Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

В липні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача та третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 02 червня 2016 року помер [PERSON], після смерті якого відрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по вул. Головна, № 82 в с. Строїнці Новоселицького району. Вони як спадкоємці за законом своєчасно прийняли спадщину. Однак, оскільки спадкодавець не отримав при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, вони не можуть оформити на себе право власності на спадкове майно. Просили суд визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом по 1/4 частці спадкового домоволодіння та визначити [PERSON] частку в майні колишнього робочого двору, як її частину набуту у спільному сумісному майні подружжя. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району та третя особа в судове засідання не зявилися, направивши на адресу суду заяви, в яких позов визнали та просили розглянути справу в їх відсутності. Суд вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Головна, № 82 в с. Строїнці Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Дане домоволодіння станом на 1990-1991 роки, до набрання чинності Закону України «Про власність», відносилося до категорії робочих дворів, головою якого був [PERSON], який помер 02 червня 2016 року. Звертаючись до суду з позовом, позивачка [PERSON] посилається на відсутність правовстановлюючих документів спадкодавця на домоволодіння, а також на належність домоволодіння їй та померлому чоловікові як таке, що було побудовано ними під час шлюбу. Вирішуючи даний позов, суд виходить з того, що відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (надалі КпШС) в редакції 1969 року, діючий на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на час побудови житлового будинку та господарських споруд вказаного домоволодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні положення щодо спільної сумісної власності подружжя та її поділу закріплені у ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України та ч.1 ст.357 ЦК України. Згідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Також слід зазначити, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. У відповідності до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із\~наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Судом встановлено, що відповідно до довідки [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 444 від 22 червня 2017 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташоване по вул. Головна, № 82 в с. Строїнці Новоселицького району Чернівецької області відносилося до дворів робочого типу, головою якого був [PERSON]. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1991 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в [PERSON] сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. З актового запису про одруження [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони уклали свій шлюб 28 квітня 1991 року. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді за [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з свідоцтва про укладання шлюбу серії І-МИ № 427802 від 28 квітня 1991 року спадкодавець [PERSON] був чоловіком позивачки [PERSON]. З свідоцтва про народження позивача [PERSON] серії І-МИ № 126722 від 23 липня 2003 року вбачається, що спадкодавець [PERSON] був його батьком. Таким чином, спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці за законом першої черги по 1/4 частці домоволодіння прийняли його дружина позивачка [PERSON] та його син позивач [PERSON], які на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 447 від 22 червня 2017 року та матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивачі є спадкоємцями по закону після смерті [PERSON] та своєчасно прийняли спадщину, інших спадкоємців не має, відповідач та третя особа позов визнали, то за кожним необхідно визнати по 1/4 частці домоволодіння в порядку спадкування. Крім цього, за позивачкою [PERSON] не визначена частка в майні колишнього робочого двору, що збереглася на теперішній час, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про право власності на дане нерухоме майно. Враховуючи ту обставину, що вказане домоволодіння належало подружжям [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то кожен з них мав рівні частки у вказаному майні. Таким чином, частка [PERSON] в праві спільної сумісної власності на домоволодіння становить 1/2. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про визначення за позивачкою [PERSON] 1/2 частки у вказаному домоволодінні, як її частку в майні колишнього робочого двору, що збереглася на теперішній час. На підставі ст.ст. 13 Конституції України, ст.ст. 22, 28 КпШС, ст.ст. 60,70 СК України, ст.ст. 16, 328, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved