Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

В первісному позові йдеться про неможливість подальшого спільного проживання подружжя (сторін по справі) в укладеному 04.11.2006 року виконавчим комітетом Чорноголівської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області шлюбі (актовий запис № 6). В шлюбі у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з відповідачем. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося, через різні характери та погляди на сімейне життя, що призвело до частих сварок, відсутністю взаєморозуміння між ними. Відповідачка не розуміє та не хоче розуміти сутності проблеми, які виникають у їх сім`ї та у нього особисто, вона не має наміру підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побут сімейних відносин між собою, іншими членами родини на почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Надалі, так проживати позивач не має намір. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Просить розірвати шлюб з відповідачкою, поданий ним позов задовольнити. Відповідач [PERSON] звернулася із зустрічним позовомдо [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Відповідно до ухвали Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 17.07.2019 року було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Позивач [PERSON] за зустрічним позовом мотивує позовні вимоги тим, що в шлюбі у сторін народилося двоє дітей, однак відповідач жодним чином не передбачає подальшої долі їх неповнолітніх дітей і не вирішено їх подальше утримання. Просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на її користь аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів її доходів, на утримання неповнолітніх дітей, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову й до досягнення старшою дитиною повноліття. Та визначити місце проживання дітей з матір`ю. Щодо первісного позову про розірвання шлюбу відповідач - позивач за зустрічним позовом [PERSON] не заперечує. В своєму відзиві на позовну заяву зазначила, що дійсно за декілька місяців сімейне життя між ними погіршилось, часті суперечки та різні погляди на життя, спільне господарство не ведеться, їх відносини погіршились, але виключно з тої причини, що позивач - відповідач за зустрічним позов [PERSON] зловживає спиртними напоями, та не приймає участі у утриманні дітей. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримав в повному обсязі, також щодо зустрічного позову про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітніх дітей також не заперечує визнавши їх. Не заперечив проти винесення рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в підготовчому судовому засіданні не заперечила проти позову про розірвання шлюбу. Зустрічну позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила таку задовольнити з підстав зазначених у ній. Не заперечила щодо винесення рішення у підготовчому судовому засіданні. Суд, заслухавши думку учасників справи та вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. По справі встановлено, що 4 листопада 2006 року виконавчим комітетом Чорноголівської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 6. Дана обставина стверджується виданим свідоцтвом про шлюб від 04.11.2006 р. серії [NUMBER] . З копії свідоцтв про народження: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від 23.10.2008 року серії [NUMBER] , від 31.03.2011 року серії [NUMBER] , вбачається, що діти сторін є неповнолітнім. Спільне життя у сторін не склалось через різні характери та через їх постійні сварки, в результаті чого подружжя втратило почуття любові, поваги та взаєморозуміння одне до одного. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст.ст. 81 ч.1, 82 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом;обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам сторін, приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Враховуючи вище наведене та пояснення сторін, позивач - відповідач за зустрічним позовом не заперечив, щодо проживання дітей з матір`ю. Вказане в сукупності свідчить про те, що діти на даний час проживають разом з матір`ю, внаслідок чого саме остання законодавством наділена правом на одержання аліментів, а тому вимогу за зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дітей задовольнити. Щодо аліментів, за змістом зазначених норм закону, право на одержання аліментів має той з батьків, з яким дитина проживає постійно, тобто той з батьків, який на відміну від іншого бере участь в утриманні дитини повсякденно. Обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справі стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи майновий стан позивача (відповідача за зустрічним позовом), стан його здоров`я та те, що інших утриманців немає, суд визначає, що позовна вимога за зустрічним позовом про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) звільнено від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів, ці судові витрати (768,40 грн. судового збору - ч.1, пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону № 3674-VI) відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved