати [PERSON] , право вивезти дочку [PERSON] , [INFO] на постійне місце проживання до Держави Ізраїль і перебуваючи в Ізраїлі право підписувати будь-які документи, необхідні для отримання донькою, [PERSON] , [INFO] , дозволу на проживання в Державі Ізраїль та ізраїльського громадянства, без дозволу та згоди її батька [PERSON] , із вказанням в рішенні суду, що в Державі Ізраїль [PERSON] , [INFO] , буде знаходитись під опікою матері - [PERSON] .. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог за мотивами, вказаними в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи був повідомлений, судові повістки, надсилались за офіційним місцем реєстрації відповідача, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов до суду не надав, із заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався. У відповідності до ч.8 ст.128 ЦПК України та правових висновків Верховного Суду (постанова від 25.06.2018 у справі №904/9904/17) судова повістка вважається врученою належним чином, якщо повістка повертається з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Представник 3-х особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти позову та надала письмові пояснення, що малолітня [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку у служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, як така, що опинилась у складних життєвих обставинах з 22.01.2020 року. 20.09.2019 [PERSON] було влаштовано до закладу згідно з актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. В акті зазначено, що малолітня самовільно пішла із дому. 10.10.2019 на комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району розглядалася заява гр. [PERSON] про повернення в родину малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Комісією було прийнятно рішення, враховуючи думку малолітньої [PERSON] , діючи в інтересах дитини, вважати не доцільно повертати дитину в родину батька. Гр. [PERSON] рекомендовано тісно співпрацювати з психологом КЗ «ЗОЦСПРД», зі спеціалістами відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради та спеціалістами Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Згідно пояснення малолітньої [PERSON] , [INFO] , від 09.10.2019, дівчина не бажає мешкати з батьком та хоче мешкати з матір`ю та її новим чоловіком в Ізраїлі . [INFO] малолітня [PERSON] написала заяву, що хоче мешкати з мамою та буде перебувати у центрі поки мати її не забере. До батька [PERSON] не хоче повертатися. По теперішній час малолітня [PERSON] знаходиться у КЗ «ЗОЦСПРД» ЗОР на повному державному забезпеченні. До батька дитина не бажає повертатися, мати знаходиться поза межами країни, не приїжджає до неї, до відділу служби не звертається. Батько гр. [PERSON] постійно відвідує дитину у закладі. Рішення просять прийняти з урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З врахуванням зазначеного, суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно дост.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення сторін, заслухавши малолітню [PERSON] , [INFO] та її вихователя, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 13 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №328. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області 15.12.2017 повторно, актовий запис №235. (а.с. 21) Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2012 року у цивільній справі №0814/2833/2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано.(а.с. 24) Відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 11.03.2019 по справі №334/3354/18 визначено місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за її постійним місцем проживання. (а.с. 25-28 ) [INFO] громадянка України [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином Ізраїль [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON], актовий запис №621, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим Олександрівським районним у місті Запоріжжя ВДРАЦСГТУЮ у Запорізькій області. (а.с.20) 17.09.2019 позивачкою отримана посвідка [NUMBER] та Віза В-2 для в`їзду в Державу Ізраїль . У Державі Ізраїль вона проживає разом зі своїм чоловіком в 3-х кімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором оренди, складеним і підписаним 19.09.2019 у місті Явне, в якому визначено орендарями [PERSON] та [PERSON] (дійсний переклад штампа « Апостіль » засвідчений нотаріусом Борисом Бронштейном 16.10.2019, реєстраційний № 12195315 ). (а.с.13-14) Представник позивача зазначила, що наразі [PERSON] знаходиться на утримані свого чоловіка, який також виявив бажання опікуватись і її донькою [PERSON] , [INFO] . [PERSON] офіційно працевлаштований вже протягом більше семи років на одному й тому ж підприємстві, що підтверджується Випискою компанії Авіаційна промисловість Ізраїлю ЛТД за вересень 2019 року (дійсний переклад штампа «Апостіль» засвідчений нотаріусом Борисом Бронштейном 28.10.2019, реєстраційний № 123381/ 9). (а.с.16-17) У відкритому судовому засіданні в присутності вихователя [PERSON] було допитано неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , з показань якої судом встановлено, що дитина знаходиться в центрі, не бажає проживати разом з батьком, не бажає з ним спілкуватися, а бажає проживати разом із матір`ю [PERSON] та її чоловіком [PERSON] у Ізраїлі. З її пояснень, коли вона тимчасово перебувала у батька, він забрав у неї телефон та позбавив її можливості спілкуватися з матір`ю, хоча обіцяв надати їй дозвіл на виїзд до матері, вона не мала свого ліжка для спання, та змушена була спати на підлозі, батько не працював, зловживав алкоголем, з нею не спілкувався, тому вона покинула батька та вимушена до вирішення даного питання знаходитися у КЗ «ЗОЦСПРД» ЗОР. Дитина, просила в судовому засіданні надати їй дозвіл на виїзд до матері, з якою вона постійно спілкується, та яка забезпечує її матеріально. Також пояснила, що у неї склалися дуже добрі стосунки з [PERSON] , та вважає своєю сім`єю саме матір [PERSON] та її чоловіка - [PERSON] . Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом також встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2013 у справі 334/3657/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.07.2013 і до досягнення донькою повноліття.(а.с.89) Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2018 у справі №334/4914/17 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, за період 01.02.2016 по 01.06.2017 включно в розмірі 4553,97 грн..(а.с.91-92) Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2019 у справі №334/3354/18 визначено місце проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю за місцем її постійного проживання. Згідно з розрахунком старшого державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжя Єрмак С.Т. від 20.01.2020, станом на 01.12.2019 заборгованість по аліментам [PERSON] складає 25 634,24 грн..(а.с.98) На день подання позову відповідач значиться у єдиному реєстрі боржниківпо ВП№51061609 (стосовно несплати аліментів). Також в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа за №334/584/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за несплачені аліменти у розмірі 149 698,0 грн.. Розгляд справи ще триває. (а.с. 93-97) Крім того, судом було встановлено, що за зверненням відповідача, розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 20р від 17.01.2018, [PERSON] був визначений порядок участі у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] , а саме: кожний вівторок та четвер тижня з 15.00 до 18.00 та кожну неділю місяця з 9.00 до 18.00, за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] , з можливістю вільного пересування по місту та за його межами без присутності матері, при умові, що батько повертає дитину за місцем проживання матері. Як зазначено в рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2019 у справі №334/3354/18, після винесення розпорядження Голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 17.01.2018, батько дитини [PERSON] лише раз виявив бажання прийти до дитини [INFO] . В інші, визначенні розпорядженням дні, [PERSON] не з`являвся та не з`являється, з днем народження доньку, яке відбулося 20.02.2018 та 20.02.2019, не привітав, при цьому позивачка не створювала перешкоди батькові у спілкуванні та вихованні дитини. Отже, відповідач тривалий час свої батьківські обов`язки щодо виховання та утримання дитини не виконує належним чином. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що позивачка вимушена була після одруження з [PERSON] виїхати до країни Ізраїль з метою налагодження побуту для своєї доньки [PERSON] , [INFO] .. Тому на цей час позивачка домовилась з відповідачем про тимчасове проживання їхньої дитини за місцем проживання батька. [PERSON] , [INFO] до вересня 2019 року навчалась у Запорізькому колегіумі «Елінт» у 7-Г класі та мешкала у свого батька (відповідача) за адресою: [ADDRESS] . Навчальний заклад Запорізького колегіуму «Елінт» створив комісію з метою обстеження місця проживання [PERSON] , [INFO] у свого батька. В інформації на адвокатський запит від 30.09.2019 №440 навчальний заклад повідомив, що за результатами відвідування місця проживання [PERSON] , [INFO] було виявлено наступне: Разом в 3-ній квартирі проживають: батько, дядько, дідусь та бабуся. Окремої кімнати [PERSON] не має. Зі слів дитини, вона спить на підлозі у кімнаті бабусі, а після того, як захворіла, стала спати з бабусею у її ліжку.…У кімнаті було не прибрано, речі були розкидані…..Речі дитини були частково у сумці, що стояла на підлозі у кімнаті та висіли в коридорі на ручках шаф, але теплі речі були відсутні. Постійного робочого місця для підготовки уроків у [PERSON] не було. На момент відвідування [PERSON] знаходилась на лікарняному. Комісія відзначила, що психологічний і психоемоційний стан дитини незадовільний. Дитина знервована, налякана, при розмові з батьком починала плакати, намагалась щось розповісти членам комісії, але батько перешкоджав спілкуванню дитини з вчителями. Комісією був зроблений висновок про необхідність повідомлення про такий фізичний та психічний стан дитини та передати документи у Службу у справах дітей Дніпровського ТВО. (а.с. 35, 37-39) Відповідне подання було направлено до начальнику територіального відділу освіти Дніпровського району 20.09.2019 №427 із зазначенням, що «Комісія дійшла висновку, що батько [PERSON] не в змозі правильно виховувати дитину, він намагається емоційно і психологічно давити на неї, з його уст зриваються погрози здати [PERSON] в інтернат, обставини, в які потрапила дитина, для неї несприятливі….батько і дитина практично чужі люди». (а.с.36) Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] вимушена була втекти з помешкання свого батька та наразі проживає і навчається в КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації» ЗОР, який знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Узбекистанська, 13-а.За весь цей час. Нехтується [PERSON] і постанова Запорізького апеляційного суду від 04.06.2019 у справі №334/4915/17, якою вирішувався спір про позбавлення батьківських прав. Так, Запорізький апеляційний суд встановив факт невиконання [PERSON] батьківських обов`язків і вирішив попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання доньки [PERSON] , [INFO] ; поклав на орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків відносно доньки [PERSON] , [INFO] .. В судовому засіданні 26.06.2020 була заслухана думка [PERSON] , [INFO] в присутності вихователя КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації» ЗОР. Дівчинка підтвердила всі вищевикладені обставини та з врахуванням того, що її батько ніколи не приймав участі у її вихованні та утриманні, вона не бажає жити з батьком та просить надати дозвіл жити разом із своєї матір`ю. Також дівчинка підтвердила, що не дивлячись на неодноразові звернення матері до батька з проханням надати дозвіл на її виїзд, батько такої згоди не надає. Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з протоколом № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. До суду наданий Експертний висновок фахівця по закордонному законодавству (Держава Ізраїль) адвоката-нотаріуса Держави Ізраїль Бориса Бронштейна, ліцензія від 11.12.2003 №37023 «Порядок отримання дозволу на проживання в Державі Ізраїль для дружини громадянина Ізраїлю, разом з її неповнолітньою дитиною від попереднього шлюбу», в якому зазначено: «Згідно закону про громадянство Держави Ізраїль - 1952 року придбання громадянства Ізраїлю відбувається шляхом натуралізації: дружині громадянина Держави Ізраїль спочатку видається віза В-1 (від півроку до року) з правом роботи в Ізраїлі; тимчасове посвідчення особи (статус дається на рік з подальшим продовженням) ; після закінчення цього чотирирічного терміну дружині надається статус постійного жителя або громадянство Ізраїлю». Таким чином, згідно із Законом про в`їзд в Державу Ізраїль - 1952 року, [PERSON] , як дружина громадянина Держави Ізраїль [PERSON] , поступово отримає дозвіл на довгострокове перебування в Державі Ізраїль: спочатку тимчасову візу В-1, згодом візу 5-А. Але протягом 6 місяців (до отримання візи 5-а) вона не має можливості виїхати за межі Держави Ізраїль , в зв`язку з тим, що її дозвіл на тимчасове проживання втратить силу. Згідно з Інструкцією МВС № 5.2.0008 Легалізація в Ізраїлі неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу у розділі Д встановлює наступні правила видачі в`їзних віз і надання статусу на проживання в Ізраїлі неповнолітнім дітям: У дитини повинен бути дійсний закордонний паспорт терміном не менше ніж на 2 роки та свідоцтво про народження дитини (оригінал), завірений Апостилем. Згода батька дитини на те, що дитина до 18 років буде перебувати під винятковою опікою матері, що виїжджає до Ізраїлю. Згода другого з батьків має бути підписана тільки в присутності ізраїльського консула або місцевого нотаріуса. Якщо згода підписується в присутності місцевого нотаріуса, то вона повинна бути завірена печаткою «Апостиль». При відсутності такої згоди батька, виїжджаюча в Ізраїль, зобовязана надати рішення суду (завірений Апостилем), в якому чітко сказано, що дитина, буде знаходитися під опікою матері, що виїжджає в Державу Ізраїль. Таким чином, як встановлено судом, позивачка має шлюб з громадянином Держави Ізраїль, уклала договір на довгострокову оренду квартири, має підтверджене рішенням суду право, щоб її донька проживала разом із нею за її постійним місцем проживання, розпочала ступінчату процедуру отримання посвідки на постійне проживання та отримання громадянства Ізраїлю, а оскільки її донька також буде проходити ступінчату процедуру як і вона, тому є потреба у відповідному судовому рішенні, яке буде коректним у розумінні законодавства Держави Ізраїль в умовах заперечень відповідача добровільно надати відповідний дозвіл. Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (стаття 3 вказаного Закону). Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: ….рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків….. З огляду на вищевикладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або за рішенням суду, при відсутності згоди одного з батьків. Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в тому числі, шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. За змістом наведеного, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі зясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п. 7ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.ст.7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції,консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю (позиція Великої Палати Верховного Суду з питання врахування думки дитини при прийнятті рішення стосовно її прав, викладена в постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на пояснення представників позивача в судовому засіданні щодо перешкод в отриманні дозволу відповідача - батька дитини на виїзд дитини за кордон, врахувавши письмовий відзив третьої особи, заслухавши думку дитини [PERSON] , [INFO] , суд вважає доведеними доводи, викладені позивачем у позовній заяві щодо того, що позивач не має можливості отримати згоду батька малолітньої [PERSON] , [INFO] , на виїзд за кордон. Судом встановлено, що наразі дитина проживає і навчається в КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації» ЗОР, її батько [PERSON] свої батьківські обов`язки щодо виховання та утримання доньки не виконує протягом тривалого часу, мати забезпечує дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, тому надання дозволу виїзду за межі України забезпечується в інтересах дитини, зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні, утриманні та спілкуванні з дитиною, якщо у нього з`явиться бажання. Враховуючи, що на даний час між батьками дитини існує непорозуміння, яке негативно впливає на можливості матері в повній мірі забезпечити виховання та розвиток дитини, надання матері дозволу на вивезення дочки за межі України без згоди батька відповідає інтересам дитини. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, а саме в частині надання дозволу на виїзд з України до Держави Ізраїль строком на п`ять років, [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] та надання права [PERSON] підписувати будь-які документи, необхідні для отримання [PERSON] , [INFO] дозволу на проживання в Державі Ізраїль без дозволу та згоди батька [PERSON] .

Outcome: partial