Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

В липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку [ADDRESS], який був посвідчений 11.02.2006 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням подальших уточнень, позивач зазначав, що [INFO] померла його мати - [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла 1/2 частка вищевказаного житлового будинку (частка в спільній сумісній власності подружжя). Позивач є спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину в передбаченому законом порядку. Проте він позбавлений можливості оформитися в спадкових правах в зв'язку з тим, що [PERSON] 11.02.2006 року подарував спірний житловий будинок [PERSON], про що позивач дізнався лише в жовтні 2016 року. Вказуючи на те, що обумовленим договором дарування порушено права позивача, оскільки фактично його позбавили права на отримання спадщини після смерті матері, останній просив спірний договір дарування визнати недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні в задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість. При цьому зазначали, що посвідчення договору дарування житлового будинку, належного [PERSON], відбулося з дотриманням вимог законодавства та відповідало волевиявленню останнього. Разом з тим, позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, не надав доказів щодо порушення його особистих немайнових або майнових прав та інтересів. Крім того обраний позивачем спосіб захисту не призведе до поновлення його прав, а з разі наявності зазначеного, порушить права інших осіб, зокрема, відповідача [PERSON] При цьому подали заяву про застосування позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав. Зазначав, що укладення спірного договору дарування відповідало його волевиявленню та було зумовлено бажанням допомогти сину в налагодженні особистого життя. Проте, останній на даний час не допускає його до будинку, чим ставить його в скрутне становище в зв'язку з відсутністю місця проживання. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Плющ С.В. у судовому засіданні також зазначала про безпідставність позовних вимог з огляду на те, що нотаріальна дія щодо посвідчення договору дарування 11.02.2006 року була проведена у відповідності до діючого законодавства. Заслухавши показання свідка [PERSON], дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 11.02.2006 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. був посвідчений договір дарування житлового будинку [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] подарував вищевказаний житловий будинок [PERSON] Обумовлений житловий будинок належав дарувальнику відповідно до свідоцтва про право власності за № 822, виданого 22.07.1970 року Вознесенським комунальним господарством Миколаївської області на підставі рішення Вознесенської міської ради за № 188 від 24.06.1970 року. Також з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS], був набутий у власність дарувальником під час шлюбу з [PERSON] (шлюб був зареєстрований 16.12.1959 року Новокостянтинівською сільською радою Братського району Миколаївської області), отже, в силу ст. 22 КпШС України був об'єктом спільної сумісної власності подружжя. [INFO] [PERSON] померла. За повідомленням Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 12.10.2017 року після смерті вказаної особи заведено спадкову справу за № 392/2003 від 11.11.2003 року. З заявами про прийняття спадщини звернулися позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) майно (дарунок) у власність безоплатно. Договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України). Нотаріальні дії в Україні вчиняються нотаріусами, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси) (ст. 1 Закону України «Про нотаріат»). Правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, Закон України «Про нотаріат», інші законодавчі акти України. Так, відповідно до п.п. 13,39, 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року за № 20/5, яка була чинна на час посвідчення спірного договору дарування, при вчиненні правочинів нотаріус зокрема, встановляє особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням відповідної нотаріальної дії, перевіряє обсяг їх цивільної дієздатності, а в разі посвідчення угод щодо відчуження нерухомого майна - вимагає подання документів, що посвідчують право власності на майно, що відчужується, перевіряється відсутність заборон відчуження або арешту майна. При цьому договір щодо розпорядження майном може бути посвідчено нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям , договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Як вбачається з нотаріальної справи щодо посвідчення 11.02.2006 року договору дарування житлового будинку [ADDRESS] та встановлено в судовому засіданні, нотаріусом у відповідності до вищевказаної інструкції було встановлено особи дарувальника та обдарованого, перевірено обсяг їх дієздатності та наявність всіх документів, необхідних для посвідчення спірного договору дарування, зокрема, правовстановлюючого документа на майно, що відчужувалося, відсутність заборон та арештів щодо нього. Відчужувачем будинку було подано заяву, в якій останній повідомив про смерть своєї дружини [PERSON] та надав свідоцтво про смерть останньої. Про відсутність прав третіх осіб на обумовлений житловий будинок зазначено в спірному договорі дарування. Обов'язок нотаріуса по витребуванню спадкової справи з перевірки інформації щодо кола спадкоємців, які прийняли спадщину, вищевказаною Інструкції не передбачено. Разом з тим спадщина після смерті [PERSON] в передбачений законом шестимісячний строк була прийнята, зокрема позивачем [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом. Згідно положень Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1ст. 1220 ЦК України) (оскільки строк для прийняття спадщини не закінчився до 01.01.2004 року спадкові відносини регулюються цим Кодексом). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк у порядку, передбаченому законом. При цьому незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). Водночас, у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, при оформленні спадщини на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1298 ЦК України) та ніяким строком не обмежена. Згідно ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч.2 ст. 16 ЦК України. Одним з таких способів є визнання правочину недійсним. Отже, з позовом про визнання правочину недійсним особою, яка не є стороною правочину, може звернутися лише особа, особисті немайнові або майнові права та інтереси якої порушуються оспорюваним правочином. Таким чином, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що даним договором дарування порушені права та законні інтереси позивача [PERSON] Разом з тим відповідач [PERSON] подав заяву про застосування позовної давності. Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлено в три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, виходячи з положень ч.1 ст. 261 ЦК України, діє презумпція можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, в зв'язку з чим позивач повинен довести не тільки що він не знав про порушення свого цивільного права, а також, що він не міг про це дізнатися, підтвердивши обумовлені обставини доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Сплив позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦПК України). Як зазначалося вище спірний договір дарування був посвідчений 11.02.2006 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO], з відповідною заявою про прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори 11.11.2003 року. З позовом про визнання недійсним договору дарування позивач звернувся 10.07.2017 року. Між тим, доказів у розумінні ч.1 ст. 261 ЦК України, зокрема, що [PERSON] не знав та був позбавлений можливості дізнатися про укладення більш ніж 11 років тому спірного договору дарування останнім надано не було. Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] тривалий час не проживає в будинку [ADDRESS], а фактично проживає в квартирі [ADDRESS], про що не могло не бути відомо позивачу [PERSON], який також проживає в зазначеному багатоквартирному будинку, квартира [ADDRESS]. Разом з тим, посилання останнього що він не спілкувався зі своїм батьком, в судовому засідання не знайшло свого підтвердження. Крім того, про факт обізнаності позивача щодо укладення спірного договору ще в 2006 році зазначала в своїх показаннях свідок [PERSON], що [PERSON] у належний спосіб не було спростовано. За таких обставин, доводи позивача про те, що про порушення свого права він дізнався лише в жовтні 2016 року, суд вважає безпідставними. Водночас суд приймає до уваги те, що позивач не довів наявність перешкод через які він з часу відкриття спадщини не цікавився долею спадкового майна та був позбавлений можливості отримати відповідну інформацію з цього питання. Отже, позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, про поновлення йому строку на звернення з відповідним позовом до суду клопотання не заявляв та не надавав відповідних доказів, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в зв'язку з пропуском останнім позовної давності. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають поверненню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed