Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 31.07.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVHMGA00000068, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 64000 дол. США на термін до 28.07.2017 року, а відповідач в свою чергу зобовязувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Також умовами договору передбачено, що у випадку порушення позичальником своїх зобовязань він сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі та пеню. В забезпечення виконання вище вказаного зобовязання між позивач та [PERSON] було укладено договір поруки відповідно до якого поручитель зобовязувалась відповідати перед кредитором за зобовязаннями позичальника. Вказував на те, що [PERSON] належним чином своїх зобовязань не виконав, у звязку з чим у нього станом на 21.10.2015 року утворилась заборгованість в сумі 33126,16 дол. США, яка складається з наступного: 19514,54 дол. США заборгованість за кредитом; 5185,86 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом; 3072 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 3765,49 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи 11,37 дол. США (фіксована частина), 1576,89 дол. США (процентна складова). Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобовязаний на протязі пяти днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора основне зобовязання у звязку з чим позивачем було направлено на адресу [PERSON] письмову вимогу, яка нею у встановлені строки виконаною не була. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, умови кредитного договору та договору поруки, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 33126,16 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21.10.2015 року складає 728112,96 грн. В судове засідання представник позивача не зявилась, від неї до суду надійшла заява в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які не зявились в судове засідання незважаючи на те, що належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду, про причини своєї неявки суду не повідомили і не подали заяви про відкладення розгляду справи. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до даних щодо місця реєстрації відповідачів, зазначених у довідці АДБ при ГУДМС України в Чернівецькій області судом на їх адресу направлялись матеріали позовної заяви з додатками, а також судові повістки про виклик до суду. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 31.07.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVHMGA00000068 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти готівкою через касу банку на строк з 31.07.2007 року по 28.07.2017 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 64000 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у строки та на умовах передбачених договором (а/с 14-17). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Судом встановлено, що 31.07.2007 року між позивачем та [PERSON] згідно якого поручитель на добровільних засадах взяла на себе зобовязання перед кредитором відповідати у тому ж обсязі що і боржник по зобовязанням останнього за вище вказаним кредитним договором в повному обсязі. Як вбачається з п. 7.1 кредитного договору, позичальник зобовязувався щомісяця в період сплати з 20 по 24 число кожного місяця надавати банку кошти у сумі 1016,62 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотках, винагороді, комісії. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу). У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено нарахування пені у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Як вбачається з розрахунку заборгованості, позичальник належним чином своїх зобовязань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у нього станом на 21.10.2015 року утворилась заборгованість в сумі 33126,16 дол. США, яка складається з наступного: 19514,54 дол. США заборгованість за кредитом; 5185,86 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом; 3072 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 3765,49 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи 11,37 дол. США (фіксована частина), 1576,89 дол. США (процентна складова) (а/с 4-8). Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). Судом встановлено, що 06.10.2015 року на адресу відповідачів банком було направлено повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення, проте вказане повідомлення залишилось без належного реагування (а/с 10). Як вбачається з розяснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23 травня 2012 року (справа № 6-33цс12), умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Разом з тим, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність підстав вважати, що договір поруки, укладений в забезпечення вище вказаного кредитного договору на момент звернення позивача з позовом до суду та розгляду справи в суді припиненні, розірванні або визнанні недійсними, у звязку з чим, суд приходить до висновку, що поручитель повинен нести солідарну відповідальність разом з боржником за неналежне виконання останнім своїх обовязків за основним зобовязанням. У відповідності до правового висновку, який сформований Верховним Судом України у постанові №6-190цс15 від 16.09.2015 року, не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved