Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

В квітні 2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити його на посаді начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу КП «Київтранспарксервіс» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.03.2017 року і до дня поновлення на роботі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з 21.10.2016 року працював у відповідача на посаді начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу КП Виконавчого органу Київської міської ради «Київтранспарксервіс». 20 березня 2017р. його було звільнено з роботи на підставі наказу відповідача №144-К, за п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що звільнення є незаконним, оскільки відповідачем були грубо порушені вимоги ст. ст. 42-1, 49-2, 141 КЗпП України. Крім того, були порушені права позивача на працю, передбаченого Конституцією України, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності сім`ї позивача та його родини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ухвалою від 10.05.2017 року відкрито провадження у даній справі (суддя Роман О.А.). В червні 2017 р. представником відповідача подані письмові заперечення, в яких сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що 21.10.2016 року позивач був прийнятий на посаду начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу, згідно з наказом т.в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» [PERSON] від 21.10.2016 року № 467-К. Зазначає, що наказом в.о. директора комунального підприємства «Про затвердження і введення в дію структури та штатного розпису» від 12.01.2017 року № 6 введено з 19.01.2017 року нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно з якими служба моніторингу була скорочена відповідно і посада начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу скорочена. Наказом в.о. директора комунального підприємства від 19.01.2017 року № 19-К створено комісію щодо попередження працівників, визначених наказом про скорочення посад. Враховуючи ліквідацію служби моніторингу, як підрозділу, нетривалий період роботи [PERSON] на підприємстві, враховуючи його досвід роботи, рівень професійної компетентності, продуктивність праці, характеристики, відсутність досвіду роботи в транспортній галузі, нефахову вищу освіту, з урахуванням посвідчення інваліда війни, 19.01.2017 року [PERSON] під особистий підпис було проінформовано про зміни в організації виробництва і праці а саме про те, що посаду, яку він займає виведено (скорочено) та запропоновано продовжити подальшу роботу на посаді контролера. Вказує, що 19.01.2017 року позивачу в порядку працевлаштування було запропоновано посаду контролера, від запропонованої посади позивач письмово не погодився. Наказом від 20.03.2017 року № 144-К позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку та компенсації за невикористану відпустку. В зв`язку з чим представник відповідача вважає, що порушень з боку КП «Київтранспарксервіс» чинного законодавства при звільненні позивача не допущено. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 20.11.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України (2017 р.) при розгляді даної справи підлягає за нормами ЦПК України (2017 р.), чинного з 15.12.2017 р. Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні 14.11.2019 р. представнику позивача відмовлено в прийнятті уточненого позову. Представником відповідача подані письмові пояснення, в яких сторона відповідача зауважила на те, що за клопотанням представника позивача декілька разів відкладався розгляд справи, а тому просив, в разі задоволення позову, обмежити стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в 1 рік відповідно до ст.235 ч.2 КЗпП України, п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів». В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених в позові, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, з підстав, зазначених у запереченнях на позов, просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до наказу №467-к від 21 жовтня 2016р., позивача [PERSON] прийнято на роботу в КП «Київтранспарксервіс» на посаду начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу КП «Київтранспарксервіс». Наказом КП «Київтранспарксервіс» від 12 січня 2017р. № 6 затверджено та введено в дію з 19 січня 2017р. нову структуру КП «Київтранспарксервіс» та штатний розпис в новій редакції. Наказом КП «Київтранспарксервіс від 19 січня 2017р. №19-к проінформовано працівників про зміну організаційної структури підприємства та скорочення посад працівників, зокрема, начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу, яку займав [PERSON] 20 березня 2017р. наказом КП «Київтранспарксервіс» №144-К про припинення трудового договору позивача [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. З матеріалів справи вбачається, що у січні 2017р. відповідач з метою підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством затверджено зміни до організаційної структури підприємства та новий штатний розпис. Так, зокрема, в штатний розпис виключено посаду начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу, яку займав позивач. Наданими доказами підтверджено, що відповідач виконав свій обов`язок щодо повідомлення про звільнення у встановлений законом строк. Між тим, в судовому засіданні наданими письмовими доказами (новим штатним розкладом, наказами про прийняття працівників на роботу після звільнення позивача) достеменно встановлено, що відповідач не запропонував позивачеві всі вакантні посади, які міг зайняти [PERSON] за своєю професією та міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду , оскільки, як вбачається з наданих копій наказів, відповідачем на роботу приймались нові працівники, а не переводились працюючі). Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, звільнення позивача наказом відповідача № 144-К від 20 березня 2017р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі на посаді начальника відділу фінансового контролю служби моніторингу КП «Київтранспарксервіс» з 20 березня 2017р. Разом з тим, у суду відсутні підстави для скасування наказу № 144-К від 20 березня 2017р., оскільки це є виключно компетенцією відповідача, як роботодавця. За приписами ст.235 ч.1 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ст.235 ч.2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд зазначає про таке. Згідно матеріалів справи, з вищевказаним позовом [PERSON] звернувся до суду 19.04.2017 р. (у встановлений ст.233 ч.1 КЗпП України місячний строк) та 20.11.2017 р. передана в провадження судді Ларіонової Н.М. в зв`язку з відставкою судді [PERSON] та призначено до розгляду на 03.04.2018 р. Як вбачається з матеріалів справи, 03.04.2018 р., 09.07.2018 р., 05.09.2019 р. позивач та його представник не з`являлись в судове засідання, при цьому 09.07.2018 р. та 05.09.2018 р. в судове засідання з`являвся представник відповідача. А відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в межах одного року з часу звільнення, тобто по 20.03.2018 р., оскільки тривалість розгляду справи зумовлена і неявкою в судове засідання сторони позивача. Згідно матеріалів справи, позивач після звільнення не звертався до органів державної служби зайнятості за допомогою у працевлаштуванні, а відтак допомогу по безробіттю він не отримував. Між тим, відомості про відсутність відрахування внесків до ПФУ із заробітної плати [PERSON] за 2018 р. представником позивача не надано. Отже, період вимушеного прогулу позивача за період часу з 21 березня 2017р. по 21 березня 2018 р. становить 251 робочих дня (при 5-денному робочому тижні). Як вбачається з довідки КП «Київтранспарксервіс» від 12 липня 2018 р. №50, середньоденна заробітна плата позивача становила 475,75 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів (т.1 арк.спр.104). Тому, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає виплаті позивачу [PERSON] , становить 119 413,25 грн. (251 роб.дня х 475,75 грн.), без врахування податків та інших обов`язкових платежів. За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 ч.1 п.1 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід бюджету підлягає стягненню судовий збір по ставках 2017 р. (які діяли на час звернення позивача до суду) у розмірі 640,0 грн. (за вимоги про поновлення на роботі) та 1 194,13 грн. (за вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а загалом - 1 834,13 грн. (640,0 грн. + 1 194,13 грн.). Згідно із п.п. 2), 4) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому заробітної плати за один місяць у розмірі 9 515,0 грн., без врахування податків та інших обов`язкових платежів (за довідкою КП «Київтранспарксервіс» від 12.07.2018 р. № 49, що міститься в т.1 арк.спр.103). На підставі викладеного,ст.ст.5-1, 40, 48, 49, 49-2, 233, 235 КЗпП України,

Outcome: approved