Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

В квітні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця за кредитним договором від 15 січня 2010 року на загальну суму 7\~729,57 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 січня 2010 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 7\~200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. 21 квітня 2015 року [PERSON] помер. Відповідачі у справі прийняли спадщину після смерті [PERSON], оскільки проживали з ним на момент смерті. 29 листопада 2017 року позивач на адресу відповідачів направив лист-претензію щодо погашення кредитного боргу спадкодавця, який відповідачами проігноровано. З урахуванням викладеного просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 15 січня 2010 року в розмірі 7\~729,57 грн. 17 квітня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 17 травня 2018 року (а. с. 49). 17 травня 2018 року підготовче судове засідання в звязку з неявкою учасників справи відкладено на 15 червня 2018 року (а. с. 61). 15 червня 2018 року сторони, належним чином повідомлені про час, дату та місце підготовчого судового засідання, не з'явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідачі причини неявки не повідомили. Оскільки, підстав для відкладення та оголошення перерви у підготовчому судовому засіданні, визначених ст. ст. 198, 223 ЦПК України, не встановлено, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду на 13 липня 2018 року (а. с. 67 71). 13 липня 2018 року сторони, належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, не з'явилися (а. с. 17 21, 46 48, 77 79). Оскільки відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не зявилися без повідомлення причин, відзив не подали та представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи за її відсутності, то судом постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з ч. 1 ст.\~634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 15 січня 2010 року [PERSON] подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку та оформлення на його імя платіжної картки. Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення, та погодився з його умовами, а також з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку (а. с. 8, 9 14). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. За цим договором про надання банківських послуг [PERSON] отримав кредит у розмірі 7\~200,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 21 квітня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 22). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В свою чергу, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець,\~який постійно\~проживав разом\~із спадкодавцем\~на час\~відкриття спадщини,\~вважається таким,\~що прийняв\~спадщину,\~якщо протягом\~строку,\~встановленого статтею\~1270\~цього Кодексу,\~він не\~заявив про\~відмову від\~неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом ч. 1 ст. 1282 ЦПК України спадкоємці зобов'язані\~задовольнити вимоги\~кредитора повністю,\~але в\~межах вартості\~майна,\~одержаного у\~спадщину.\~Кожен із\~спадкоємців зобов'язаний\~задовольнити вимоги\~кредитора особисто,\~у розмірі,\~який відповідає\~його частці\~у спадщині.\~Вимоги кредитора\~спадкоємці зобов'язані\~задовольнити шляхом\~одноразового платежу,\~якщо домовленістю\~між спадкоємцями\~та кредитором\~інше не\~встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положення статті 1282\~ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобовязання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобовязання фактично не повязані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на дату смерті 21 квітня 2015 року заборгованість позичальника [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 15 січня 2010 року становила 7\~729,57 грн., яка складається з наступного: 6\~874,18 грн. заборгованість за кредитом; 855,39 грн. заборгованість за відсотками. З зазначеного розрахунку вбачається, що після смерті [PERSON], в рахунок погашення заборгованості сплачено кошти в сумі 26\~563,00 грн., які спрямовані на погашення відсотків за користування кредитом та пені (а. с. 5 7). Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. 01 червня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України в Олександрійську міську державну нотаріальну контору №1 (а. с. 25). У відповідь на претензію нотаріальна контора повідомила позивача, що після смерті [PERSON], померлого 21 квітня 2015 року, заведена спадкова справ (а. с. 26). 26 жовтня 2017 року позивач направив відповідачам лист-претензію з вимогою сплатити заборгованість померлого [PERSON] за кредитним договором в розмірі 7\~729,57 грн. (а. с. 27). Відомості щодо отримання відповідачами зазначеної претензії позивачем не суду надано. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватись іншими\~засобами доказування\~(ч.\~2\~ст.\~78\~ЦПК України).\~Достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, позивач одночасно з поданням позову повинен був подати суду докази на підтвердження своїх вимог щодо надання кредиту [PERSON], строку договору кредиту, строку кредитування розміру заборгованості, моменту виникнення права вимоги за кредитом [PERSON] та відповідачів тощо. Позовна заява взагалі не містить відомостей про те, коли позивачу стало відомо про смерть [PERSON] та чому вперше претензія була подана більш ніж через два роки після його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Зокрема, позивач мав можливість подати суду клопотання щодо витребування спадкової справи з метою встановлення осіб, які прийняли спадщину, визначення складу спадкового майна, його вартості, розміру часток у спадщині кожного із спадкоємців, тощо. Представник позивача, двічі належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення підготовчого судового засідання, не зявився. Жодних заяв, клопотань щодо витребування доказів, у поданні яких у нього є складнощі, суду не подав, обмежившись заявою про розгляд справи без його участі. Так само, представник позивача не зявився для участі в судовому розгляді справи по суті. На підставі поданих позивачем доказів неможливо встановити чи дійсно відповідачі є спадкоємцями [PERSON], оскільки факт проживання на момент смерті разом зі спадкодавцем жодним чином не свідчить, що відповідачі є спадкоємцями за законом чи заповітом та відповідно прийняли спадщину. Крім того, наявні в матеріалах справи докази не дають змоги встановити факт прийняття спадщини відповідачами, склад спадкового майна, його вартість та частки у спадщині. З урахуванням викладеного, на підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed