Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, що був оформлений письмово у формі розписки, відповідно до умов якого позивач передав у борг відповідачу 200 000 грн., які останній зобов`язався повернути до 18 вересня 2019 року. На підтвердження отримання грошових коштів, відповідач власноручно склав розписку. Однак, відповідач грошові кошти не повернув, що стало причиною звернення до суду. Також, позивач просить стягнути з відповідача 5200 грн. інфляційні збитки за період з жовтня 2019р. по червень 2020р. (включно), 5145,20 грн. 3% річних за період з 19.09.2019 року по 27.07.2020 року (включно) та 5832,87 грн. проценти за період з 18.07.2019р. по 19.09.2019р. (включно), а загалом: 216 178,07 грн. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Дніпровського районного суду від 07 вересня 2020 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1/8 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 1436740580000, що на праві власності належить відповідачу в межах суми позовних вимог у розмірі 216 178,07 грн. 14 вересня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив, в якому заперечив проти задоволення позову у повному обсязі та пояснив, що 18.07.2019р. видав позивачу довіреність терміном до 18.07.2020р. на право користування автомобілем MITSUBISHI PAJERO WAGON, термін дії якої закінчився. Зазначає, що позивач незаконно володіє автомобілем відповідача, внаслідок чого він отримав збитки. При цьому, відповідач не заперечує щодо отримання коштів та наявної заборгованості, зазначає, що намагався мирно врегулювати спір, пропонував погашення боргу частинами, однак через скрутне матеріальне становище міг повертати кошти лише по 5000 грн. На підтвердження зазначених обставин, відповідачем до відзиву та впродовж усього розгляду справи будь-яких належних доказів не надано. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року відмовлено в прийняті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів та повернення майна з чужого незаконного володіння. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно вимог ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2019 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 200 000 грн., які останній зобов`язався повернути до 18 вересня 2019 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, складеною [PERSON] , яка датована 18 липня 2019 року. Окрім того, в розписці зазначено, що в якості гарантій повернення коштів відповідачем залишено його автомобіль MITSUBISHI PAJERO на відповідальне зберігання і надано генеральну довіреність. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості), що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, в порядку ст. 1051 ЦК України, відповідач не заявив вимог з приводу оспорювання договору позики, а також зважаючи на той факт, що у поданому зустрічному позові який не був прийнятий судом до розгляду разом з первісним, відповідач фактично визнав факт отримання коштів від [PERSON] , тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення суми боргу в розмірі 200 000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання зобов`язання (прострочення виконання грошового зобов`язання) у позивача виникло право на стягнення 3 % річних від простроченої суми, в порядку визначеному ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд, погоджується з розрахунком позивача щодо стягнення інфляційних втрат, який за період з жовтня 2019 року по червень 2020 року (включно) становить 5200 грн. Також, суд погоджується з розрахунком 3 % річних, що відповідає періоду прострочення у 313 днів та розрахований за формулою 200 000 * 3% : 365 * 313 і становить 5145,20 грн. Окрім того, позивачем заявлено до стягнення проценти у розмірі 5832,87 грн. у відповідності до статей 536, 1048 ЦК України. Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №44/9519/12 (провадження №14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Отже зі спливом строку, на який була надана позика припиняється право позивача нараховувати проценти за договором. Як вбачається з договору позики, що оформлений у вигляді розписки, його умовами розмір процентів не передбачений, а тому позивач, здійснюючи розрахунок суми відповідних процентів, що підлягає стягненню з відповідача, виходив із облікової ставки НБУ, вказуючи при цьому період для такого нарахування за договором позики з дня укладання договору (оформлення розписки) - 18 липня 2019 року до дня, коли відповідач зобов`язався повернути позику, а саме до 18 вересня 2019 року (включно) у сумі 5832,87 грн. Перевіряючи розрахунок нарахованих процентів, суд зазначає, що в період з 18 липня 2019 року по 05 вересня 2019 року (включно) облікова ставка НБУ становила 17%, а кількість прострочених днів становило - 50, відтак розрахунок процентів за цей період буде становити: 200000 : 365 * 50 * 17 % = 4657,53 грн. За період з 06 вересня 2019 року по 18 вересня 2019 року (включно) облікова ставка НБУ становила 16,5%, а кількість прострочених днів становило 13, відтак розрахунок процентів за цей період буде становити: 200000 : 365 * 13 * 16,5% = 1175,34 грн. А всього, за період з 18 липня 2019 року по 18 вересня 2019 року (включно) розмір процентів буде становити 5832,87 грн. Аналогічні правові висновки щодо можливості нараховувати проценти та період їх нарахування містяться у постановах Верховного суду від 08 травня 2019 року у справі №760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №498/1105/15-ц. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики підлягає задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 200 000,00 грн., 5200 грн. інфляційних збитків за період з жовтня 2019р. по червень 2020р. (включно), 5145,20 грн. 3% річних за період з 19.09.2019 року по 27.07.2020 року (включно) та 5832,87 грн. проценти за період з 18.07.2019р. по 19.09.2019р. (включно), а загалом: 216 178,07 грн. Щодо обставин справи на які посилається відповідач у своєму відзиві на позов щодо передачі автомобіля на зберігання, щодо незаконного володіння позивачем автомобілем, щодо отримання відповідачем збитків не відносяться до предмету спору, а їх обставини не спростовують факту отримання коштів та обов`язку щодо їх повернення. Окрім того, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачем не надано. В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 2 161 грн. 78 коп. За змістом ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В позовній заяві представником позивача зазначено про попередній розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що становить 10500 грн. Додатково, представник позивача подав окрему заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката від 01.09.2020р., в якій представник позивача детально розписав обсяг витрат, їх час та вартість, із наданням необхідних доказів. 22 липня 2020 року між Адвокатським бюро «Лев» та позивачем було укладено договір №22/07 про надання правової допомоги, умовами якого передбачено, що АБ «Лев» приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу замовнику, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити її вартість на умовах та в строки, що передбачені умовами цього договору (п.1.1 договору). Відповідно до п.1 додатку №1 від 22 липня 2020р. до договору загальний розмір гонорару за надання правової допомоги (витрати на професійну правничу допомогу) щодо стягнення на користь замовника заборгованості з боржника замовника - [PERSON] та який передбачений в п.1.2. договору становить 10500 (десять тисяч п`ятсот) грн., що є 15 годин надання правових послуг, з розрахунку вартості 1 година - 700 грн. Згідно з п.2 додатку №1 до договору сторони погодили наступний обсяг та час надання правової допомоги: а) усні консультації з правових питань щодо стягнення заборгованості з боржника Замовника - 0,5 год; б) аналіз судової практики щодо стягнення заборгованості за розписками, щодо стягнення інфляційних збитків, щодо стягнення 3% річних та щодо стягнення процентів у відповідності до ст.536 та 1048 Цивільного кодексу України - 1 год.; в) складання та подання позову до Дніпровського районного суду м. Києва щодо стягнення з Боржника Замовника на користь Замовника заборгованості та інших грошових сум у відповідності до вимог чинного законодавства України - 7 год.; г) складання та подання до Дніпровського районного суду м. Києва заяви (клопотання) про забезпечення позову Замовника щодо накладення арешту на нерухоме (рухоме) майно Боржника Замовника - 4 год.; д) отримання інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно…., сплату за отримані довідки - 0,5 год.; е) участь у судових засіданнях, представлення та захист інтересів та прав Замовника у Дніпровському районному суді м. Києва, як представник позивача зі всіма правами та повноваженнями (без обмежень), що надані Цивільним процесуальним кодексом України при наданні правової допомоги передбаченої в п.1.2. цього Договору - 1 год.; є) складання, підписання та подання до суду клопотань, заяв, відповідей на відзив, заперечень, пояснень та інших документів, з метою захисту прав та інтересів Замовника - 1 год. Відповідно до п.3 додатку №1 до договору сторони погодили, що правова допомога надається адвокатом - [PERSON] , який є адвокатом з 29 червня 2010 року та має юридичний стаж 14 років. Згідно до п.4 додатку №1 до договору від 22 липня 2020р. сторони погодили, що вартість правової допомоги, що визначена в п.1 цього додатку сплачується замовником на розрахунковий рахунок виконавця впродовж 10-ти днів з моменту підписання договору. 24 липня 2020 року позивачем було сплачено на рахунок АБ «Лев» 10500 грн., що підтверджується копією квитанції від 24 липня 2020р. №0.0.1780978459.1. Таким чином, враховуючи те, що адвокат не приймав участі у судових засіданнях, так як розгляд справи відбувається без виклику сторін, відтак від загального часу витраченого адвокатом необхідно відняти 700 грн. (1 год.) за участь представника у судових засіданнях у Дніпровському районному суді м. Києва. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 9800 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved