Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач) про поділ спільного майна, в якому просив постановити рішення, яким присудити Відповідачу в натурі автомобіль «CHEVROLET TACUM UF75Z», державний номер [NUMBER]; в якості компенсації стягнути з [PERSON] на користь Позивача 84000,00 грн.; стягнути з Відповідача 840,00 грн. на повернення витрат по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 18.08.2015 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.16). Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що він з Відповідачкою зареєстрував шлюб 12 жовтня 2005 року. За час перебування у шлюбі було придбано різного роду майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю, зокрема, 21 грудня 2007 року в автосалоні «OPEL CHEVROLET» було придбано автомобіль «CHEVROLET TACUM UF75Z», державний номер [NUMBER], який було зареєстровано на ім'я [PERSON]. Під час шлюбу сторони проживали в квартирі Відповідачки за адресою: [ADDRESS]. 01 липня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу Позивач залишив все придбане майно під час шлюбу Відповідачці і оселився окремо в квартирі за адресою: [ADDRESS], яка йому належить. Таким чином питання щодо поділу спільного майна подружжя, окрім поділу автомобіля, було вирішено. Вищевказаний автомобіль було придбано за ціною 92000,00 грн., що на момент купівлі було еквівалентом 18000,00 доларів США. Автомобіль протягом всього часу з моменту купівлі інтенсивно не використовувався, пошкоджень немає, ринкова вартість якого на момент подачі позовної заяви становить близько 7000,00 доларів США, що у зв'язку із зміною курсу валют становить 168000,00 грн. Представник Відповідачки подав до суду заперечення проти позову (а.с.43-51), в яких зазначив, що до моменту укладання шлюбу між Позивачем та Відповідачкою, тобто до 12 жовтня 2005 року, протягом 2005 року [PERSON] було відкрито в АТ «БАНК ТАВРИКА» депозитні рахунки, на яких було розміщено кошти, що належали їй особисто. Таким чином, згідно депозитного договору №Т12-14Г285 від 23 лютого 2005 року Відповідачкою було внесено на депозитний рахунок банку грошові кошти в сумі 65000,00 грн. зі строком погашення 23 лютого 2006 року, а також грошові кошти в сумі 35000,00 грн. за депозитним договором №Т12-16Г433 від 06 червня 2005 року зі строком погашення 07 червня 2006 року. В подальшому вказані кошти були повторно розміщені на депозитних рахунках АТ «БАНК ТАВРИКА» згідно депозитного договору №ТМ12-18Г211 від 23 лютого 2006 року та депозитного договору №ТМ12-18Г381 від 07 червня 2006 року. Згідно довідки АТ «БАНК ТАВРИКА» від 25.02.2016 року №91 депозитні договори, укладені з [PERSON], були закриті протягом 2007 року. (а.с. 46). Таким чином, отримані кошти з депозитних рахунків у 2007р. Відповідачка використала для придбання автомобіля, що і є предметом спору. Крім того, договір купівлі-продажу №1607 від 21 грудня 2007 року, відповідно до умов якого було придбано автомобіль «CHEVROLET TACUM UF75Z», було укладено та підписано [PERSON] особисто. Враховуючи викладене, представник Відповідачки просив відмовити в задоволені позовних вимог Позивача в повному обсязі. У судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов. Представник Відповідачки щодо задоволення позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 жовтня 2005 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який було зареєтрованно Відділом актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м.Києва, про що в книзі реєстрації актів про одруження 12 жовтня 2005 року зроблено запис за №1241, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. Прізвища після реєстрації шлюбу визначені чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON] (а.с. 60). Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки АТ «БАНК ТАВРИКА» №91 від 25.02.2016 року, яка була видана [PERSON], про те що в АТ «БАНК ТАВРИКА» обліковувались та були закриті наступні депозитні (вкладні) договори: №Т12-14Г285 (дата відкриття - 23 лютого 2005 року, дата погашення - 23 лютого 2006 року, сума договору 65000,00 грн.), №ТМ12-18Г211 (дата відкриття - 23 лютого 2006 року, дата погашення - 05 березня 2007 року, сума договору 60000,00 грн.), №Т12-16Г433 (дата відкриття - 06 червня 2005 року, дата погашення - 07 червня 2006 року, сума договору 35000,00 грн.), №ТМ12-18Г381 (дата відкриття - 07 червня 2006 року, дата погашення - 18 червня 2007 року, сума договору 37000,00 грн.). Також судом було встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу автомобіля №1607 від 21 грудня 2007 року, який було укладено між ЗАТ «Запорізький автомобілебудівельний завод в особі Генерального директора Дилера - ТОВ «СВТ Фортуна» Васильєвим Вікторнм Володимировичем та [PERSON], останньою було придбано автомобіль «CHEVROLET TACUM». 01 липня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, про що 01 липня 2015 року складено відповідний актовий запис № 171, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві серія [NUMBER] (а.с.5). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення передбачені і в ч.ч. 3,4 ст. 368 Цивільного кодексу України, в яких зазначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. Обставини, що зазначені Позивачем на підтвердження позовних вимог та подані ним докази не доводять того, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності. Суд приймає до уваги, що у Відповідачки до укладання шлюбу були власні кошти, які вона фактично зняла з депозитних рахунків за декілька місяців до купівлі у грудні 2007р. автомобіля, який є предметом спору. Зокрема, як встановлено судом з наявних у справі документів, Відповідачка у 2007р. закрила в Банку Таврика 2 депозитні (вкладні) рахунки та забрала грошові кошти, які фактично були розміщені нею в банку до укладення та реєстрації шлюбу. Так, за довідкою Банку Таврика первинно Відповідачкою - [PERSON] у 2005 році у банку на депозитних рахунках були розмішені грошові кошти у розмірі 65 000,00грн. - 23.02.2005р., а грошові кошти у розмірі 35 000,00грн. - 06.06.2005р. вказані вкладні рахунки були закриті у 2006р. і потім в день закриття відкриті відповідно нові, на які внесені грошові кошти, які по сумах свідчать про фактичне переукладення договорів за попередніми вкладами. У 2007р. Відповідачка знала з відкритих у 2006р. та закритих у 2007р. депозитних договорів: 05.03.2007р. - 60 000,00грн., а 18.06.2007р. - 37 000,00грн. Отже до купівлі-продажу автомобіля, договір про що було укладенно 21.12.2007р. на суму 92 629,00грн., Відповідачка зняла у банківській установі грошові кошти (загальна 97 000,00грн.), які фактично були розміщені нею на депозиних рахунках до реєстрації шлюбу (12.10.2005р.), на суму більшу ніж вартість автомобіля. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів Відповідача до суду Позивачем не надано. При цьому щодо вартості автомобіля CHEVROLET TACUM, 2007р., на даний час Позивачем надано до суду роздіруківки з мережі Інтренет щодо подібних автомобілів. Жодних доказів, які б свідчили про визначення ринкової вартості автомобіля, який Позивач просить поділити шляхом стягнення на його користь 1 / 2 його вартості, до суду не надано. Згідно положень п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 60, 69-70 СК України, ст. 383 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та

Outcome: dismissed