Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 18 листопада 2017 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 360 000 доларів США, що є еквівалентом 10 062 000 гривень за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату звернення до суду. Зазначені обставини підтверджуються доданою до заяви, складеною відповідачем власноруч розпискою від 18.11.2017 року, згідно якої відповідач зобов`язується повернути [PERSON] позику в розмірі 360 000 доларів США у строк до 01.07.2018 року. Вказана розписка отримана [PERSON] , а грошові кошти в сумі 360 000 доларів США [PERSON] . Зазначена позика не була повернута [PERSON] у строк визначений у розписці. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 10 062 000 гривень заборгованості та стягнути з [PERSON] судові витрати до Державного бюджету України в розмірі 8 810 гривень ( а. с. 2-5 том 1). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 15 листопада 2018 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 17 том 1). 05 грудня 2018 року за вх. № 39899 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 18 том 1 ). Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 11 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 17 січня 2019 року ( а. с. 19-20 том 1 ). 10 січня 2019 року за вх. № 717 судом отримано відзив на позовну заяву про стягнення 10 062 000 гривень, в якому відповідач просила відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] мотивуючи тим, що нею дійсно було написано розписку, проте дану розписку було написано під примусом, під впливом насильства, при цьому реальних коштів від позивача вона не отримувала ( а. с. 27-30 том 1 ). 10 січня 2019 року за вх. № 717 судом отримано зустрічну позовну заяву про визнання правочину недійсним, в якій позивач посилалася на те, що боргова розписка, на яку посилається відповідач, як підставу своїх вимог складена під тиском, із застосуванням психологічного тиску та з погрозами застосування насильства щодо позивача, жодних грошових коштів позивач за розпискою не отримувала, а відповідно договір позики є недійсним. Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Тому, просила суд прийняти дану зустрічну позовну заяву до розгляду в одному провадженні з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 10 062 000 гривень, визнати недійсним договір позики на суму 360 000 доларів США, укладений між [PERSON] та [PERSON] та судові витрати покласти на відповідача ( а. с. 53-57 том 1 ). Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у даній справі на 30 днів ( а. с. 103-104 том 1 ). 15 березня 2019 року за вх. № 10067 судом отримано відзив на зустрічну позовну заяву про визнання правочину недійсним, в якому просили зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним правочину залишити без задоволення, а первісний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задовольнити. Зазначають, що з боку [PERSON] не надано жодного доказу тому, що розписку від 18.11.2017 року було укладено під впливом насильства та примусу ( а. с. 167-168 том 1 ). Ухвалою суду від 21 березня 2019 року по справі було призначено комплексну судову експертизу ( а. с. 68-71 том 2 ). Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.03.2019 року залишена без змін ( а. с. 132-137 том 2 ). Ухвалою суду від 22.07.2019 року провадження у даній справі поновлено та призначено підготовче засідання на 14 серпня 2019 року ( а. с. 158-149 том 2 ). Ухвалою суду від 04 вересня 2019 року по справі призначено комплексну судову експертизу, а провадження зупинено ( а. с. 177-181 том 2 ). Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.09.2019 року залишена без змін ( а. с. 231-235 том 2 ). Двічі на адресу суду надходила Довідка з експертного закладу про невідповідність та повернення матеріалів справи ( а. с. 245, 249 том 2 ). Ухвалою суду від 08 січня 2020 року відновлено провадження та призначено підготовче засідання на 27.01.2020 року ( а. с. 250-251 том 2 ). Ухвалою суду від 27.01.2020 року винесено окрему ухвалу та направлено до відома Міністерства внутрішніх справ України та директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності винних осіб у неприйнятті матеріалів, надісланих судом для проведення експертизи на виконання ухвали суду від 04.09.2019 року, які безпідставно повернуті без виконання ( а. с. 6-8 том 3 ). Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційна скарга Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України залишена без задоволення, а окрема ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року залишена без змін ( а. с. 69-75 том 3 ). Ухвалою суду від 22.07.2020 року відновлено провадження та підготовче засідання призначено на 07 серпня 2020 року ( а. с. 88-89 том 3 ). Ухвалою суду від 07 серпня 2020 року вжито заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, які містяться на рахунках, вкладах в банках та інших фінансових установах України, відкритих на ім`я [PERSON] , все рухоме та нерухоме майно в межах суми позову ( а. с. 153-159 том 3 ). Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року виправлено описку в ухвалі про забезпечення позову від 07.08.2020 року ( а. с. 178-182 том 3 ). Ухвалою від 21 вересня 2020 року призначено комплексну судову експертизу та провадження по даній справі зупинено ( а. с. 194-198 том 3 ). На виконання ухвали суду про призначення комплексної судової експертизи, судом отримано висновок експерта від 25.02.2021 року ( а. с. 211-225 том 3 ). Ухвалою суду від 22 березня 2021 року відновлено провадження та підготовче засідання призначено на 14 квітня 2021 року ( а. с. 236-237 том 3 ). Протокольною ухвалою суду від 01.06.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 06.07.2021 року ( а. с. 14-16 том 4 ). Також, вказаною датою було вирішено судом клопотання щодо прийняття зустрічного позову та об`єднання його з первісним позовом. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Квітін Р.В. підтримав позовні вимого позивача [PERSON] , надав пояснення аналогічні викладеним в ній, просив задовольнити вимоги [PERSON] в повному обсязі. В задоволенні зустрічної позовної вимоги [PERSON] щодо визнання правочину недійсним, оскільки такий було укладено під тиском, просив відмовити, так як з боку [PERSON] не надано жодного належного доказу та не доведено в зазначеному. Представник відповідача - адвокат Салівончик А.І. позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволені та просив задовольнити зустрічний позов [PERSON] та визнати правочин недійсним, надав пояснення, аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві. Допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що всі вони були присутніми при написання розписки [PERSON] та отримання останньою грошових коштів в борг від [PERSON] у розмірі 360 000 доларів США. Зазначили, що вказані обставини мали місце в жовтні 2017 року. При написанні розписки та отримання грошей, атмосфера була доброзичливою. Жодного примусу з боку буть-кого на [PERSON] не здійснювалося та не вчинялося, [PERSON] добровільно написала розписку. [PERSON] перерахувала кошти та поклала їх до пакету. Після написання розписки [PERSON] забрала гроші, а [PERSON] розписку. Написана розписка [PERSON] була ними прочитана та підписана в якості свідків. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 18 жовтня 2017 року [PERSON] отримала від [PERSON] суму в гривнях, що еквівалентно 360 000 доларів США, які зобов`язується повернути до 01.07.2018 року, про що в матеріалах справи свідчить оригінал відповідної розписки. Одержання відповідачем [PERSON] зазначеної суми підтверджується її власноручно виконаною розпискою. В зазначеній розписці [PERSON] зобов`язується повернути суму до 01 липня 2018 року. Зазначена розписка була складена відповідачем [PERSON] 18 жовтня 2017 року. Крім того, зазначена розписка містить підписи свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Встановлено, що у визначений строк відповідач [PERSON] кошти не повернула. Звертаючись до суду, позивач наголошує на тому, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, тому її права повинні бути захищені в судовому порядку. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у його Постанові від 13.12.2017 р. у справі № 309/3458/14-ц, а також у справі No 6-2789цс16 від 18.01.2017 р. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд також зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Постановою від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц ВС вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником Позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від Позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 2 статті 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Отже, відповідно до вимог ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, де сторони є вільними в укладені договору. Оскільки, відповідач не повернула отримані грошові кошти, то вимоги позивача до відповідача є цілком обґрунтованими. Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що тлумачення абзацу першого частини першої статті 1046, абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац перший частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац перший частини першої статті 1049 ЦК України). Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс1 Отже, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Така ж, правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, судом достеменно встановлено, що відповідач отримала в борг у позивача грошові кошти, про що власноруч написала розписку, що не спростовано, а навпаки підтверджено відповідачем звертаюсь до суд з відзивом на позов позивача ( а. с. 27-30 том 1 ). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Крім того, складання власноручно розписки відповідачем та отримання останньою грошових коштів від позивача [PERSON] підтвердили і допитані в судовому засіданні вищевказані свідки. Окрім цього, висновком експерта від 25.02.2021 року № КСЕ-19-20/36699 на виконання ухвали суду від 21.09.2020 року про призначення комплексної судової експертизи зазначено, що підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 18.10.2017 року, виконаний [PERSON] . Рукописний запис, що починається словами: «Розписка Я, [PERSON] , …» та закінчується словами: «… [PERSON] 18.10.2017» у борговій розписці від 18.10.2017 року, виконаний [PERSON] ( а. с. 211-225 том 3 ). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача [PERSON] борг у розмірі 10 062 000 гривень, що еквівалентно 360 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату звернення до суду. Дослідивши наявний в матеріалах справи оригінал розписки від 18.10.2017 року, зі змісту останнього вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] суму в гривнях, що є еквівалентністю 360 000 доларів США. Отже, зазначено розпискою встановлено, що відповідач отримала грошові кошти саме в гривні. Оскільки еквівалентність 360 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату звернення позивача до суду становила 10 062 000 гривень, то суд вважає, що така сума підлягає стягненню з відповідача, оскільки на день ухвалення судом рішення, курсова різниця, порівняно зі здійсненим позивачем розрахунком, є незначною. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі N 750/12868/16-ц. В зазначеній постанові Верховний Суд зробив висновок, про те, що виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач ставив питання саме про стягнення боргу у розмірі 78 191,10 грн. що є еквівалентом 2 934,00 долари США станом на 28 грудня 2016 року, позовні вимоги не збільшував, а також тих обставин, що станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції (01 лютого 2017 року) курсова різниця, порівняно зі здійсненим позивачем розрахунком, є незначною, колегія суддів погоджується з розміром стягнутої судом першої інстанції суми боргу. Звертаючись до суду з зустрічним позовом [PERSON] просила суд визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог остання посилалася на те, що боргову розписку було складено нею під погрозами застосування насильства та проти її волі, боргову розписку складено в іншу дату, ніж та, що вказана в ній та грошові кошти за борговою розпискою вона не отримувала. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ( ч. 1 ст. 215 ЦК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ( 435-15 )), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Отже, відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, вчинення правочину проти справжньої волі та наявність причинного зв`язку між фізичним або психічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Зазначена правова позиція міститься в постанові ВС від 07.11.2018 року у справі № 910/2707/18. Така правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц,провадження № 61-46787св18. Обов`язок подання доказів відповідно до ст. 83 ЦПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу. Однак, з боку [PERSON] не було надано жодного належного та допустимого доказу тому, що договір позики був складений [PERSON] під погрозами застосування насильства та проти її волі, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зазначене не знайшло свого підтвердження і під час розгляду справи судом по суті. Навпаки, вищевказаними свідками в судовому засіданні зазначено, що при написанні розписки та отримання грошей, атмосфера була доброзичливою. Жодного примусу з боку буть-кого на [PERSON] не здійснювалося та не вчинялося, [PERSON] добровільно написала розписку. Крім того, у вищезазначеному висновку експерта від 25.02.2021 року № КСЕ-19-20/36699 зазначено, що діагностичних ознак, які б свідчили про виконання досліджуваного рукописного запису, що починається словами: « Розписка Я, [PERSON] , …» та закінчується словами: «… [PERSON] 18.10.2017» у борговій розписці від 18.10.2017 під впливом якихось збиваючих факторів ( природного чи штучного характеру) або у незвичних умовах не виявлено. Отже, з боку [PERSON] не надано доказів тому, що боргову розписку було складено в іншу дату, ніж та, що вказана в ній. До того ж, поясненнями свідків в судовому засіданні спростовано доводи [PERSON] , що остання грошові кошти за борговою розпискою не отримувала. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ст. 76 ЦПК України ). Стаття 79 ЦПК України зазначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( стаття 80 ЦПК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки вимоги позивача про стягнення суми боргу знайшли своє підтвердження під час розгляду даної цивільної справи, зустрічний позов [PERSON] є таким, що не підлягає задоволенню, так як обставини на які посилалася [PERSON] не знайшли свого підтвердження. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача про стягнення боргу за розпискою є цілком обґрунтованими. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В свою чергу, зустрічний позов не підлягає задоволенню з вищенаведених підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача; у разі відмови в позові на - позивача. Позивач [PERSON] при зверненні до суду з вищевказаними вимогами була звільнена від сплати судового збору, що підтверджується наявним в матеріалах справи посвідченням та Довідкою МСЕК, з яких вбачається, що [PERSON] є інвалідом 2 групи ( а. с. 9, 10 ). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. На час звернення до суду ( листопад 2018 року ) ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 704,80 грн. та не більше 8 810,00 грн. Оскільки, позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 810 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved