Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В подальшому змінила предмет позову без зміни його підстави, подавши уточнений позов про припинення сервітуту. В обґрунтування своїх уточнених вимог позивачка зазначала, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15 листопада 2005 року, реєстр. №1424 вона набула у власність квартиру [ADDRESS]. Квартира була подарована позивачці її батьками - [PERSON] та [PERSON], які перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 1983 року. В той же час в договорі встановлений особистий сервітут для дарителів, як подружжя - право довічного проживання в подарованій ними квартирі. Проте за час проживання в квартирі відповідач неодноразово вчиняв фізичне та психологічне насильство відносно дружини та доньки. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Останній в 2009 році самостійно, за власною ініціативою виселився з вказаного житлового приміщення, створив іншу сім'ю та з цього часу в належній позивачці квартирі без поважних причин не проживає. Враховуючи відносини, що склалися між сторонами, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (розірвання між подружжям «[PERSON]» шлюбу) та невикористання відповідачем сервітуту протягом трьох років підряд, а тому [PERSON] просила суд припинити сервітут щодо права користування [PERSON] квартирою [ADDRESS]. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. При цьому підтвердив, що підставами для припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для його встановлення (розірвання між подружжям «[PERSON]», для якого саме і встановлено сервітут, шлюбу) та невикористання відповідачем сервітуту без поважних причин протягом трьох років підряд. Також просив врахувати те, що між сторонами склалися відносини, що унеможливлюють їх спільне проживання в належній позивачці квартирі, а також наявність особистого зобов'язання [PERSON] добровільно припинити користування квартирою взамін отримання від колишньої дружини [PERSON] коштів для придбання іншого житла. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Заперечив наявність деяких зазначених стороною позивачки обставин, а саме його особисту відмову від сервітуту, зокрема добровільне виселення взамін отримання коштів на придбання іншого житла. При цьому пояснив, що дійсно між ним та [PERSON] існують неприязні відносини. В 2009 році позивачка під час знаходження [PERSON] на стаціонарному лікуванні за власною ініціативою змінила замки на вхідних дверях до квартири [ADDRESS]. З цього часу відповідач не мав доступу до вказаного житлового приміщення. Водночас [PERSON] неодноразово намагався владнати ситуацію, вирішити питання щодо усунення перешкод у використанні ним особистого сервітуту, зокрема шляхом численних звернень до позивачки, а в подальшому - до органів внутрішніх справ та на цей час - шляхом звернення до суду з позовом про вселення, а тому вказував на відсутність підстав для задоволення позову. Суд, враховуючи небажання [PERSON] приймати особисту участь в розгляді справи, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, вважає можливим провести її розгляд без особистої участі позивачки. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON], відповідача [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали кримінального провадження №12013160190001624 за заявою [PERSON], суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15 листопада 2005 року, реєстр. №1424 [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS]. Квартира була подарована позивачці її батьками - [PERSON] та [PERSON], які перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 1983 року. В той же час в п. 11 договору його сторони узгодили встановлення особистого сервітуту для дарителів - подружжя «[PERSON]», а саме право довічного проживання в подарованій ними квартирі. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Між позивачкою і [PERSON] з однієї сторони та відповідачем з іншої склалися неприязні стосунки, що призвело до постійних конфліктів. Останній з 2009 року в належній позивачці квартирі не проживає. Вказані обставини не оспорювалися особами, що беруть участь в розгляді справи та знайшли своє підтвердження показаннями свідка [PERSON], письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи (а.с. 4-7, 10, 21-31, 40-41, 46). З уточненої позовної заяви вбачається, що [PERSON] просить суд припинити сервітут щодо права користування [PERSON] належною їй квартирою. Позивачкою зазначено дві окремі підстави своїх вимог: - припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (розірвання між подружжям «[PERSON]», для якого саме і встановлено сервітут, шлюбу); - невикористання відповідачем сервітуту без поважних причин протягом трьох років підряд. Аналізуючи вказані вимоги та підстави, суд виходить з наступного. Між сторонами дійсно виникли відносини щодо права користування чужим майном (відносини сервітуту), а тому на них поширюються правила глави 32 Цивільного кодексу України, зокрема норми ст. 406 ЦК України, які передбачають підстави припинення сервітуту. Зокрема нормами цієї статті передбачено наступне: Стаття 406. Припинення сервітуту. 1. Сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. 2. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. 3. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. 4. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Зі змісту ст. 406 ЦК України вбачається, що сервітут припиняється в силу закону (у випадках, передбачених частиною першою статті) або може бути припиненим за рішенням суду (у випадках, передбачених частинами другою-четвертою статті). Якщо в першому випадку суд лише констатує настання передбачених законом обставин, які вказують на припинення сервітуту, тобто правильним способом захисту права (інтересу) особи є подання позову про визнання сервітуту припиненим, то в другому випадку способом захисту є подання позову про припинення сервітуту судом. Разом з тим зі змісту ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому особа може обрати не будь-який на свій розсуд, а цілком конкретний, прямо передбачений законом спосіб захисту такого права або інтересу. Проте позивачка вказаних норм закону не врахувала та, звернувшись з вимогою в судовому порядку припинити сервітут на підставі ч. 1 ст. 406 ЦК України, обрала не передбачений законом спосіб захисту своїх прав. Що стосується заявлених позивачкою підстав позову, то суд виходить з наступного. Дійсно п. 4 ч. 1 ст. 206 ЦК України передбачено, що наслідком припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту є припинення самого сервітуту. Слід враховувати, що особистий сервітут передбачає право конкретної особи на користування чітко визначеним договором, законом, заповітом або рішенням суду чужим майном. Таке користування може бути постійним або протягом певного строку. Воно може бути обумовлене об'єктивною обставиною, внаслідок виникнення якої виникає й необхідність для встановлення сервітуту з метою задоволення потреб конкретної особи (осіб), коли такі потреби не можуть бути задоволені іншим способом. З договору дарування від 15 листопада 2005 року вбачається, що п. 11 договору [PERSON] та [PERSON] встановлено особисті сервітути у вигляді права довічного проживання кожного з них у подарованій квартирі. Як вбачається зі змісту правочину, обставиною, яка стала підставою для встановлення сервітуту є дарування подружжям [PERSON] своїй дочці належної їм на праві власності квартири, що призвело до неможливості реалізації останніми, а саме кожним з них своїх житлових прав. Водночас в договорі жодним чином не обумовлено, що підставою встановлення сервітуту є інші обставини, зокрема перебування дарителів в зареєстрованому шлюбі, не обумовлено строк сервітуту строком їх перебування в такому шлюбі, спільного проживання тощо. Таким чином суд не може прийняти вказані доводи [PERSON] до уваги. Що стосується посилання позивачки на норми п. 5 ч. 1 ст. 206 ЦПК України, а саме на невикористання відповідачем сервітуту протягом трьох років підряд, то слід зазначити наступне. З показань свідка [PERSON] та матеріалів справи (а.с. 7) вбачається, що у вересні 2009 року [PERSON] дійсно самостійно, за власним бажанням припинив проживати в квартирі за місцем встановлення сервітуту. Доводи останнього про протилежне жодними доказами не підтверджені. Проте з матеріалів справи (а.с. 6, 21-31, 40-41, 46) слідує, що такі дії відповідача були значним чином обумовлені напруженими відносинами зі своєю колишньою дружиною та донькою, постійними конфліктами, що виникали в сім'ї. Доказами також підтверджено ту обставину, що [PERSON] в подальшому неодноразово, проте безрезультатно намагався реалізувати своє право сервітуту. Зокрема свідок [PERSON] підтвердив те, що в 2011 році відповідач звернувся до органів внутрішніх справ з усною заявою про надання йому допомоги щодо отримання доступу до квартири, де він має право довічного проживання. Відреагувавши на заяву, свідок в складі групи працівників Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області виїхав на місце події, де через зачинені вхідні двері безрезультатно намагався встановити контакт з [PERSON] та переконати її надати відповідачу допуск до квартири, проте, отримавши відмову, роз'яснив заявнику право на захист сервітуту в судовому порядку. З матеріалів кримінального провадження №12013160190001624 від 12 червня 2013 року вбачається аналогічне звернення [PERSON] до органів внутрішніх справ в 2013 році, за результатами перевірки якого було винесено постанову про закриття кримінального провадження з роз'ясненням заявнику права на вирішення спірних житлових питань в судовому порядку. Крім цього з матеріалів справи (а.с. 10, 48-51) вбачається, що 17 травня 2013 року відповідач звернувся до позивачки з претензійним листом (отриманим останньою 25 травня 2013 року) в якому зазначив свої претензії щодо квартири за місцем встановлення сервітуту, а в жовтні 2013 року звернувся до Вознесенського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про вселення до цього житлового приміщення (справа №473/4778/13-ц). Таким чином невикористання [PERSON] встановленого на його користь сервітуту протягом трьох років обумовлене не пасивною поведінкою позивача, що свідчить про втрату ним інтересу до цього права, а свідомими діями власника обтяженого сервітутом майна, що перешкоджали та суттєво обмежували використання сервітуту. Враховуючи вказані обставини, відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 206 ЦК України. Інші доводи позивачки (зокрема наявність неприязних відносин між сторонами, що унеможливлює їх спільне проживання в одній квартирі, а також наявності особистого зобов'язання [PERSON] про добровільне припинення користування квартирою взамін отримання коштів на придбання іншого житла) взагалі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі обставини не є підставами для визнання сервітуту припиненим згідно п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України, в той же час суд не має повноважень для подальшого їх аналізу та обґрунтованості, оскільки це призведе до виходу за межі позовних вимог. Враховуючи встановлені обставини в своїй сукупності, суд прийшов до висновку, що в позові слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають компенсації позивачці понесені нею судові витрати.

Outcome: dismissed