Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

В лютому 2019 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.11.2016 р., він є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачка у зазначеній квартирі не проживає з 2014 року, не користується квартирою, у квартирі відсутні її особисті речі, витрати на утримання квартири не несе, оскільки майже чотири роки проживає на території Російської Федерації. Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, наведених в позові, просив ухвалити відповідне рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону. Через канцелярію суду 08.05.2019 р. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила ухвалити відповідне рішення. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2015 року, посвідченого Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., позивач успадкував 1/4 частину квартири [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.11.2016 року, посвідченого Державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В., позивач успадкував 1/2 частку вищевказаної квартири, після померлої тітки [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 72767925 від 10.11.2016 року, на час розгляду справи [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Актами від 15.01.2016 р.,18.08.2017 р., 26.04.2018 р., 10.01.2019 р. складеному сусідами позивача з квартир [NUMBER] , підтверджено непроживання відповідача у вищевказаній квартирі з серпня 2014 р. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка є дружиною позивача. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Оінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з серпня 2014 року відповідачка [PERSON] , маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідачка не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірній квартирі більше року без поважних причин, втратила право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права та свободи інших осіб. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved