Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

В липні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус ДМНО, у якому позивачі прохали суд повернути квартиру [ADDRESS] у спільну сумісну власність позивачів шляхом її витребування від [PERSON] та відшкодувати судові витрати. В обґрунтування позову позивачі зазначали, що їм з січня 1997 року на праві спільної сумісної власності належала спірна квартира. В свою чергу,9 липня 2020 року, позивач [PERSON] , особисто прибув за адресою даної квартири та виявив факт зміни замків на вхідній двері. Зламавши замок на вхідних дверях він зайшов у квартиру та помітив розкидані на підлозі зубочистки та відчиненою кімнату, яку завжди залишав зачиненою. При цьому, на перший погляд, всі речі та майно було на місці. У зв`язку з цим через спецдшію «102» було викликано нарад поліції за фактом можливого проникнення у житло. Наступного дня, 10 липня 2020 року, позивач [PERSON] дізнався, що 9 липня 2020 року після 16-ї години згадана квартира була придбана [PERSON] за договором купівлі-продажу. Однак, позивачі з моменту отримання Свідоцтва про право власності на житло (1997 р.) не вчиняли будь-яких правочинів із вказаною квартирою. 21 липня 2020 року з`ясувалося, що квартиру [ADDRESS] продав громадянин [PERSON] . На підтвердження свого права власності на дану квартиру він надав Приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Кучер Аліні Анатоліївні Свідоцтво про право власності на житло від 20.01.1997 р. та довідку з Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради. Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння позивачів незаконно, на підставі згаданого договору купівлі-продажу. У зв`язку з вказаними обставинами, позивачі вимушені звернутися до суду для захисту своїх законних прав. Ухвалою суду\~від 03.02.2021\~року задоволено\~клопотання позивачів\~та витребувано\~у Приватного\~нотаріуса Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Кучер\~Аліни Анатоліївни\~належним чином\~посвідчені копії\~документів,\~які стосуються\~оформлення договору\~купівлі-продажу\~квартири [ADDRESS] від 09.07.2020 року. Позивачі у судове засідання не з`явилися, але надали до суду заяви у яких позовні вимоги повністю підтримали, просили задовольнити, справу розглянути без їх участі. Проти заочного розгляду не заперечували. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви, про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв. Третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кучер А.А. надала суду заяву у якій прохала ухвалити рішення без її участі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 20 січня 1997 року було видано Свідоцтво про право власності (спільної сумісної) на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] на підставі розпорядження органу приватизації від 20 січня 1997 року за № 8/48-97, зареєстрованого в КП ДМБТІ та записана у реєстрову книгу за №125п-61 (а.с. 8). Позивачі зареєстровані за цією ж адресою, що підтверджується як відмітками в паспортах так і Довідкою Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 22.07.2020 року №10/5-1193 (а.с. 14). При цьому, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 215794749 від 10.07.2020 року, 9 липня 2020 року право власності на згадану квартиру було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (серія та номер: р.1676, виданий 09.07.2020 pоку, видавник: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кучер А. А.) (а.с.10). Як вбачається з вказаного договору, продавцем квартири був [PERSON] , яким на підтвердження свого права власності на дану квартиру було надано Приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Кучер Аліні Анатоліївні Свідоцтво про право власності на житло від 20.01.1997 року та довідку з Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, які містять тотожні відомості та реквізити, з відповідними документами позивачів, за винятком зазначення власників квартири. Однак, факт недостовірності зазначених документів, щодо існування та реєстрації в МБТІ права власності [PERSON] на спірну квартиру та її дійсної належності на праві власності саме позивачам, підтверджується Довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 24.07.2020 року № 5/5-129 та листом КП «ДМБТІ» від 17.07.2020 року №7631, відповідно до яких квартира була приватизована та належить на праві спільної власності саме [PERSON] та [PERSON] , в свою чергу, відомостей про участь у приватизації та видачі інших свідоцтв про право власності на вищевказану квартиру іншим особам у Дніпровської міської ради відсутні (а.с. 13,14). В свою чергу, з наданих на виконання ухвали суду, приватним нотаріусом документів вбачається, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кучер А.А., під час проведення нотаріальної перевірки та реєстраційних дій по цій квартирі всупереч законодавчих вимог не здійснила власний запит до ДМБТІ щодо права власності на житло. Цей обов`язок перевірки даних для реєстраторів запроваджено з 2013 року. У Законі № 1666-VIII від 06 жовтня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» «підсилено імператив» такого обов`язку. Так, у пункті 3 частини третьої статті 10 Закону у редакції від 02 листопада 2016 року встановлено обов`язок державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитувати від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Отже, цією нормою встановлено обов`язок отримувати інформацію у випадку внесення до Державного реєстру прав інформації про права та обтяження, які вже були зареєстровані до 01 січня 2013 року, проте приватний нотаріус, посвідчуючи договір купівлі-продажу від 09.07.2020 року прийняла до уваги лише довідку датовану 30.06.2020 року, надану самим [PERSON] . Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлена належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту вказаної норми випливає, що обмеження у праві власності, припинення права власності можливе лише за підставами та в порядку, встановленими актами, що мають статус закону, адже відповідно до ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами Украли. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийнята майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частина 1 ст. 656 ЦК України визначає, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу належить власникові товару. В разі відчуження майна особою, яка не мала на це права, право власності на таке майно набувається з огляду на норму ст. 330 ЦК України лише добросовісним набувачем з врахуванням приписів ч. 1 ст. 388 ЦК України. Так, за нормами ст. 388 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Виходячи з положень статті 387 ЦК України, віндікація застосовується тоді, коли у власника зберігається право власності, але він не може його здійснювати, оскільки річ вибула із його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Разом з тим, судом було встановлено, що власники майна не мали волі на передачу належної їм квартири, що є предметом спору у даній справі, відповідачеві. Зі змісту п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України вбачається, що якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача навіть в тому випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Оскільки спірна квартира вибула з володіння Позивачів не з їх волі, а Відповідач є добросовісним набувачем (поки не встановлено інше), то права власності на таке майно він фактично не набуває. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Пунктом 8 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 визначено, що Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Пунктом 22 визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв`язку із чим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Пунктом 26 також визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. З огляду на те, що спірна квартира вибула із володіння Позивачів поза їх волею, прохання останніх про повернення майна у власність шляхом витребування відповідають приписам статті 387,392 ЦК України та пунктам 1, 4 частини 2 статті 16 ЦК України щодо способів захисту позивачем своїх прав, як власника майна, у разі їх невизнання чи оспорювання відповідачем. Застосування судом такого способу захисту прав Позивачів - не породжує у них права власності, як нового права, а лише підтверджує належне Позивачам право власності, яке набуте ними на законних підставах, однак, з тих чи інших причин оспорюється іншими особами. Дана правова позиція також узгоджується з постановою Верховного Суду від 21.08.2018 року по справі № 902/1722/14. Разом з тим, надаючи оцінку формулюванню вимоги позивача про «повернення квартири у спільну сумісну власність шляхом її витребування», суд виходить з того, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, на чому наголошено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, встановлених обставин справи і оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власників поза їх волею, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, шляхом витребування з чужого незаконного володіння - у [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, та судові витрати поніс саме позивач [PERSON] , то з відповідача на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 3000 грн., а також судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 420 грн. 40 коп., а всього у розмірі 3\~420 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved