Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони з 03 грудня 2010 року перебувають у шлюбі, від якого мають доньку - [PERSON],[INFO] Позивач зазначає, що спільне життя у них з відповідачем не склалося, подружні стосунки вони не підтримують та не ведуть спільне господарство, а за таких обставин позивач наполягає на розірванні шлюбу. Також позивач стверджує, що після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати із матір`ю, проте їй дуже важко утримувати їх самій, оскільки відповідач, за її твердженням матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, не має постійного заробітку, а доходи його є мінливими та нерегулярними. Інших неповнолітніх дітей він не має, особи, яких би він мав по закону утримувати, також відсутні. Стан його здоров`я дозволяє сплачувати аліменти. З урахуванням наведеного просить стягнути на свою користь на утримання спільної дитини з відповідача аліменти на доньку саме в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. з моменту подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України. В свою чергу, позивач подала через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, строк на примирення не надавати, окремо зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач також подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, строк на примирення не надавати, окремо зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить стягнути 1 000,00 грн. (а.с.18-19). Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Саме на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що з 03.12.2010 сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1792, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.6) Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON],[INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7) Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). Матеріали справи свідчать про те, що сторони вже тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, не мають намір відновлювати сім'ю. Враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд приходить до висновку, що примирення між сторонами і збереження їх сім'ї виключається і шлюб між ними має бути розірваний. Проте, розірвання шлюбу не звільняє батьків від обов`язків щодо утримання спільних дітей. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (або) і інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. На даний час дитина проживає з матір`ю та повністю перебуває на її утриманні, потребує фінансової підтримки з боку батька. Даних про те, що відповідач має на утриманні інших малолітніх чи неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків чи стан його здоров`я потребує додаткових фінансових затрат, матеріали справи не містять. Відтак суд враховуючи реальну потребу позивача у матеріальній допомозі на утримання неповнолітньої дитини та визнання відповідача позову частково , приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання спільної дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн, щомісячно починаючи з 26.11.2015 року до досягнення дітьми повноліття, оскільки обов`язки по утрманню дитини має і позивач. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір за подання позову про розірвання шлюбу в розмірі 487 гривні 20 копійок, та на користь держави судовий збір за подання позову про стягнення аліментів в розмірі 487 гривні 20 копійок. Враховуючи викладене,

Outcome: partial