Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

В лютому 2015 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій поставлено питання про визначення місця проживання дітей. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем 20 вересня 2006року було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 1105. В шлюбі у сторін народились дві доньки, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння в поглядах на сімейне життя, спільне господарство сторонами не ведеться, шлюбно-сімейних відносин не підтримують з січня 2015 року, у лютому 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та одночасно просила визнати місце проживання дітей з нею. Ухвалою від 18.02.2015 року судом роз'єднано позовні вимоги. Враховуючи, що на час звернення до суду діти проживають разом з позивачкою за адресою реєстрації та проживання останньої: [ADDRESS], а також те, що між доньками та матір'ю є тісний емоційний зв'язок, розірвання якого завдасть дітям сильної психологічної травми, позивачка просила суд визнати місце проживання неповнолітніх дітей разом з нею. В судовому засіданні позивачка позов підтримали в повному обсязі, з підстав викладених у ньому, та просили суд його задовольнити. Відповідач проти позову не заперечував, зазначаючи, що спільним дітям буде краще проживати разом з матір'ю. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2006року. В шлюбі у сторін народилися дві доньки: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що неповнолітні діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]проживають зі своєю матір'ю (позивачкою) за адресою проживання/реєстрації останньої: [ADDRESS]., що підтверджується довідкою форми№3 КП «Керуюча дирекція Шевченківського району» від 11.02.2015 року. (а.с.9). Згідно зі ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, між матір'ю (позивачкою) та дітьми склався тісний емоційний зв'язок, позивачка приймає активну участь у вихованні дитини та забезпечує необхідні належні умови для їх повноцінного розвитку. Відповідач, приймає участь у вихованні і утриманні дітей, однак, враховуючи прихильність останніх до своєї матері, також вважав за доцільне визначити місце проживання дітей з матір'ю. Вирішуючи питання про те, з ким із сторін залишиться проживати їх неповнолітні доньки, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері, щодо своїх дітей, враховує в першу чергу інтереси малолітньої дитини, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, також судом враховано вік дітей і їхню прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved