Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним без застосування наслідків недійсності договору дарування квартири №35 в будинку №2 по проспекті Миру в м.Рівне, укладеного 27 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON],посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №26, зобов»язання Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вищевказану квартиру,проведену 23 лютого 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності : 8879141, внесеного на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19658241 від 26 лютого 2015 року) згідно Договору дарування квартири від 27 січня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №26, зобовязати приватного\~нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] повернути [PERSON] правовстановлюючі документи на квартиру №35 в будинку №2 по проспекті Миру в місті Рівне та здійснити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності даної квартири за [PERSON] згідно Договору купівлі-продажу від 15 липня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3-4257. Ухвалою суду позов [PERSON] за її заявою в частині зобов»язання приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] здійснити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на квартиру №35 в будинку №2 по проспекті Миру в м.Рівне за [PERSON] згідно Договору купівлі-продажу від 15 липня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3-4257,залишено без розгляду. В подальшому [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог, просила визнати недійсним без застосування наслідків недійсності договір дарування квартири №35 в будинку №2 по проспекті Миру в м.Рівне, укладеного 27 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №26, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру №35 в будинку №2 по проспекті Миру в м.Рівне,проведену 23 лютого 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності:8879141,внесеного на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу),індексний номер : 19658241 від 26 лютого 2015 року) на підставі Договору дарування квартири від 27 січня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №26, зобов»язати приватного\~нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] повернути [PERSON] правовстановлюючі документи на квартиру №35 в будинку №2 по проспекті Миру в місті Рівне. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що в січні 2009 року вона, будучи особою похилого віку, маючи проблеми із зором, домовилась зі своїм сином [PERSON] про те, що матиме від останнього належний догляд та необхідну допомогу, взамін чого після її смерті до нього перейде право власності на належну їй квартиру, з приводу чого між ними був укладений відповідний договір, примірника якого їй надано не було. Після укладення договору [PERSON] продовжила проживати у спірній квартирі, регулярно здійснювала оплату за спожиті житлово-комунальні послуги. Проте, впродовж останнього року [PERSON] став агресивним, почав її ображати, погрожував вигнати з квартири, вказуючи, що є її власником. Влітку 2015 року її донька [PERSON], яка допомагала їй у всьому, повідомила, що рахунки на житлово-комунальні послуги прийшли на імя [PERSON] Після консультації в адвоката, [PERSON] дізналась, що за [PERSON] з лютого 2015 року зареєстровано право власності на спірну квартиру згідно Договору дарування від 27 січня 2009 року. Вважає, що даний договір дарування на підставі ч.3 ст.203 та ст.229 ЦК України підлягає визнанню недійсним, оскільки під час його підписання вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, і не мала наміру дарувати свою квартиру, яка є її єдиним житлом, а вважала, що насправді укладала договір довічного утримання. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в ньому. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що 27 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування квартири, згідно умов п.2.1. якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар спірну квартиру, в якій [PERSON] зареєстрований з 1992 року. Укладення даного договору слугувало дійсній волі [PERSON] та [PERSON] в момент його укладення, зокрема, [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій, адже її було ознайомлено не тільки з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, а й з приписами та імперативними нормами, які регулюють укладений договір дарування, розяснено положення щодо змісту й правових наслідків укладеного правочину. Вказав, що твердження позивачки про наявність в неї на час укладення договору проблем із зором, про регулярну сплату нею за спожиті житлово-комунальні послуги та про протиправну поведінку [PERSON] стосовно неї не відповідають дійсності. Справжньою причиною подачі даного позову називав спір між [PERSON] та [PERSON] Крім того заявив про застосування строку позовної давності. Вважає, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідачем стосовно позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності стороною виступає субєкт владних повноважень. Відповідач-2 державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Рівненського міського управління юстиції Рівненської області [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на час звернення [PERSON] в здійсненні за ним на підставі договору дарування від 27 січня 2009 року державної реєстрації права власності на спірну квартиру, підстав для відмови не було, подальший розгляд справи просила провести без її участі, вирішення спору по суті покладалась на розсуд суду. Відповідач-3 приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, розгляд справи просила здійснити без її участі з врахуванням поданих нею заперечень, в яких просила в задоволенні позову відмовити, вказуючи, що не може бути відповідачем, оскільки між нею та позивачем будь-який спір відсутній, жодних позовних вимог до неї не заявлено. Щодо обставин укладення оспорюваного договору дарування зазначила, що під час його укладання керувалась нормами діючого законодавства, тому договір укладений у відповідності з його вимогами, з якими сторін правочину ознайомлено, розяснено вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків правочину, договір відповідав дійсній волі сторін. [PERSON] не повідомляла нотаріуса про проблеми із зором, тому жодної відмітки в договорі не потрібно було робити. Договір дарування квартири від 27 січня 2009 року згідно вимог діючого законодавства було виготовлено у двох примірниках, який при бажанні учасників міг надаватись кожному. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка [PERSON], показання якої відповідно до положень ст. 62, 184 ЦПК України є доказами по справі, пояснила суду, що вже багато років має проблеми із зором. До 2006 року вона працювала, однак звільнилась, коли зір зовсім впав і окуляри вже не допомагали. На початку 2007 року перестала читати книжки. Коли її дочка [PERSON] з сімєю збиралась виїжджати за кордон, вона, враховуючи стан здоров'я, порадившись зі своїми дітьми, спільно прийшли до думки про укладення з сином договору на умові, що він буде її доглядати, а після її смерті йому залишиться квартира, у звязку з чим в січні 2009 року між ними був укладений договір. Вона синові довіряла, тому підписала договір, оскільки може написати своє прізвище, імя та підписатись, але його змісту не читала, копії договору їй не надали. Підстав не довіряти нотаріусу не було, оскільки при підписанні договору був присутній [PERSON], який є сусідом та давнім знайомим сина. Весь період після укладення договору за житлово-комунальні послуги оплачувала своїми грошима. В середині року 2015 року дізналась від дочки, що рахунки приходять на імя [PERSON], з цього приводу звернулась до сина за поясненнями, який відреагував агресивно, погрожував вигнати з дому. Після цього [PERSON] на прохання матері на початку листопада 2015 року відвела її на консультацію до адвоката, який перевіривши право власності на спірну квартиру повідомив, що з лютого 2015 року квартира зареєстрована за [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 27 січня 2009 року, саме тоді вона дізналась, що це договір дарування. До 2015 року син ставився нормально. Має у власності стару дачу, 1959 року побудови, яка знаходиться в аварійному стані. Заяву ні в прокуратуру, ні в сільську раду не писала за відсутності такої необхідності, і їй не відомо, щоб хтось інший писав таку заяву від її імені. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що є лікарем-окулістом, кандидатом медичних наук. Є подругою [PERSON] вже 50 років, тому знає, що її захворювання почалось 30 років назад. Років 20 тому, коли почалось захворювання центрального зору, зверталась до окуліста в Здолбунові. Перестала читати 10 років тому, з її хворобою окуляри не допомагали, тому звільнена з роботи в 2006 року. Про стосунки з сином та про обставини укладення договору свідку нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що знайомий з позивачкою [PERSON], разом працювали в лікарні з 1972 року, в 2006 році звільнив її через проблеми з зором, який значно погіршився в 2005 році, вона не могла читати, окуляри не допомагали зовсім. Давно вже не читає. Знає, що їй належала квартира. Мав інформацію, що десь 6-7 років назад вона мала намір переоформити квартиру на сина за умови, що він її доглядатиме. [PERSON] якось консультував як лікар, а також знає про нього зі слів [PERSON], зокрема, що останній тривалий час не працював, жив з позивачкою, вона його утримувала, за квартиру не платив, до матері ставиться не добре, хоче її виселити, через що викликали міліцію. Дочка була більш серйозною, мала власний бізнес. Свідкові не відомо чи [PERSON] квартиру подарувала. Повідомив, що [PERSON] консультувалась та лікувалась у своєї дуже хорошої знайомої лікаря-окуліста. З показань свідка [PERSON] стало відомо, що сторони є її мамою та братом відповідно. [PERSON] звільнилась в 2006 році через проблеми із зором. Спірна квартира належала матері, і в 2008-2009 роках, коли свідок з сімєю планувала виїхати за кордон, обговорювалось питання, що [PERSON] буде доглядати та утримувати матір, за що після її смерті йому залишиться квартира. З цього приводу через знайомого [PERSON] нотаріуса укладався договір. З серпня 2015 року платіжні почали приходити на імя брата. На прохання [PERSON] пішли на консультацію до адвоката стосовно погроз [PERSON] вигнати матір з її квартири, де дізнались про наявність договору дарування квартири від 27 січня 2009 року. Свідкові не відомо, коли між сторонами погіршились стосунки, останній рік вони не розмовляють. [PERSON] ніде не працює. Повідомила, що на заяві в прокуратуру підпис схожий на [PERSON], про її зміст свідкові не відомо. На заяві в сільську раду підпис теж схожий на підпис матері, вона не писала ці заяви і не знає хто писав. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає сторін, є зятем позивачки. Проживають з сімєю в спірній квартирі з 2001 року, з дозволу [PERSON] Рахунки по квартирі були на імя [PERSON], а з серпня 2015 року на [PERSON], проте весь час оплачувала житлово-комунальні послуги [PERSON] Знає, що колись йшла мова про укладення якогось договору, про договір дарування дізнались з 2012-2013 років. Стосунки з [PERSON] погіршились з весни 2015 року, коли він пригрозив, що вижене з квартири. [PERSON] лише спочатку хвороби користувалась окулярами, а потім не могла бачили. Свідок [PERSON] засвідчила суду, що дружить з позивачкою багато років, до 2001 року разом працювали, знає про її проблеми із зором, через які в 2006 році [PERSON] звільнилась з роботи. Спочатку могла читати з окулярами в 2006 році, а потім ні, тому слухала аудіо книги. [PERSON] знає з народження. Коли дочка [PERSON] хотіла виїхати з сімєю за кордон, то [PERSON] з нею радилась, хотіла призначити [PERSON] опікуном. Щодо договору дарування їй нічого не відомо, чула тільки про опіку. Свідок бувала в гостях в позивачки, тому знає, що [PERSON] любила сина, але з 2014 року їх стосунки погіршились, він не хотів опікуватись матірю, зсилався на свою віру, говорив, що він господар в квартирі, скандалив. Свідкові відомо, що позивачка має дачу, а зі слів [PERSON] знає, що син хотів її виселити. Допитана свідок [PERSON] пояснила суду, що 50 років знайома з [PERSON] Про якийсь договір йшла мова, коли дочка позивачки збиралась за кордон. Про договір дарування свідок дізналась 4 місяці тому, в кінці 2015 року. Часто ходила платити з [PERSON] за квартиру, бо остання має проблеми із зором. [PERSON] працювала до 2006 року. Коли у [PERSON] погіршились стосунки з [PERSON] не знає, повідомила що конфлікт виник через квартиру, що [PERSON] хотів вигнати [PERSON] з дому. Вважає, що предявлені в судовому засіданні заяви написані позивачкою, але про них нічого не знає. Допитаний згідно ст.62, 184 ЦПК України [PERSON] дав показання, що на даний час непрацюючий. Між ним та мамою в 2009 році були нормальні стосунки. Ініціатором укладення договору дарування була [PERSON], говорила, що квартира залишиться йому, просила попередньо піти до нотаріуса, яким є сусід [PERSON] До укладення договору матір не змушував, згідно умов договору зобовязань не мав. Вказав, що при підписанні договору були присутні 2 нотаріуси, які ніби то розяснювали законодавство. Вважає, що мати сама читала договір, про укладення якого просила не говорити сестрі. Ствердив, що в 2009 році [PERSON] не дуже могла читати, хіба за допомогою окулярів, він їй купував книги. За комунальні послуги платили частково він, а частково мама, в каси ходив особисто. Зазначив, що на заявах в прокуратуру і сільську раду почерк і підпис матері. В них в селі є будинок. Заперечив факт, що збирався виселяти матір, ствердив, що має намір виселити сестру, через яку і виник конфлікт. [PERSON] в якості свідка повідомив, що є приватним нотаріусом, сторони йому ніким не приходяться, знайомий з [PERSON] з 2001 року. Ініціаторами укладення договору були дві сторони. Був присутнім під час консультацій сторін договору, при самому підписанні не було. [PERSON] розяснювала зміст правочину та його наслідки безпосередньо перед підписанням. Договір надавали читати для [PERSON], яка про поганий зір не говорила, при ній були окуляри. Копію договору остання не просила і його копії їй не надавали. Нотаріальні послуги оплатив [PERSON] Заслухавши сторін по справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України, відповідно до яких в тому числі, як встановлено ст.8 ЦПК України суд вирішує справи. Враховуючи вказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист права людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. В своїх рішеннях Європейський суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: п.45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (заява №21037/05) від 17.06.2011р.; п.53 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України» (заява №38683/06) від 15.10.2010р.; п.75 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Огороднік проти України» (заява №29644/10) від 05.05.2015р.; п.52 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Єрохіна проти України» (заява №12167/04) від 15.02.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України - сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, ч.3 та ч.4\~ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб. Їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Положеннями ст.62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Згідно ст.184 ЦПК України якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їх згодою можуть бути допитані як свідки згідно з статтями 180-182 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до довідки ЖКП «Покровське» від 29 липня 2015 року №4210 та згідно будинкової книги [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в спірній квартирі з 1998 та 1987 років відповідно. Квартиру №35 в будинку №2 по проспекті Миру в місті Рівне, [PERSON] набула згідно Договору купівлі-продажу від 15 липня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3-4257. Дані обставини сторонами не заперечуються та не підлягають доведенню згідно ч.1 ст.61 ЦПК України. Згідно з вимогами ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Дане право гарантується державою. Ч.1 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі - ч.3 ст.203 ЦК України. В правовому висновку висловленому в Постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року №6-25цс12 та в абз.5 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено висновок, що за положеннями ст.215, чч.1-2 ст.216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна і з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Тобто, відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З роз'яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, вбачається, що відповідно до ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України). З показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що позивачка [PERSON] вже близько 30 років страждає на хвороби зору, у звязку з фактичною втратою зору була звільнена у 2006 році, останні 10 років не могла читати, окуляри при її захворюванні не допомагають. У відповіді Поліклініки №2 Рівненської міської ради від 04 грудня 2015 року №01-02/805-06 зазначено, що після перевірки та вивчення медичної документації [PERSON], встановлено, що згідно записів амбулаторної картки, пацієнтка [PERSON] страждає на хвороби, повязані з порушенням зору, періодично лікується у лікаря-офтальмолога, зокрема, згідно запису за 15 березня 2007 року за результатами огляду окуліста постановлений діагноз вікова макулодистрофія, початкова катаракта обох очей, Vis OD/OS = 0,01/0,01 не корегує. При цьому, розяснено, що макулодистрофія це загальна назва захворювань, при яких відбувається ураження сітківки ока, страждає центральний зір. В основі макулодистрофії лежить патологія судин та порушення кровопостачання в центральній ділянці сітківки. Враховуючи вищевказані докази, суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] читала договір, в тому числі за допомогою окулярів, та до уваги їх не приймає, оскільки вважає доведеним факт, що в силу захворювання [PERSON] в 2009 році самостійно читати не могла, а договір їй вголос не зачитувався, а його умови не розяснювались, з огляду на відсутність відповідних відміток в оспорюваному договорі, який остання підписала з довіри до [PERSON] як сина та з огляду, що договір укладався за сприяння давнього знайомого нотаріуса. Надавши юридичну оцінку предявленим відповідачем [PERSON] двом заявам та листу-замовлення на підтвердження відсутності в [PERSON] в 2009 році проблем із зором, суд приходить до переконання про неможливість їх визнання належними та достатніми доказами, оскільки дійти достовірного висновку, що дані документи написані власноручно [PERSON], в 2009 році чи пізніше, без встановлення таких обставин належними доказами, яким міг би бути висновок експерта, - неможливо, при цьому певну схожість з почерком та підписом Позивачки суд розцінює як припущення, на яких згідно ч.4 ст.60 ЦПК України не може ґрунтуватись рішення суду. При цьому, дані заяви компетентними органами, яким вони адресувались, не перевірялись на предмет звернення з ними [PERSON], що також виключає їх прийняття в якості доказів, з огляду на невідомий спосіб, час їх виготовлення та отримання, враховуючи, що [PERSON] заперечує їх написання, а з Відповіді [PERSON] сільської ради від 05 лютого 2016 року №81/02-26 слідує, що [PERSON] з проханням допомогти зрізати аварійне дерево зверталась в усному порядку. Крім того, суд звертає увагу, що зі змісту заяви адресованої в Рівненську міську прокуратуру та ніби-то написаної [PERSON], слідує наявність зобовязання [PERSON] перед [PERSON], що вже саме по собі суперечить суті договору дарування щодо безоплатності. З дослідженого паспорта [PERSON] судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину останній було 78 років, що у взаємозвязку з існуванням, як вже встановлено, проблем із зором, вказує на необхідність сторонньої допомоги, у звязку з чим, суд вважає обґрунтованими доводи [PERSON] про те, що в силу віку та стану здоровя потребувала піклування, а тому бажала укласти договір за умовами якого могла б отримувати догляд та утримання, за що після її смерті доглядачу залишиться квартира, що узгоджується і з показаннями свідків про те, що питання укладення такого договору виникло, коли дочка [PERSON] [PERSON] мала намір виїхати з сімєю за кордон. Враховуючи зазначене, суд вважає недоведеними твердження [PERSON] про те, що згідно умов домовленості про укладення договору з [PERSON] він зобовязань не мав, враховуючи що під час дачі показань зазначив, що квартира мала йому залишитись, що вказує перехід до нього прав на квартиру після настання певних обставин в майбутньому, а не з даруванням. Твердження позивачки [PERSON], що спірна квартира є її єдиним житлом суд приймає до уваги та вважає встановленим фактом, враховуючи, що житловий будинок, що знаходиться в с.Микулин по вул.Набережна та належить [PERSON], - аварійний, не придатний для проживання ([PERSON] сільської ради від 27 січня 2016 року №68), що виключає можливість розглядати його як житло. При цьому, після укладення оспорюваного правочину [PERSON] продовжує проживати в квартирі постійно, що не заперечується сторонами та підтверджується документально та показаннями свідків. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів, наданих сторонами щодо надання послуг з обслуговування та по оплаті житлово-комунальних послуг, суд встановив, що з липня-серпня 2015 року [PERSON] переоформив особові рахунки по водо-, газо-, електропостачанню та вивозу побутових відходів на своє імя, і з цього часу рахунки надсилались на його імя. Разом з тим, надавши юридичну оцінку рахункам, які надходили на імя [PERSON] в сукупності з показаннями свідків, суд приходить до висновку, що після укладення договору [PERSON] продовжувала оплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги своїми власними коштами. З аналізу встановлених обставин справи та умов оспорюваного договору щодо фактичної передачі подарунку та здійснення державної реєстрації права власності, суд бере до уваги, що оскільки відповідач [PERSON] у визначений договором строк не вчинив дій на виконання вказаних умов, в тому числі переоформлення на своє імя особових рахунків та не здійснив державну реєстрацію права власності, тобто фактично дій, які б вказували на настання реальних наслідків укладення договору дарування, не відбулось. Відповідач [PERSON] вказує, що не відповідають дійсності твердження позивачки про те, що [PERSON] став агресивним, словесно ображав [PERSON], застосовував фізичну силу, погрожував вигнати з дому, оскільки його виховання не дозволяє такої аморальної поведінки щодо своїх батьків, посилається на те, що станом на 06 листопада 2015 року він до кримінальної відповідальності не притягався, не знятої чи не погашеної судимості в нього не має та в розшуку не перебуває, що підтверджується Довідкою МВС України форми ІП-1 серії ВІР №491859, крім того, він здійснює за матірю догляд як за особою, яка досягла 80-річного віку. Згідно відповіді Управління праці та соціального захисту населення виконкому Рівненської міської ради від 20 листопада 2015 року №09-4202 та Довідки від 18 листопада 2015 року №4279 встановлено, що [PERSON] з 20 січня 2015 року по 30 листопада 2015 року була призначена щомісячна компенсаційна виплата непрацюючій особі, яка здійснює догляд за особою, яка досягла 80-річного віку [PERSON], однак за заявою якої з 01 грудня 2015 року дана виплата припинена. Таким чином, такі доводи [PERSON] суд оцінює критично та враховуючи обовязковість Постанови Рівненського міського суду від 20 листопада 2015 року по справі №569/15490/15-п, залишену без змін Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 15 січня 2016 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, по факту вчинення ним 30 жовтня 2015 року сімейного конфлікту відносно [PERSON], під час чого останній виражався в її сторону нецензурною лайкою, словесно погрожував фізичною розправою, згідно приписів ч.4 ст.61 ЦПК України вважає встановленими обставини, на які посилається позивачка в частині протиправної поведінки відповідача [PERSON] щодо неї. При цьому, з дослідженої в судовому засіданні заяви [PERSON] про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, слідує, що така протиправна поведінка останнього мала місце постійно, що [PERSON] підтвердила будучи допитана в якості свідка згідно ст.62, 184 ЦПК України, що в свою чергу узгоджується з показаннями інших свідків, які вказали, що відношення [PERSON] до матері різко змінилось саме з початку 2015 року, тобто після здійснення на його імя державної реєстрації права власності на квартиру. Зі змісту норм законодавства, а саме ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України, слідує, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я, потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному (зокрема передача ключів) та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого майна у власність на противагу її тверджень про те, що спірне нерухоме майно є її єдиним місцем проживання. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст.203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. При цьому, слід звернути увагу, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним. Саме такі висновки містять постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124цс15, враховуючи що відповідно до ст.3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні такої норми права. Таким чином, з врахуванням положень наведеного законодавства та на підставі наявних матеріалів справи, які дослідженні в судовому засіданні та яким надано юридичну оцінку, суд приходить до висновку, що доводи [PERSON], що саме неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину вплинуло на її волевиявлення, адже під час підписання оспорюваного договору дарування вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, і не висловлювала волевиявлення на його укладення, є доведеними та обґрунтованими, підтверджуються належними письмовими доказами та узгодженими і послідовними показаннями свідків, тому вимога [PERSON] про визнання оспорюваного договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 та ст.229 ЦК України, підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно п.5 ч. 1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Положеннями ст.26 вищеназваного Закону встановлено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Виходячи із наведених норм закону та враховуючи недійсність договору дарування, який став підставою для проведення державної реєстрації права власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, з метою відновлення становища, яка існувало до порушення права власності, суд погоджується з доводами позивачки [PERSON], що державна реєстрація права власності за [PERSON] на квартиру підлягає скасуванню, оскільки таке право останній набув всупереч закону і відповідний реєстровий запис не відповідають дійсності. Згідно розяснень, викладених в абз.2 п.3 та абз.2 п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року №3 - суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Ураховуючи положення ст.1\~ЦПК\~та ст. 2\~КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. При цьому, суд, проаналізувавши доводи сторін та зазначені ними норми матеріального та процесуального законодавства, приходить до висновку, що законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно в порядку цивільного судочинства. Отож, оскільки позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації, заявлені у позові щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації, то суд приходить до висновку, що даний спір виник із цивільно-правових відносин та спрямований на захист приватноправових інтересів, то їх належить розглядати саме у порядку цивільного судочинства, у звязку з чим доводи відповідача [PERSON] про розгляд даної справи в порядку адміністративного судочинства не заслуговує на увагу та є безпідставним. З приводу посилань [PERSON] на пропуск строку позовної давності на звернення [PERSON]З, з даними позовом, з метою всебічного, повного та обєктивного дослідження обставин справи, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В постанові від 21 травня 2014\~року у справі № 6-7цс14 Верховним Судом України висловлена правовий висновок, що за змістом норми ч. 1 ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й обєктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Крім того, в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, зокрема п.28, розяснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (ч.3,4 ст.261 ЦК). Разом з тим, згідно із ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Отже, зі змісту наведених норм слідує, що в даній справі строк позовної давності має відраховуватися не від моменту укладання оспорюваного правочину, а з моменту, коли [PERSON] довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Так, [PERSON] вказує, що таким моментом є день, коли вона консультувалась в адвоката, який з метою перевірки правомочностей [PERSON] як власника квартири виселити останню, надав їй Інформаційну довідку, з якої вона дізналась, що в 2009 році уклала саме договір дарування. Положеннями ст.28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) визначено, що інформація про зареєстровані права та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою та загальнодоступною. Для фізичних та юридичних осіб інформація за обєктом нерухомого майна надається в електронній формі через офіційний веб-сайт Міністерства юстиції України. Інформація про зареєстровані права та їх обтяження, отримана в електронній чи паперовій формі за допомогою програмного забезпечення державного реєстру прав, має однакову юридичну силу та використовується відповідно до законодавства. З оглянутої в судовому засіданні Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №46943009 від 04 листопада 2015 року підтверджується, що за [PERSON] здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру №35 в будинку №2 по проспекті Миру в м.Рівне, проведену 23 лютого 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності:8879141, внесеного на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19658241 від 26 лютого 2015 року) на підставі Договору дарування квартири від 27 січня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №26. Таким чином, враховуючи зазначене та відповідні показання свідків, суд вважає, що доводи позивачки [PERSON] про те, що про порушення її прав вона дізналась саме 04 листопада 2015 року узгоджуються з наявними матеріалами справи, що свідчить про дотримання нею строку на звернення до суду за захистом. Крім того, навіть допускаючи, що позивачка могла імовірно дізнатись про те, що уклала саме договір дарування в 2012-2013 роках, встановлений загальний строк позовної давності в такому випадку сплив би в 2015-2016 роках, з огляду на що у звязку зі зверненням останньої до суду в 2015 році такий строк дотриманий. Разом з тим, щодо посилань відповідача [PERSON] та його представника в поданих письмових запереченнях на пропуск [PERSON] строку позовної давності, передбаченої п.5 ст.258 та ст.728 ЦК України, що застосовується до правовідносин, що випливають із факту укладення договору дарування та відсутність поважності причин його поновлення, то суд приходить до висновку, що вони є безпідставними та до уваги їх не бере, оскільки згідно ст.258 ЦК України позовна давність в один рік 1 рік застосовується, зокрема до вимог про розірвання договору дарування (ст.728 цього кодексу). Разом з тим, в розясненнях, які містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги, а тому суд приходить до висновку, що позовна давність, передбачена п.5 ст.258 та ст.728 ЦК України не підлягає до застосування при визнанні правочину недійсним. За правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Відповідно до правових висновків, викладених в Постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі №6-1825цс15 та від 09 грудня 2015 року у справі №6-2123цс15 - за загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. В постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі №6-934цс15 зроблено висновок, що вирішуючи питання щодо матеріалів і документів для ухвалення відповідного рішення, судам слід враховувати, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи шляхом розяснення особам, які беруть учать у справі, їх прав і обовязків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у визначених процесуальним законодавством випадках. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, в тому числі положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується журналом судового засідання. З урахуванням норм ст.3 ЦПК та ст.15 ЦК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічні правові висновки містяться в Постанові Верховного Суду України від 05 лютого у справі № 6-131цс13. Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотримання положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Таким чином, з огляду на вище наведене, надавши всебічну, повну та обєктивну оцінку зазначеним обставинам, наданим сторонами доказам та наведеним нормам, суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту порушених прав [PERSON] та задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст.16,203,215,216 ЦК України,

Outcome: approved