Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

В липні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу жилого будинку, розташованого в м. Новий Буг по вул. Московська, 67. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 28.07.2000 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, який вони зареєстрували цього ж дня на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі за реєстраційним № 467. В травні 2016 року при вирішенні питання про реєстрацію інших членів її сімї у вказаному будинку місцевою міграційною службою їй було роз'яснено про недійсність укладеної нею вище угоди, оскільки вона нотаріально не посвідчена. У звязку з чим вона неодноразово зверталася до відповідача [PERSON], як продавця належного їй будинку, з питання нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, але останній з різних причин на протязі тривалого часу від вчинення таких дій ухиляється, що і змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутності не направляв, про причини неявки суду не повідомив. Зважаючи на те, що позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Оскільки в судове засідання сторони не зявились, суд відповідно до ч.2 ст.197 КПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу № 467 від 28.07.2000 року, зареєстрованого Вознесенською універсальною товарно-сировинною біржею в журналі реєстрації біржових угод за № 467, 28 липня 2000 року, [PERSON], як власник житлового будинку, житловою площею 22,4 кв.м., з літньою кухнею цегляною - Д, вбиральнею деревяною Ж, гаражем цегляним - З, огорожею № 1, 2, що розташований по вул. Московська, 67 в м. Новий Буг Миколаївської області, продав покупцю [PERSON], належний йому будинок і сторони підписали зазначений договір. В силу ст.227 ЦК України в редакції Закону 1963 року (діяла на момент укладення сторонами договору) договір купівлі-продажу будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Відповідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК України в редакції Закону 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Договір купівлі-продажу будинку за № 467 від 28.07.2000 року, про визнання якого дійсним заявлено позивачкою [PERSON], не був нотаріально посвідчений, але відповідно до чинного законодавства на момент укладення угоди він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Про те, що вказаний договір належить нотаріально оформити, як видно з доводів позивачки, їй стало відомо лише у травні 2016 року від працівників міграційної служби, коли вона мала наміри зареєструвати у власному будинку інших членів своєї сім'ї. Проте відповідач ухиляється від нотаріального оформлення угоди. Укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна не містить в собі протизаконних умов. В угоді зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Сторонами за договором було досягнуто згоди з істотних умов угоди, яка повністю була виконана, як покупцем (сплатила продавцеві обумовлену між ними суму грошових коштів у розмірі 1000 грн., вселилася в будинок і користується ним з серпня 2000 року до цього часу, так і продавцем (отримав обумовлену суму грошових коштів, звільнив житловий будинок та передав його покупцю у власність). Позивачка [PERSON], на виконання п. 8 біржової угоди, 10 серпня 2000 року зареєструвала своє право власності в Новобузькій філії бюро технічної інвентаризації за р./№ 4232, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням. Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, однак договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963р. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 16 ЦК України 2003р. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Такий спосіб захисту цивільних прав був передбачений і ст. 6 ЦК УРСР 1963р. Надані позивачкою в обгрунтування заявлених вимог документи, свідчать про те, що відповідач, який уклав з покупцем [PERSON] договір купівлі-продажу від 28.07.2000 року, ухиляється від нотаріального оформлення цього договору, що є підставою згідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК України, в редакції Закону 1963 року, для визнання такої угоди дійсною. Таким чином, суд приходе до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку ґрунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню. Вимоги щодо відшкодування судових витрат, понесених позивачкою на оплату судового збору, остання не заявляла, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.

Outcome: approved