Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] в якому просив стягнути з відповідача: суму боргу за договором позики у розмірі 174 000 гривень; пеню за кожен день прострочки за договором позики від суми наявної заборгованості та судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1\~740 гривень 00 копійок та витрат на правову допомогу в розмірі 6\~500 гривень. Мотивуючи свою заяву тим, що 25.07.2019 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, формою якого являється власноручна письмова розписка, відповідно до якої відповідач отримав 174\~000 гривень в борг. Станом на 25.11.2019 року (кінцевий строк повернення взятих грошових коштів) [PERSON] кошти не повернув та добровільно повертати відмовляється. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором позики просить нарахувати пеню з 26.11.2019 року за кожен день прострочки повернення позики від суми заборгованості по день винесення рішення по справі. На дату подання позовної заяви 10.07.2020 року сума пені становить 3\~260 грн. 72 коп.. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань на адресу суду від нього не надходило. Представник позивача- [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач про дату та місце розгляду справи сповіщений належним чином, відзив на позовну заяву до суду не подав, будь-яких клопотань на адресу суду від нього не надходило. Частиною 8\~статті 178\~ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до\~ст.\~247\~ч.\~2\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантованост.124 Конституції України. Статтею 1046\~ЦК України визначено:\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047\~ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із частиною першою статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 25 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики відповідно до якого позивач передав відповідачу [PERSON] , 174 000 гривень. Про отримання коштів [PERSON] написав розписку. Згідно умов позики позичальник повинен був повернути грошові кошти до 25.11.2019 року (а.с. 7). З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1662цс17, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. На підтвердження укладених з відповідачем договорів позики та передачу йому грошових коштів представник позивача надав суду оригінал розписок, що згідно з положеннями статті 545\~ЦК України свідчить про невиконання зобов`язання з повернення позики позичальником. Як зазначалося вище, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який\~видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, [PERSON] довів заявлені позовні вимоги в цій частині належними та допустимими доказами. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені за кожен день прострочення повернення позики, суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст.\~625\~ЦК України боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3 % від суми боргу за кожен день прострочення. Таким чином, сума процентів від простроченої суми за період з 26.11.2019 року по 01 грудня 2020 року становитиме грн. (174 000 (сума заборгованості) х 0,03 (розмір проценту за кожен день прострочення) / 365 х 371 ( кількість днів прострочення) = 5 305 грн. 81 коп.). Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Частина 1статті 133\~ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч.1,3\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги задоволені, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України,\~суд приходить\~до висновку,\~що з\~відповідача підлягають\~стягненню судові\~витрати пов`язані\~зі сплатою\~судового збору\~на користь позивача, який сплачений ним за вимогу майнового характеру в сумі 1 740 гривень 00 копійок, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с. 1). Що стосується витрат на правову допомогу суд приходить до наступного висновку. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В обґрунтування витрат на правничу допомогу позивачем було подано договір про надання правової допомоги від 01 липня 2020 року який укладено з [PERSON] . Відповідно до квитанції від 01.07.2020 року позивачем сплачено 6 500 гривень за надання правових послуг ФОП [PERSON] , акт виконаних робіт у досудовому порядку та судовому порядку за договором про надання юридичних послуг № 277 відповідно до якого [PERSON] виконано наступні роботи: вивчення матеріалів та нормативних актів ( 1,5 годин) - 1500 грн., надання консультацій з питань чинного законодавства (1,11 годин) -750 грн., складання позовної заяви ( 3 години) -3\~250 грн., підготовка додатків до 4х екземплярів позовної заяви ( 1 година) - 1000 грн. (а.с. 10-13). Згідно зі\~статтею 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. У постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю. Згідно ч.1\~ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в частині стягнення витрат на правову допомогу, слід відмовити. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що заявником документально підтверджено понесені витрати на правничу допомогу та підлягають задоволенню в повному обсязі у розмірі 6 500,00 гривень.

Outcome: approved