Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

В листопаді 2018 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила:встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 1992 по вересень 2018 однією без шлюбу; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно та грошові кошти, які містяться у третіх осіб: 1) квартиру [ADDRESS] ; 2) квартиру [ADDRESS] ; 3 ) гараж по [ADDRESS]; 4 ) автомобіль «FORD FOCUS» д.н.з. [NUMBER] 2012 випуску; 5) 11216,44 доларів США стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] . Визнати недійсним договір дарування серія та номер 2-192 квартири [ADDRESS] . укладений 30.01.2019 між [PERSON] та [PERSON] . Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 30.01.2019 між [PERSON] та [PERSON] ,; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Поділити майно, яке являється спільною сумісною власністю в рівних долях між позивачем та відповідачем, визнавши за [PERSON] право власності на наступне майно: 1) квартиру [ADDRESS] ; 2)1/2 квартири [ADDRESS] )визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного подружжя право вимоги на стягнення 1/2 грошових коштів, що становить 5608,22 доларів США, що еквівалентно 311704 грн стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28.05.2012; За [PERSON] з врахуванням вартості відчуженого ним автомобіля «FORD FOCUS» д.н.з. [NUMBER] 2012 випуску право власності на наступне майно: 1) 1/2 квартири [ADDRESS] ) гараж по [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 168428 грн у порядку грошової компенсації за різницю в долях нерухомого та рухомого майна подружжя. Мотивувала тим, що з 1992 по вересень 2018 [PERSON] та [PERSON] проживали як чоловік та жінка без шлюбу, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство. Під час спільного проживання майно та кошти набуті кожним з подружжя є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Ухвалою суду від 11.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 28.02.2019 [PERSON] подав до суду відзив відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позову. Посилався на відсутність доказів спільного проживання, також вказав, що на позивача зареєстровано майно, яке також можна віднести до спільної сумісної власності подружжя, зокрема будинок [ADDRESS] , , будинок ; [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] . [PERSON] вказав, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено ще й через те, що він не вчиняв з [PERSON] жодних правочинів, а підпис на довіреності на його представництво від 28.04.2012 є підробленим. Ухвалою суду від 02.04.2019 накладено арешт на наступне майно: квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; гараж по вул [ADDRESS] ..; автомобіль «Ford Focus» д.н.з. [NUMBER] 2012 випуску . Ухвалою суду від 02.04.2019 постановленою без виходу до нарадчої кімнати залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Ухвалою суду від 02.04.2019 зобов`язано [PERSON] надати суду правочини (копії для долучення до матеріалів справи, а оригінали для огляду), які укладались ним щодо наступного рухомого та нерухомого майна: квартири [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] ; гаража по [ADDRESS] ; автомобіля «Ford Focus» д.н.з. [NUMBER] 2012 випуску. Витребувано: договір дарування серія та №2-192 від 30.01.2019 - квартири [ADDRESS] та документи, які стали підставою для оформлення цього договору; договір дарування серія та № 117 від 30.01.2019 квартири [ADDRESS] та документи, які стали підставою для оформлення цього договору; інвентаризаційну справу на квартиру [ADDRESS] ; інвентаризаційні справи на квартиру [ADDRESS] та гараж по [ADDRESS] ; довідку про стан заборгованості [PERSON] на користь [PERSON] за виконавчим листом у цивільній справі №2-680/11. Ухвалою суду від 15.05.2019 відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 11.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 10.01.2020 постановленою без виходу до нарадчої кімнати залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові та просила суд їх задовольнити. В подальшому представник подала заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог, Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явилась, про причини неявки до суду не повідомили, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. Допитана в судовому засіданні 04.02.2020 свідок [PERSON] пояснила, що жила в м. Тульчин в товаришувала з позивачем [PERSON] та її чоловіком - [PERSON] . Їй відомо коли вони зійшлись і стали жити разом - вона знайшла їм хату, де вони жил и поки робили ремонт. Потім у них народився син. [PERSON] і [PERSON] вели спільне господарство. Вони тримали свиней, корови, городи. [PERSON] хворів. [PERSON] їздила працювати в м. Одесу Зі слів [PERSON] і [PERSON] їй відомо, що вони купили квартири в Вінниці і в смт. Кирнасівка Тульчинського району. Гроші у них були спільні. Їм допомагали [PERSON] батьки. Разом вони купували машини - міняли попередні на кращі. Вона були присутня коли машини «обмивали». [PERSON] доглядала [PERSON] коли він хворів. Свідок [PERSON] суду пояснила, що сім`ю [PERSON] і [PERSON] вона знає давно - їх діти разом вчилися. Їй відомо, що [PERSON] і [PERSON] жили в одному помешканні як сім`я, разом відпочивали, купували - продавали квартири і машини. [PERSON] більше був за кермом, [PERSON] була мозковим центром. Коли [PERSON] хворів [PERSON] домовлялась з лікарями, доглядала його. [PERSON] турбувалась про [PERSON] , бо він хворів на цукровий діабет, і контролювала його харчування. [PERSON] і [PERSON] мали спільний бюджет і сімейні обов`язки один до одного. Про те, що шлюб між ними не зареєстрований вона дізналась 2 роки тому . Свідок [PERSON] суду пояснила, що 26 років знає [PERSON] і [PERSON] . Вони дружили, часто ходили в гості. У [PERSON] є син [PERSON] , якому зараз 27 років. [PERSON] часто хворів і [PERSON] його доглядала, водила його по лікарях. Їй відомо, що [PERSON] і [PERSON] мають спільний будинок, машину, разом вони купили гараж в Тульчині, квартиру в Кирнасівці, де жила мама [PERSON] . Більшість робіт по господарству виконувала [PERSON] . Надані в якості доказів фото (на 105-112 а.с.) судом оцінюються критично, оскільки не дозволяють ідентифікувати осіб які на них зображені та встановити обставини, які стосуються спільного проживання [PERSON] та [PERSON] . Дослідивши інші докази, суд визнав їх належними допустимим та достовірними. Вивчивши докази суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] (на 51 а.с. том 1). 30.11.1993 [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] (на 52 а.с. том 1). Сторони проживали в одному помешканні як сім`я, мали спільний бюджет, спільно купували нерухомість, транспортні засоби, мали обов`язки подружжя ( пояснення свідків). З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що з червня 2009 по грудень 2014 [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку з 21.06.1996 зареєстрована та проживає [PERSON] 16.10.2009 [PERSON] придбав гараж [NUMBER] по [ADDRESS] ( договір на 69 а.с. том 1). 05.06.2013 [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . До цього [PERSON] та [PERSON] уклали договір намірів купівлі-продажу зазначеної квартири в забезпечення якого [PERSON] передала [PERSON] 4000 грн (на 60-64 а.с. том 1). 30.01.2019 вищевказану квартиру у [ADDRESS] [PERSON] подарував [PERSON] (на 52-53 а. с. том 2 ). В той же день 30.01.2019 року [PERSON] подарувала вказану квартиру [PERSON] ( договір на 70-71 а.с. т.2) 16.02.2016 [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10.02.2016 набув у власність автомобіль FORD FOCUS 2012 випуску (на 123 а.с. том 2). 12.02.2019 даний автомобіль був проданий [PERSON] за 10000 грн (на 124 а.с. том 2). 31.08.2015 [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . (на 17 а.с. том 2). В подальшому [PERSON] дану квартиру подарував [PERSON] (на 14-15 а .с. том 2), яка у свою чергу продала 16.12.2019 [PERSON] (на 228 а.с. том 2). Також судом встановлено що [PERSON] в вересні 2007 року позичив [PERSON] 10000 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики 10000 доларів США, еквівалентних на день винесення рішення 79925 грн 3% річних від простроченої суми 1216. 44 доларів США, еквівалентних 9722.40 грн ( рішення на 114- 116 а.с. т.1, ухвала ВССУ на 113-114 а.с.т.1). Вивчивши докази, суд критично відноситься до відзиву на позов [PERSON] як до суперечливого твердження, оскільки відповідач одночасно не визнає позов і заперечує спільне проживання з позивачем і в той же час посилається на майно, яке відносить до спільної сумісної власності сторін, хоч і не надає правовстановлюючих документів на нього. Суд приймає до уваги те, що окрім посилання у відзиві на наявність іншого спільного майна, [PERSON] не пред`явив зустрічний позов та не надав доказів наявності майна ( крім зазначеного позивачем), що підлягає поділу. Позиція відповідача [PERSON] спростована поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. Суд критично віднісся до оцінки [PERSON] доказу - довіреності на його представництво [PERSON] від 28.04.2012 року відповідно до вимог про допустимість доказів так як спростувати письмовий доказ можливо лише іншим письмовим доказом ( висновком експерта, зокрема). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Норми діючого до 01.01.2004 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який регулював особисті і майнові відносини в сім`ї між подружжям не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та не передбачали правових наслідків такого проживання ( створення спільної сумісної власності). Тому встановлення факту спільного проживання сторін з вересня 1992 року по 01.01.2004 року не має юридичних наслідків та не підлягає задоволенню. Згідно із частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Вислухавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позивач на виконання вимог частини першої статті 81 ЦПК України надав суду належні і допустимі докази, на підтвердження того, що з 01.01.2004 року по вересень 2018 року між [PERSON] та [PERSON] були усталені відносини, притаманні подружжю, пов`язаності сторін спільним побутом, наявності взаємних прав, обов`язків та спільного проживання. Вказані обставини підтверджені, зокрема, показаннями свідків та письмовими доказами. Отже, існують правові підстави визнання майна: квартири [ADDRESS] ; 2) квартири [ADDRESS] ; 3 ) гаражу по [ADDRESS] ; 4 ) автомобіля «FORD FOCUS» д.н.з. [NUMBER] 2012 випуску; 5) 11216,44 доларів США стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Отже, всі договори, які [PERSON] уклав без письмової згоди [PERSON] є такими, що порушують майнові права позивача. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення 30.01.2019року договорів дарування квартир [ADDRESS] між [PERSON] і [PERSON] свідчать про бажання [PERSON] уникнути поділу майна. Вказані договори не породили правових наслідків і є недійсними з моменту укладення. На разі, квартира [ADDRESS] є спільною власністю [PERSON] і [PERSON] , підлягає розподілу і за [PERSON] , як і за [PERSON] належить визнати право власності на 1\\2 частину вказаної квартири. Підстав витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] суд не вбачає. Суд вважає, що [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні 30.01.2019 року договору дарування квартири [ADDRESS] , [PERSON] . Відповідно, договором купівлі-продажу вказаної квартири, чиненого 16.12.2019 року між [PERSON] . І [PERSON] порушені права [PERSON] як власника 1\\2 частини вказаної квартири. Частиною 1 статті 1 протоколу 1 Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки [PERSON] та її представник [PERSON] не надали суду доказів, що свідчать про недобросовісність набувача (покупця) [PERSON] , інших підстав передбачених законодавством що до витребування майна з чужого незаконного володіння, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про витребування квартири [ADDRESS] належить відмовити. Суд приймає до уваги те, що органи державної влади не забезпечили належної перевірки законності правочинів з нерухомим майном, зокрема при посвідченні договору купівлі-продажу квартири у смт Кирнасівка нотаріус не переконався чи перебуває дане майно у спільній сумісній власності та наявність відносно даного майна заборон. Отже, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади. Факт відчуження квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог про визнання права власності, витребування спірної квартири у [PERSON] , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити. Про те, суд вважає за можливе роз`яснити позивачу можливість захисту своїх прав шляхом витребування у [PERSON] 1\\2 частини вартості проданої квартири. В порядку поділу майна суд вважає, що за [PERSON] належить визнати право на 1/2 частку 11216,44 доларів США стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Тому суд вважає можливим поділити гараж [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] і [PERSON] право власності на 1\\2 його частину за кожним, а в задоволенні вимог позивача про стягнення грошової компенсації за різницю в долях розподілу нерухомого майна подружжя - відмовити. [PERSON] не висуває вимог про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12.03.2019 року, згідно якого [PERSON] продав , а [PERSON] купив транспортний засіб «FORD FOCUS» д.н.з. [NUMBER] 2012 випуску, про те оспорює вартість проданого транспортного засобу, зазначивши дійсну ринкову вартість 200000 грн. Так, згідно відповіді начальника відділу оцінки майна та судових експертиз Вінницької Торгово-промислової палати ( на 54 а.с. т.1) середньо-ринкова вартість транспортного засобу «FORD FOCUS» 2012 випуску складає на 29.10.2018 року - 200000 грн. В супереч вимог ст. 81 ЦПК України відповідач [PERSON] не надав доказів спростування вказаного доказу. Суд критично відноситься до визначеної відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12.03.2019 року вартості 10000 грн, як до такої, що суперечить загальновизнаній вартості згідно мережі продажу авто в інтернеті ( сайти auto. ria , parkdrive . u ). Отже, про розподілі майна, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути 100 000 грн в рахунок компенсації вартості відчуженого автомобіля «FORD FOCUS» д.н.з. [NUMBER] 2012 випуску . Враховуючи складність розрахунку компенсації судових витрат пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, суд на підставі ст. 141 ЦПК України та

Outcome: partial