Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказувала, що має від шлюбу з відповідачем спільного сина - [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з нею. Посилаючись на те, що відповідач безпідставно відмовляє їй у нотаріальному посвідченні дозволу на виїзд їхнього спільного сина за кордон, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон за межі України протягом 2017-2020 року [PERSON], [INFO], без згоди батька. Представник позивача звернулась до суду із заявою в якій просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, тому суд вважає за необхідне провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. Третя особа звернулась до суду із заявою в якій просила справу розглядати за відсутності її представника, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 26.06.2014 року між сторонами укладений шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області здійснено актовий запис № 689. Від шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON], [INFO] (а.с. - 6). 13.10.2016 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області шлюб між сторонами розірваний. 13.10.2016 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.09.2016 року і до повноліття дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю її прав установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Приписами ч. 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватись в супереч інтересів дитини. З зазначених норм вбачається, що здійснення прав та обов'язків батьків щодо дитини не може суперечити її інтересам. Частиною першою статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Приписами ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в України громадян України» встановлено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зі змісту аб. 3 пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 вбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків або його нотаріально засвідченої копії. У пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Докази, що спростовують вищезазначені обставини в матеріалах справи не містяться. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд сина за кордон в присутності позивача, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved