Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

В квітні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівський завод експериментального лиття» (далі ТОВ «СЗЕЛ») з зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач вказав, що з 12.01.2016 р. працював в ТОВ «СЗЕЛ» на посаді начальника відділу постачання та збуту. 27.12.2016 р. за сімейними обставинами звернувся до директора ТОВ «СЗЕЛ» [PERSON] із заявою про звільнення з займаної посади на підставі ст.36 п.1 КЗпП України з 28.12.2016 р. Оскільки угоди між ними було досягнуто, 28.12.2016 р. позивача було звільнено 28.12.2016 р. наказом № 19 від 28.12.2016 з внесенням відповідного запису до трудової книжки, яку позивач отримав на руки. Оскільки майже в той самий час було здійснено рейдерське захоплення ТОВ «СЗЕЛ» (зі слів [PERSON]О.), та [PERSON] було відсторонено від керівництва підприємством, з позивачем не було зроблено повний розрахунок по заробітній платі не було виплачено заробітну плату за грудень 2016 р. та компенсацію за невикористану відпустку. В подальшому позивач вважав себе звільненим законно, та очікував повного розрахунку, нікуди не звертаючись. В кінці лютого 2017 р. він дізнався, що насправді й станом на дату його звільнення (28.12.2016), й на теперішній час директором ТОВ «СЗЕЛ» був і є [PERSON]. Розуміючи, що внаслідок цього, його звільнення 28.12.2016 р. фактично є незаконним, позивач вирішив звернутися із заявою про звільнення до діючого директора ТОВ «СЗЕЛ» [PERSON] 20 та 27 лютого 2017 р. позивач намагався потрапити на територію ТОВ «СЗЕЛ» з метою зустрітися з директором [PERSON] та подати до відділу кадрів заяву про звільнення. Але охорона не пропустила його на територію ТОВ «СЗЕЛ». Тоді 27.02.2017 р. він написав письмову заяву про звільнення, яку направив поштовим листом з повідомленням на адресу відповідача про звільнення його з посади з 03 квітня 2017 р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з невиконанням керівництвом ТОВ «СЗЕЛ» законодавства про працю, а саме невиплатою заборгованості по заробітній платі та незадоволенням його заяви про звільнення у звязку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею 14-ричного віку. Після цього, 02.03.2017 р. позивач зустрівся з директором ТОВ «СЗЕЛ» [PERSON] та юрисконсультом ТОВ «СЗЕЛ» [PERSON], при зустрічі йому було повідомлено, що керівництво згодне звільнити його за угодою сторін на підставі його заяви. Тоді ж позивач надав письмові пояснення з приводу своєї відсутності на робочому місці з 28.12.2016 р. Далі, 09.03.2017 р. позивач отримав листа від ТОВ «СЗЕЛ», в якому зазначалось, що його відсутність на робочому місці може бути розцінена лише як прогул. Потім, 30.03.2017 р., у відповідь на запит позивача про розмір заборгованості по заробітній платі ТОВ «СЗЕЛ» своїм листом від 24.03.2017 р. відмовило у наданні даних про розмір заборгованості, та наголошено про відсутність позивача на робочому місці з 28.12.2016 р. по теперішній час без поважних причин. Тоді 30.03.2017 р. позивач надіслав поштовим листом з повідомленням свою заяву про звільнення з посади з 03.04.2017 р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП у звязку з невиконанням керівництвом ТОВ «СЗЕЛ» законодавства про працю, а саме невиплатою заборгованості по заробітній платі та незадоволенням його заяви про звільнення від 27.02.2017 р. в звязку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення 14-річного віку. У своєї заяві позивач також вимагав здійснити з ним повний розрахунок виплатити заробітну плату за період 3 01.12.2016 р., компенсацію за невикористану відпустку за період роботи на посаді з 12.01.2016 р. по день звільнення та вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України у розмірі не менше тримісячного заробітку. Заяву було отримано ТОВ «СЗЕЛ» 3 квітня 2017 р., задоволена вона не була. Позивач вважає дії відповідача незаконними, та такими, що спричинили йому моральну шкоду, розмір якої оцінює в 10000 грн. Позивач просить: зобовязати ТОВ «СЗЕЛ» визнати недійсним запис в його трудовій книжці № 20 від 28.12.2016 р. «Звільнений за угодою сторін ст.36 п.1 КЗпП України», про що зробити відповідний запис; зобовязати ТОВ «СЗЕЛ» звільнити його 3 квітня 2017 р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП у звязку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, зробивши відповідний запис в його трудовій книжці; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.12.2016 по 28.12.2016 р. у розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь заробітну плату за період вимушеного прогулу з 29.12.2016 р. по 03.04.2017 р. у розмірі мінімальної заробітної плати, діючої з 01.01.2017 р. в сумі 9600 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь компенсацію за 29 днів невикористаної щорічної відпустки та 5 днів невикористаної додаткової відпустки за період з 12.01.2016 р. по 03.04.2017 р. в сумі 2177 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України в сумі 9600 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь у відшкодування моральної шкоди 10000 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. 15 травня 2017 р., до початку розгляду справи по суті,позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог. Уточнені позовні вимоги виклав в наступній редакції. Зобовязати ТОВ «СЗЕЛ» визнати недійсним запис в його трудовій книжці № 20 від 28.12.2016 р. «Звільнений за угодою сторін ст.36 п.1 КЗпП України», про що зробити відповідний запис; зобовязати ТОВ «СЗЕЛ» звільнити його на підставі ч.3 ст.38 КЗпП у звязку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, зробивши відповідний запис в його трудовій книжці; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.12.2016 по 28.12.2016 р. у розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь заробітну плату за період вимушеного прогулу з 29.12.2016 р. по дату звільнення у розмірі мінімальної заробітної плати, діючої з 01.01.2017 р., за кожен місяць; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь компенсацію за 29 днів невикористаної щорічної відпустки та 5 днів невикористаної додаткової відпустки за період з 12.01.2016 р. по дату звільнення; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України в розмірі не менше тримісячного заробітку в сумі 9600 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь у відшкодування моральної шкоди 10000 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В судовому засіданні 18.04.2018 р. позивач заявив, що бажає тільки отримати заробітну плату за грудень 2016 року. Остаточні позовні вимоги позивач сформулював у судовому засіданні та просив: зобовязати ТОВ «СЗЕЛ» визнати недійсним запис в його трудовій книжці № 20 від 28.12.2016 р. «Звільнений за угодою сторін ст.36 п.1 КЗпП України», про що зробити відповідний запис; зобовязати ТОВ «СЗЕЛ» звільнити його 3 квітня 2017 р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП у звязку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, зробивши відповідний запис в його трудовій книжці; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.12.2016 по 28.12.2016 р. у розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь заробітну плату за період вимушеного прогулу з 29.12.2016 р. по 03.04.2017 р. у розмірі мінімальної заробітної плати, діючої з 01.01.2017 р. в сумі 9600 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь компенсацію за 29 днів невикористаної щорічної відпустки та 5 днів невикористаної додаткової відпустки за період з 12.01.2016 р. по 03.04.2017 р. в сумі 2177 грн.; стягнути з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України в сумі 9600 грн. Позовні вимоги про стягнення з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь моральної шкоди та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи позивач не підтримав. Пояснив, що він працевлаштувався, тому у стягненні моральної шкоди не має потреби, а витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи просив стягнути помилково. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позивач [PERSON] звільнився з ТОВ «СЗЕЛ» 28.12.2016 р., і цей факт ТОВ «СЗЕЛ» не оспорює, не зважаючи на те, що наказ про його звільнення був підписаний особою, яка не мала на те відповідних повноважень. Відповідач вважає, що позивач не міг не знати про відсутність повноважень директора у [PERSON], проте його влаштовувало незаконне звільнення з роботи. Позовні вимоги щодо стягнення нарахованої заробітної плати за грудень 2016 р. задоволені бути не можуть, бо така заробітна плата не була нарахована бухгалтером Довбнич або головним бухгалтером Колесніковою у звязку з невиходом їх на роботу в період, коли таке нарахування мало відбутися, а начальник відділу кадрів [PERSON], та інші посадові особи не табелювали робочий час позивача за грудень 2016 р. Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за січень-березень 2017 р. не підлягають задоволенню, оскільки позивач у зазначений час на роботу не ходив за власного бажання та вчинив прогул без поважних причин, який оплаті не підлягає. Позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку відповідач також не визнає, оскільки позивач не надав відомостей про період його відпустки, визначений графіком відпусток ТОВ «СЗЕЛ», бо з 2013 року працівники ТОВ «СЗЕЛ» отримували відпустку частками щомісячно під час простою підприємства. На думку відповідача, позивач отримав всі нараховані йому гроші при звільненні від [PERSON], а метою його позову є незаконне заволодіння грошовими коштами відповідача. Відповідач вважає, що не порушував трудових прав позивача, тому інші вимоги задоволенню також не підлягають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала наступні показання. Позивача знає по спільній роботі у ТОВ «СЗЕЛ». В 2016 році щорічною відпусткою він не користувався, тому він має право на грошову компенсацію за 29 діб відпустки. Табель виходів позивача вівся, прогулів та інших порушень трудової дисципліни в нього не було. На час звільнення позивача іншого директора крім [PERSON] не було. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та показання свідків, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Позивач сам стверджує, що дійсно мав бажання звільнитися саме 28.12.2016 р. Отже, це було його особисте вільне волевиявлення, спрямоване на припинення його трудового договору 28.12.2016 р. Тому на законність його звільнення не впливає, хто саме зробив запис у трудовій книжці, та хто поставив підпис, як не впливає й на дійсність цього запису. Таким чином, вимоги про визнання недійсним запису в трудовій книжці позивача задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про стягнення з ТОВ «СЗЕЛ» заробітної плати за період вимушеного прогулу з 29.12.2016 р. по 03.04.2017 р. та про стягнення з ТОВ «СЗЕЛ» на його користь вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України в сумі 9600 грн. задоволенню також не підлягають, оскільки їх обґрунтованість залежить від задоволення першої позовної вимоги про фактичну зміну дати та підстави звільнення. Представник відповідача в судовому засіданні визнав, що за грудень місяць 2016 року заробітна плата позивачу не нараховувалась, й відповідно не виплачувалась. Оскільки точних відомостей про розмір заробітної плати позивача встановити не представилося можливим, за цей період заробітна плата підлягає стягненню в межах позовних вимог виходячи з розміру мінімальної зарплати на цей період 1600 грн. Для розрахунку компенсації за невикористану відпустку суд приймає за основу розрахунок позивача та показання свідка [PERSON] Отже, якщо за період з січня 2016 року по березень 2017 року включно (тобто 15 місяців) вказана компенсація складає 2177 грн., то за період з січня 2016 р. по грудень 2016 р. включно (тобто 12 місяців) компенсація складе 2177 : 15 х 12 = 1741,60 грн. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивачем належних доказів на підтвердження своїх доводів не надано, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 36, 38, 44, 83, 116 КЗпП України,

Outcome: partial