Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою, в загальному розмірі 5306 грн. 30 коп. В позові зазначав, що 5 липня 2016 року в м. Миколаєві відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), під час якої автомобіль [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] допустив зіткнення з автомобілем позивача марки ВАЗ-2115, р.н. [NUMBER]. Посилаючись на те, що винним у ДТП був визнаний відповідач, тому просив стягнути з нього зазначену суму матеріальних збитків, яка складала різницю між фактичним розміром шкоди в сумі 31730 грн. і сплаченою страховою виплатою в сумі 26423 грн. 70 коп. В судовому засідання представники позивача позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав та заперечував проти його задоволення, вказуючи, що його цивільно-правова відповідальність, як власника транспортного засобу, була застрахована в страховій компанії ПрАТ Княжа Вієнна [PERSON], яка і повинна відшкодувати збиток в межах страхового ліміту, а оскільки цей ліміт в розмірі 100000 грн. не був перевищений, то і підстав для пред'явлення до нього зазначених вимог не має. Під час розгляду справи до участі в ній було залучено в якості третьої особи приватне акціонерне товариство Українська страхова компанія Княжа Вієнна [PERSON], представник якої в судове засідання не з'явився, про його час та місце був належним чином повідомлений, надав письмові пояснення, відповідно до яких при настанні зазначеного страхового випадку потерпілій стороні було повністю виплачено страхове відшкодування (з врахуванням зносу) в розмірі 26423 грн. 70 коп. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 5 липня 2016 року в м. Миколаєві відбулася ДТП за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON], який, при виїзді з другорядної вул. Маршала Василевського на нерегульоване перехрестя з вул. Скороходова, яка була головною, не надав перевагу у русі автомобілю [NUMBER], який рухався по головній дорозі, і допустив зіткнення з ним. В результаті ДТП автомобіль [NUMBER], який належить позивачу, отримав механічні пошкодження. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 серпня 2016 року його було визнано винним у вчиненні ДТП за ст. 124 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн. Виходячи з того, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, тому загалом вимоги позивача про відшкодування шкоди, спричиненої ДТП, є обґрунтованими. Сама по собі вина відповідача у пошкодженні транспортного засобу позивача та у спричиненні йому матеріального збитку доказуванню не підлягає. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення ч. 1 ст. 1166 ЦК України вказують на те, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована винною особою в повному обсязі. Відновлювальний ремонт автомобіля позивача склав 31730 грн., які були перераховані ним виконавцю робіт платіжними дорученнями від 11 та 15 липня 2016 року (а.с. 9-12). Відповідно до статті 21 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Закон) забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. Відповідач [PERSON] застрахував свою цивільно-правову відповідальність в приватному акціонерному товаристві Українська страхова компанія Княжа Вієнна [PERSON] (далі Страхова компанія), про що 22 квітня 2016 року був оформлений поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9733820. Строк дії полісу до 22 квітня 2017 року. За положеннями статті 22 Закону страхова компанія як страховик повинна відшкодувати матеріальні збитки позивачу, оцінені і встановлені згідно з даним Законом. Відповідно до ч. 18 ст. 9 Закону України Про страхування франшиза, визначена в договорі страхування, страховиком не відшкодовується та повністю покладається на страхувальника. Також, згідно з абз. 2 п. 12.1. ст. 12, п. 37.5 ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, а страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, потерпілому має бути компенсована сума франшизи у повному обсязі одночасно з виплатою страховиком страхового відшкодування. Виходячи з оформленого страхового полісу від 19 травня 2015 року Страхова компанія зобовязана в зв'язку з настанням описаного вище страхового випадку виплатити страхове відшкодування потерпілому за лімітом відповідальності в розмірі 100000 грн. В той же час, Страхова компанія платіжним дорученням від 19 вересня 2016 року перерахувала позивачу, як потерпілому, при настанні страхового випадку відшкодування шкоди тільки в розмірі 26423 грн. 70 коп. З наданих позивачем доказів та пояснень представника третьої особи вбачається, що при розрахунку розміру цього відшкодування був застосований коефіцієнт зносу замінених деталей 0,47, що передбачено приписами п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092 ( далі Методика). В зв'язку з цим і позивач і третя особа посилалися на положення ст. 1194 ЦК України, яка передбачає обов'язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В той же час, суд не може погодитися з правомірністю цих дій. Так, відповідно до положень Методики коефіцієнт зносу застосовується при проведенні оцінки транспортного засобу чи його вузлів, деталей, однак фактично даних, що проводилася оцінка чи товарознавче дослідження вартості відновлювального ремонту авто, суду надано не було. До того ж, згідно з положеннями п. 7.38 Методики коефіцієнт зносу при заміні (встановленні) нових деталей повинен дорівнювати нулю. Таким чином, на думку суду, страхова компанія неправомірно застосувала коефіцієнт зносу до деталей, які були замінені під час відновлювального ремонту транспортного засобу потерпілого, оскільки доказів, що ці деталі мали знос, суду надано не було. І таким чином вона неправомірно зменшила страхову суму і не виплатила потерпілому позивачу повну суму відшкодування. Згідно з положеннями п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» непредявлення непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Це також вбачається і з правової природи обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних траспортних засобів, оскільки з покладенням на водія обов'язку застрахувати свою відповідальність в страховій компанії при настанні страхового випадку, на останню покладається обов'язок виплатити страхове відшкодування в межах ліміту, визначеного договором страхування (полісом). Враховуючи, що позов був пред'явлений до [PERSON] і до Страхової компанії не пред'являвся, а суд позбавлений можливості самостійно залучати (замінювати) відповідача і вирішувати питання про його відповідальність без згоди позивача, що витікає з принципу диспозитивності судового процесу, передбаченого ст. 11 ЦПК України, хоча судом під час розгляду справи це неодноразово роз'яснювалося, тому суд вимушений відмовити в задоволенні цього заявлено позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed