Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

В лютому 2017 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на 35/400 частин житлового будинку А-1 шл.бетон житловою площею 70,1 кв.м., загальною площею 127,9 кв.м. та з господарчими будівлями та спорудами: Б - сарай глиноб. Обкл. Цеглою, В - сарай цегла, Г - сарай шл.бетон, Д - сарай шл.блок цегла, Е - убиральня дер, Ж - убиральня дер, И - сарай (тимчас.) дер., Л - душ цегла, К - сарай глиноб. обкл. цеглою, М - навіс, 1-17, І-ІV огорожа споруди мостіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 1175 кв.м. в м. Дніпрі, вул. Сухумська, 40 в порядку спадкування за законом після смерті її матері, [PERSON], що належали їй на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2006 року, виданого [PERSON] - державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, про що здійснений запис в реєстр № 4-4085. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 19 листопада 2005 року померла її бабуся, [PERSON]. Її бабусі, [PERSON], на праві спільної часткової власності належали 35/400 частин житлового будинку № 40 по вул. Сухумській в місті Дніпро, на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.1998 року. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила вищезазначена частина житлового будинку. Спадкоємцем померлої, зокрема, була мати позивачки - [PERSON]. 13 грудня 2006 року їй державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 4-4085. 02 січня 2010 року померла мати позивачки - [PERSON]. Лише в 2016 році позивачка дізналася, що її мамі, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, належить частина вищезгаданого житлового будинку. 21 липня 2016 року позивачка звернулася до державною нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначене майно, але їй було відмовлено у видачі даного документа з посиланням, що її мати не зареєструвала право власності в установленому законодавстві порядку після отримання свідоцтва про право на спадщину. Тому, вона була змушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 02 січня 2010 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-КИ № 321989, виданим 08.01.2010 року Відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис № 128 від 08.01.2010 року (а.с.5). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яке, зі слів позивачки, серед іншого, складається з 35/400 частин домоволодіння № 40 по вул. Сухумській в м. Дніпрі. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивачка є рідною дочкою померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження Серії V-КИ № 471645, виданим 20.05.1987 року відділом ЗАГС виконкому Ленінської райради Народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 1717 від 20.05.1987 року (а.с.9), свідоцтвом про укладання шлюбу Серії ІІІ-КИ № 357135, виданим 05.12.1986 року відділом ЗАГС Красногвардійського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 1045 від 05.12.1986 року, згідно якого дівочим прізвищем матері позивачки є «Юркова» (а.с.8), та свідоцтвом про шлюб Серії І-КИ № 267294, виданим 11.10.2013 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис № 1457 від 11.10.2013 року, згідно якого позивачка змінила своє дівоче прізвище «Горева» на «Чернявська» (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі вищевказаного, позивачка, у встановленому законом порядку, звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері - [PERSON], померлої 02 січня 2010 року. На підставі її заяви була заведена відповідна спадкова справа за № 336/2016. Проте, 21 липня 2016 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлої 02 січня 2010 року, на 35/400 частин домоволодіння № 40 по вул. Сухумській в м. Дніпрі, оскільки нею не надані правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно (а.с.26). У звязку з вказаними обставинами, позивачка була вимушена звернутися до суду. Позивачкою вказано, що 35/400 частин домоволодіння № 40 по вул. Сухумській в м. Дніпрі її матір успадкувала після смерті своєї матері - [PERSON], померлої 19 листопада 2005 року, бабусі позивачки. Але не зареєструвала на це нерухоме майно право власності у відповідних органах. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 13.12.2006 року [PERSON] дійсно було видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 4-4085, згідно якого вона успадкувала 35/400 частин домоволодіння № 40 по вул. Сухумській в м. Дніпрі після смерті своєї матері - [PERSON], померлої 19 листопада 2005 року (а.с.24). Вищевказані обставини також підтверджуються листом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 27.04.2017 року за № 1141/02-14. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] дійсно належали 35/400 частин домоволодіння № 40 по вул. Сухумській в м. Дніпрі. Проте, за життя, вона не здійснила реєстрацію права власності на належне їй спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У звязку з вищевказаним, позивачка просила визнати за нею право власності на це нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті її матері - [PERSON], померлої 02 січня 2010 року. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, судом встановлено, що в домоволодінні № 40 по вул. Сухумській в м. Дніпрі маються самовільно збудовані будівлі, які підлягають вводу в експлуатацію, що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння, виготовленого станом на 08.09.2006 року (а.с.18-23). В свою чергу, позивачка у своєму позові просить визнати за нею право власності й на ці обєкти (будівлі). При цьому, позивачкою не надано доказів того, що земельні ділянка, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, належала чи перебувала в користуванні її матері - [PERSON], померлої 02 січня 2010 року. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно зі ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Власником земельних ділянок, не перебуваючих у приватній власності, є територіальна громада м. Дніпро, яка здійснює свої повноваження через Дніпровську міську раду. Таким чином, судом встановлено, що належним відповідачем по даній справі є саме Дніпровська міська рада. У звязку з вищевказаним, судом було розяснено позивачці про предявлення нею даного позову до неналежного відповідача та було розяснено про можливість заміни або залучення до участі у дану справу належного співвідповідача, в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України, в особі Дніпровської міської ради. Разом з тим, позивачка в судовому засіданні категорично заперечувала проти заміни або залучення співвідповідача до участі у дану справу та вказала, що вона вважає належним відповідачем саме Територіальну громаду м. Дніпро в особі Чечелівської районної у м. Дніпрі ради. При цьому, за положеннями ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд може замінити відповідача чи залучити співвідповідача лише за клопотанням позивача у справі. Чинним законодавством не передбачений порядок заміни відповідача чи залучення співвідповідача у справу за ініціативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог, у звязку з предявленням них до неналежного відповідача, оскільки саме Дніпровська міська рада є власником та розпоряджається земельною ділянкою, на якій розташоване спірне домоволодіння, а доказів іншого суду не надано. Крім того, частина будівель у домоволодінні, на які позивачка просить визнати за нею право власності, не були прийняті до експлуатації, а тому є не створеним в розумінні ст. 331 ЦК України, що також виключає можливість визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачкою. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed