Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

В листопаді 2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи на стороні відповідача [PERSON] про визнання права власності на ? частку будинковолодіння, витребування майна з чужого незаконного володіння. В позові зазначає, що 01.08.1998 р. уклав шлюб з [PERSON] про що свідчить відповідний актовий запис №1436. В період перебування у шлюбі 21.05.2003р. він з дружиною придбали для їх сім'ї будинковолодіння з прибудовами, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Ватутіна, №150, згідно договору купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу від 21.05.2003 р. та зареєстрований в реєстрі за №1039. Реєстрація даного будинковолодіння проведена на прізвище [PERSON] В подальшому спільне життя між подружжям розладилось і вони розірвали шлюб між собою відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2013 року. Весь час за період купівлі позивач проживає і прописаний в зазначеному будинку. 03.10.2012 р. брат дружини [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про внесення змін до договору купівлі-продажу зазначеного будинковолодіння від 19.08.1998 р. визнання його покупцем зазначеного будинковолодіння і визнання за ним права власності на будинковолодіння. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 03.10.2012 р. позов [PERSON] задоволено, змінено договір купівлі-продажу будинковолодіння №150 по вул. Ватутіна в м. Вінниці від 21.05.2003р., визнавши [PERSON] покупцем зазначеного будинковолодіння та визнавши за ним права власності на нього. 05.11.2015 р. рішенням Апеляційного суду Вінницької області зазначене рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 03.10.2012 р. скасовано і ухвалене нове рішення, яким в позові [PERSON] повністю відмовлено. Дане рішення набуло законної сили. Разом з тим, в період дії рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 03.10.2012 р. [PERSON], якого суд визнав власником зазначеного будинковолодіння, подарував спірний будинок [PERSON], про що був укладений договір дарування житлового будинку від 21.12.2013 р., який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за №720. Таким чином, [PERSON] право власності на будинок якого скасовано рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05.11.2015 р. розпорядився зазначеним будинковолодіння, чим на думку позивача позбавив його права власності на ? частку будинковолодіння, яку він придбав разом з дружиною [PERSON] за спільні кошти подружжя і яке він вважає спільною сумісною власністю подружжя, яке належить їм в рівних частинах. Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати за ним право власності на ? частину будинковолодіння №150 по вул. Ватутіна в м. Вінниці і витребувати зазначену частину будинковолодіння з чужого незаконного володіння [PERSON], позбавивши його права власності та реєстрації на дану частку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, обґрунтовуючи його викладеними в ньому обставинами. Представник відповідача і третьої особи в судовому засіданні позов не визнав, про що надав суду письмові заперечення (а.с. 42 43). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і докази, які надали сторони, суд приходить до висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. По справі встановлено, що 01.08.1998 р. [PERSON] та [PERSON] (дівоче прізвище Гаєвська) уклали шлюб, що підтверджується актовим записом №1436. В період спільного проживання подружжя придбало для сім'ї будинковолодіння №150 по вул. Ватутіна в м. Вінниця згідно договору купівлі-продажу що був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу від 21.05.2003 р. та зареєстрований в реєстрі за №1039. Реєстрація даного будинковолодіння проведена на прізвище [PERSON] Відповідно до законодавства, яке діяло на час укладення договору купівлі-продажу, а саме ст.22 КпШС в редакції 1969 року, яка діяла до 01.01.2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відхід від зазначеної норми може мати місце при наданні доказів, що зазначене майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а належить повністю лише одному з подружжя, або іншим особам. [PERSON], який являється рідним братом [PERSON] (дівоче прізвище Гаєвська) намагався своїм позовом до Замостянського районного суду м. Вінниці довести те, що зазначений будинок був придбаний не на кошти сім'ї [PERSON], на яку оформлений зазначений будинок, а за його особисті кошти, які він надав їй для купівлі будинку для нього, але від її власного імені. Апеляційний суд Вінницької області з зазначеними доводами [PERSON] не погодився, скасував рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 03.10.2012 р. та зазначив, що [PERSON] не надав суду, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України докази видання на ім'я [PERSON] довіреності для придбання будинку для нього, не надав і жодного доказу на підтвердження того, що він надсилав кошти [PERSON] на придбання будинку. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрала законної сили не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як зазначено в п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. По даній справі відсутні докази того, що спірне будинковолодіння, яке є предметом спору набуте за кошти, які належали одному з подружжя особисто, або було одному з подружжя надано особисто для купівлі будинку, а тому цей будинок не належить до спільної сумісної власності подружжя, що підтверджено рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05.11.2015 року. Отже вказане будинковолодіння є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] і їм належить по ? його частці, поскільки інше не встановлено домовленістю між ними, тобто діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, що не потребує доказуванню. Реєстрація прав на будинок на імя [PERSON] не спростовує презумпції належності будинку до спільної сумісної власності подружжя , поскільки він придбаний під час шлюбу. Таким чином, факт придбання будинковолодіння №150 по вул. Ватутіна в м. Вінниця подружжям Бабій в період шлюбу за спільні кошти нічим не спростований, а твердження позивача про те, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя являється безспірним, а тому, вимоги позивача про визнання за ним права власності на ? частку зазначеного будинковолодіння є правомірними і підлягають до задоволення. Укладення [PERSON] договору дарування зазначеного будинковолодіння з [PERSON], що посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу від 21.12.2013 р. відповідно до якого [PERSON] став власником зазначеного будинковолодіння з прибудовами не позбавляє [PERSON] на визнання за ним права власності на ? частку зазначеного будинковолодіння, оскільки [PERSON], який уклав договір дарування рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 05.11.2015 р. позбавлений права власності. Відповідно до ст.302 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якій засвідчує його право власності. Вирішуючи питання про витребування ? частки будинковолодіння з прибудовами у м. Вінниця по вул. Ватутіна, 150 з чужого незаконного володіння нинішнього власника майна [PERSON], суд приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Даний спосіб захисту права власності застосовується тоді, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватись належною йому власністю, тобто тоді, коли вона незаконно вибуває з його володіння. В даному випадку, як свідчать матеріали справи і пояснення представника позивача, [PERSON] постійно та одноосібно проживає в спірному будинковолодінні по вул.. Ватутіна, 150 в м. Вінниці і користування ним він не позбавлений, тобто будинок не знаходиться в чужому незаконному володінні. Крім того, суд визнав за позивачем право власності лише на ? частку будинку, реальний розподіл будинку між співвласниками не проведений, а тому зазначена вимога про витребування ? частки є неконкретною, тобто не зазначено, які саме приміщення повинні бути витребувані. З цих підстав вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягає. Вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на ? частку будинковолодіння не потребує окремого судового рішення, так як її порядок зазначений в Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 р. №1841/5. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивача в разі задоволення позову понесені судові витрати по оплаті судового збору. Враховуючи наведене,

Outcome: partial