Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

в лютому 2014 р. [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про поділ спільного майна подружжя, що підлягає державній реєстрації, при цьому пояснив наступне. 26.08.1995р. було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. За час шлюбу подружжям у спільну сумісну власність було придбано автомобіль марки ВАЗ 2106, 1981 року випуску, кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Вищезазначений автомобіль було зареєстровано за відповідачем згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 23.07.1999р. В наступному шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 28.05.2009р. Разом з цим позивач зазначив, що згідно довідки Управління ДАЇ ГУ МВС України в місті Києві станом на 13.04.2012р. власником спірного автомобіля ВАЗ 2106 зареєстровано відповідача. Проте відповідач ухиляється від передання спірного автомобіля у користування позивача. У зв'язку з вищевикладеним позивач просив:визнати автомобіль марки ВАЗ 2106 синього кольору , 1981 року випуску, д.н.з. [NUMBER], двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], спільною сумісною власністю позивача і відповідача в рівних частинах; визнати за відповідачем право власності на автомобіль ВАЗ 2106 вартістю 8000,0 грн. та виділити його в натурі; припинити право спільної сумісної вланості позивача на 1/2 частку автомобіляВАЗ 2106; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 4000,0 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача у судовому засіданні та наданих письмових поясненнях позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги повністю. В наступному подала заяву про здійснення судового розгляду справи за відсутності позивача і його представника у судовому засіданні. Представник відповідача позов не визнала та просила відмовити у задоволені позовних вимог повністю, оскільки позивачем пропущено без поважних причин трирічний строк позовної давності на звернення із вимогою про поділ майна після розірвання шлюбу. Крім того зазначила, що від шлюбу позивача та відповідач є дитина: [PERSON], [INFO], який проживає із відповідачем та перебуває на утриманні останньої. При цьому позивач не приймає участі у вихованні та утриманні сина [PERSON], в наслідок чого частка позивача у спірному майні підлягає зменшенню. Врахувавши надані сторонами пояснення, з'ясувавши обставини, на які вони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити позов частково, у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 26.08.1995р. між позивачем та відповідачем укладено шлюб, згідно Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 26.08.1995р. Від шлюбу позивач і відповідач мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], згідно Свідоцтва про народження від 24.01.2002р. серії [NUMBER]. Крім того вбачається, що під час шлюбу відповідачем було набуто та зареєстровано у власність автомобіль марки ВАЗ 2106, 1981 року випуску, кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 23.07.1999р. В наступному шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 28.05.2009р. серії [NUMBER]. Разом з цим згідно довідки Управління ДАЇ ГУ МВС України в місті Києві станом на 13.04.2012р. власником автомобіля ВАЗ 2106 зареєстровано відповідача. Суд зазначає, що згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. При цьому СК України набрав чинності 01.01.2004 р., в наслідок чого його норми застосовуються до сімейних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 р. Разом з цим враховуючи те, що права та обов'язки сторін щодо спірного майна виникли в момент придбання цього майна - у 1999 році, правовий режим цього майна та правовідносини сторін із приводу нього регулюються нормами КпШС від 20.06.1969р, Закону України «Про власність» від 05.05.1993р., ЦК Української РСР від 18.07.1963р. Відповідно до ст. 22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що набутий відповідачем за час шлюбу автомобіль ВАЗ 2106, 1981 року випуску, кузов № [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], належить на праві спільної сумісної власності відповідачу та позивачу. Згідно ст. 28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Положеннями ч. 1 ст. 29 КпШС унормовано, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 2 ст. 29 КпШС , поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Сторони визнали, що на утриманні відповідача перебуває неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Зокрема наведене позивач визнав у наданих суду письмових поясненнях. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Разом з цим вбачається згідно наявних у справі виписки Київської міської дитячої клінічної лікарні № 4761, медичної картки [PERSON], що останній перебуває на диспансерному обліку через наявну алергію до побутових та пилкових алергенів, у зв'язку із якою у [PERSON] спостерігаються періодичні розлади здоров'я. При цьому суд зазначає, що після розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем у 2009 році та залишення неповнолітнього [PERSON] на утриманні відповідача, позивач як батько зобов'язаний також утримувати неповнолітнього сина [PERSON] та брати участь у додаткових витратах на дитину, зокрема і тих які викликані її хворобою, згідно вимог ст. 180, 185 СК України. Наведені обов'язки позивач повинен виконувати належним чином та безперервно до досягнення [PERSON] визначеного СК України віку. Однак відповідачем не надано та в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження належного безперервного виконання позивачем з 2009р. свого обов'язку щодо сплати аліментів та здійсненні додаткових витрат на неповнолітнього сина [PERSON] При цьому суд зазначає, що надані позивачем в якості доказів квитанції про перерахування коштів відповідачу, свідчать про мінливий і непостійний характер виконання позивачем своїх батьківських обов'язків щодо утримання неповнолітнього сина [PERSON]лише в окремі періоди: листопад і грудень 2013р., лютий - липень 2014р., які припали на час розгляду наведеної справи судом. Крім того в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження розстрочення або припинення обов'язку позивача сплачувати аліменти і нести додаткові витрати на неповнолітнього сина [PERSON] Разом з цим положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що відповідач несе більшість витрат на утримання неповнолітнього сина [PERSON] Враховуючи наведене і зважаючи на те, що відповідач утримує постійно неповнолітнього [PERSON],

Outcome: partial