Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

В квітні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати з компенсацією, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що з 14 вересня 1999 року по 15 грудня 2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Однак при виплаті заробітної плати з березня 2003 року по день звільнення позивачу не проводилась індексація, передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені його права на оплату праці, що мають бути відновлені шляхом стягнення заборгованості з індексації заробітної плати в сумі 3 089 грн. 18 коп. та компенсації втрати частини доходів в звязку з порушенням термінів їх виплати в сумі 5 151 грн. 68 коп. У відповідності до положень ст. 117 КЗпП України просив також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 січня 2011 року по 31 січня 2014 року в сумі 124 650 грн. 78 коп. Також зазначав, що в звязку з порушенням трудових прав, йому завдано моральну шкоду, яку оцінив у 1 000 грн. та просив стягнути на свою користь. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 червня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь [PERSON] індексацію заробітної плати з компенсацією за період з 01 березня 2003 року по 31 липня 2006 року в сумі 1 070 грн. 60 коп. з утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду змінити та позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача [PERSON], який просив скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» [PERSON], який просив апеляційну скаргу відхилити, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення, згідно ст. 214 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати та інше. Оскаржуване рішення таким вимогам в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 14 вересня 1999 року по 15 грудня 2010 року перебував у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча». Згідно з розрахунком суми індексації, наданим відповідачем за підписом начальника управління компенсації та пільг, під час роботи позивача на підприємстві в період з березня 2003 року по липень 2006 року заробітна плата останнього не індексувалася (а.с. 17). Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Структуру заробітної плати визначено статтею 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Згідно з ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078. Індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункт 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. N 1078). Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації є місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів населення. Грошові доходи, одержані за цей місяць, не індексуються, якщо сума підвищення доходу перевищує суму індексації, яка повинна нараховуватись у місяці підвищення. Згідно з ч. 1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. У разі невчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці». Згідно із статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи, організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 цього Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх вплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно статті 3 Закону компенсація обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. Відповідно до цього Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати провадиться, якщо затримано на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, серед них заробітна плата (грошове забезпечення). Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Задовольняючи частково позовні вимоги про виплату заборгованої індексації заробітної плати з компенсацією заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані належні і достатні докази порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, і обґрунтованості його позовних вимог про стягнення належної йому індексації заробітної плати з компенсацію за невиплату, визначивши її в розмірі 1 070 грн. 60 коп. згідно з розрахунком підприємства-відповідача, який позивач в суді першої інстанції не спростовував. За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності суми індексації його заробітку за вказаний позивачем період, нічим обєктивно не підтверджені, тому не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів. Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позовних вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Як передбачено статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню у випадках предявлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не повязане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нарахованої роботодавцем. Оскільки суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості суми невипаленої своєчасно суми індексації заробітної плати, то вимоги позивача про відшкодування середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку є обґрунтованими. У звязку з наведеним, висновки суду першої інстанції про те, що позивач не звертався з часу звільнення з вимогами про стягнення суми невиплаченої індексації, і при звільненні йому було виплачено заробітну плату, а за невиплату індексації суд стягнув на його користь компенсацію, і тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки не підлягають задоволенню, є помилковими. Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як пояснив апеляційному суду представник відповідача, [PERSON] у день звільнення працював, що також підтверджується і наданим відповідачем табелем обліку робочого часу. Виходячи із змісту позовних вимог та положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає стягненню за період з 01 січня 2011 року по 31 січня 2014 року, тобто за 773 робочих дні. Зі справи вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складала 154 грн. 80 коп. (а.с. 18). Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що припадає до сплати позивачеві, складає 119 660 грн. 40 коп. (773 дні х 154 грн. 80 коп.). Даний розрахунок виконаний відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМ України 08.02.1995 року №100, згідно з положеннями п. 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденні (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Між тим, як розяснив пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Оскільки між сторонами виник спір про розмір належних до виплати позивачеві сум заробітної плати і його вимоги в цій частині задоволено частково, апеляційний суд з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині частково та стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 січня 2011 року по 31 січня 2014 року в сумі 2000 грн. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) розяснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди є незаконним, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному не проведенні індексації заробітної плати, призвело до моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд, враховуючи конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, тяжкість і істотність вимушених змін у житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цих позовних вимог в розмірі 200 грн. З урахуванням зазначеного апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови у стягненні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial