Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

В листопаді 2018 позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також зняти з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником зазначеної квартири. Крім позивача в квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] . Як зазначає позивач, відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації, витрат по утриманню квартири не несе, позивач перешкоди в користуванні житловим приміщенням відповідачу не чинить. Внаслідок зазначеного, на думку позивача, відповідач втратив право користування житловим приміщенням, а тому, для захисту свого порушеного права, позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явилася; подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, з підстав, викладених у позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив до суду не направив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири, посвідченого 14.01.2018 державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Чернієнко В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1-26. Разом з цим, як вбачається із Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 14.01.2008, наданого Восьмою Київською державною нотаріальною конторою, до вищезазначеного договору дарування квартири, внесено виправлення, а саме: вилучено предмет правочину - «квартира, що за адресою: [ADDRESS] » та додано предмет правочину - «квартира, що за адресою: [ADDRESS] ». [PERSON] зареєстрований в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з 13.07.2010. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.11.2011. Разом з цим, як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу від 24.10.2017, виданого Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 24.10.2017. Актом про непроживання від 18.09.2018, комісією встановлено, що [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає, особистих речей не зберігає. Позивач на даний час володіє та користується квартирою, несе витрати по її утриманню, однак відповідач протягом тривалого часу, а саме протягом останнього року, в квартирі не проживає. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України, визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, зі змісту ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012, визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначає позивач, відповідач відсутній протягом останнього рокув квартирі за адресою: [ADDRESS] , а наявність реєстрації відповідача в зазначеній квартирі порушує право позивача, як власника квартири. Крім того, судом встановлено, що відповідач є колишнім чоловіком позивача, витрат на житлово-комунальні послуги не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, позивач не бажає, щоб відповідач був зареєстрований в його власності, відповідач тривалий час не проживає в квартирі без поважних причин. Враховуючи вищевикладене, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач понад шість місяців не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Крім того, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial