Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

В лютому 2015 позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 173\~948,50 грн. та вирішити питання про судові витрати, мотивуючи свої вимоги наступним. Так, 14.01.2013 між Кредитною спілкою «Співдружність» (далі КС «Співдружність») та [PERSON] укладено кредитний договір №130106/с (далі Кредитний договір), згідно якого позивач надав останньому грошові кошти в сумі 25\~000,00 грн. на умовах 65,7% річних, тобто 0,18% денних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк 24 місяці. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором було підписано договір поруки в цей же день, згідно якого [PERSON] взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати за цим договором за невиконання або неналежне виконання [PERSON] своїх зобов`язань. Також позивач стверджує, що під час укладення Кредитного договору сторони домовилися про зміну відсоткової ставки залежно від обставин кредитного ризику, а саме у зв`язку із порушенням графіку розрахунків Додатка №1 до Кредитного договору, плата за яким становить 365% річних, тобто 1% денних на суму залишку по кредиту. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2013 задоволено позов КС «Співдружність» та стягнуто з обох відповідачів заборгованість за Кредитним договором в солідарному порядку, яка включила тіло кредиту та відсотки за користування ним станом до 30.09.2013. В той же час, зобов`язання за Кредитним договором [PERSON] все одно не виконує, відтак позивач звернувся в 2015 році до суду із цим позовом, щоб достягувати відсотки за користування кредитними коштами за період з 01.10.2013 по 30.09.2015 також в солідарному порядку з обох відповідачів (а.с.3-7, 71) В судовому засіданні представники позивача кожний окремо підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених судом вище. Відповідач [PERSON] не заперечував також проти задоволення позову, проте зазначив, що сума надто велика для того, щоб він її сплатив єдиним платежем. В той ж е час, він висловив своє бажання «погашати» кредитну заборгованість по мірі надходження грошових коштів. Представник відповідача [PERSON] категорично заперечував проти того, щоб з його довірителя були стягнуті грошові кошти за цим Кредитним договором, оскільки вважав, що договір поруки припинив свою дію, відтак і вимоги до [PERSON] є незаконними та необґрунтованими. З цих саме підстав представник відповідача [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву в інтересах [PERSON], в якій просив суд визнати зобов`язання [PERSON] за договором поруки №13016/с від 14.01.2013, укладеного між КС «Співдружність» та [PERSON] та [PERSON] припиненими, посилаючись на наступне. Так, представник відповідача звертає увагу на п. 3.1. даного договору поруки, згідно якого порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також коли кредитодавець протягом 6 місяців з дня настання строку виконання зобов`язання, не пред`явить вимоги до поручителя. Представник відповідача зазначив в судовому засіданні, що позивач сам змінив строк виконання зобов`язань, звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості із відповідачів, за наслідками розгляду якого суд постановив рішення ще в 2013 році. Щодо зміни відсоткової ставки, то представник відповідача зауважив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що [PERSON] давав свою згоду на це, чи взагалі йому було відомо про укладення додаткової угоди до Кредитного договору і розглядав це як окрему підставу для визнання зобов`язань за договором поруки припиненими (а.с.79-82) Представники позивача заявили, що зустрічний позов задоволенню не підлягає, оскільки доводи представника не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Так, ототожнювали строки позовної давності і строки дії договору поруки, зазначали, що безумовно [PERSON] було відомо про підписання [PERSON] додаткової угоди, в якій була збільшена відсоткова ставка, на підтвердження цього вважали свідчить як укладення обох договорів в один день, так і те, що ця додаткова угода є невід`ємною частиною Кредитного договору (а.с.100-106) На що представник відповідача зауважив, що в самому Кредитному договорі, за яким власне [PERSON] і взяв на себе зобов`язання, відсутнє будь-яке посилання на те, що до нього ще йдуть будь-які додаткові угоди чи договори, все решта це лише припущення представників позивача, яке не може бути покладено в основу рішення. Відповідач [PERSON] в питаннях вирішення зустрічного позову покладався на розсуд суду. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що 14.01.2013 між КС «Співдружність» та [PERSON] укладено кредитний договір №130106/с, згідно якого позивач надав [PERSON] грошові кошти в сумі 25\~000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності та забезпеченості. Строк дії Кредитного договору 24 місяці. Плата за користування кредитом 33,75%. Річний процент 65,7%, тобто 0,18% денних на суму залишку кредиту за кожен день користування (а.с.12-13) 14.01.2013 між КС «Співдружність», [PERSON] та [PERSON] укладено Договір поруки №130106/с (далі Договір поруки), згідно якого [PERSON] поручився перед позивачем за належне виконання [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитним договором (а.с.15) 14.01.2013 між КС «Співдружність» та [PERSON] укладено Додатковий договір до Кредитного договору №130106/с (далі Додатковий договір), згідно якого сторони домовилися про зміну розміру фіксованої процентної ставки за умови порушенням графіку розрахунків за Додатком №1 до Кредитного договору №130106/с від 14.01.2013 на 365% річних, тобто 1% денних на суму залишку по кредиту (а.с.14) Додатковий договір підписаний сторонами. В той же час, будь-яких застережень щодо ознайомлення із його змістом поручителя [PERSON] Додатковий договір не містить, як і Договір поруки не містить пунктів про те, що поручитель усвідомлений із тієї відсотковою ставкою, яка передбачена в Додатковому договорі. Більше того, відсутність ознайомлення поручителя із зміною процентною ставки підтверджується як на те звертав увагу представник відповідача, що згідно п.1.7 Додаткового договору він складений лише в двох примірниках по одному для кожної із сторін. Твердження представників позивачів про те, що обидва договори, і Кредитний, і Додатковий укладалися в один день, і тому [PERSON] не міг про нього не знати, суд вважає неспроможними, оскільки зміна відсоткової ставки є істотною умовою договору, яка мала бути доведена до відома поручителя. Суд наголошує на тому, в представлених сторонами доказах відсутній документ, який би зміг засвідчити таку згоду. Заяви [PERSON] про його ознайомлення із відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду, більше того будь-які заяви [PERSON] з цього приводу не є доказами, які можуть підтвердити вищезазначене (а.с.107-109) Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.2 ст.554 ЦК України) Проте, зважаючи на правову позицію Верховного Суду України, викладену за наслідками розгляду справи №6-53цс14 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку суди повинні враховувати під час винесення своїх рішень, слід чітко встановлювати строк дії поруки. Так, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (ч.1 ст.559 ЦК України) Аналізуючи доводи представника відповідача в частині закінчення строку дії договору поруки, суд керується правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові у справі №6-1206цс15 від 23.09.2015, яка не може відповідно до ст.360-7 ЦПК України бути залишена поза увагою районного суду при прийнятті рішення у справі. Верховний Суд України зауважив, що згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що позивач змінив строк виконання основного зобов`язання за Кредитним договором, рішенням якого від 02.12.2013 було задоволено позовні вимоги КС «Співдружність» і стягнуто за Кредитним договором заборгованість в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] по тілу кредиту та відсотки за його користування станом на 30.09.2013 в сумі 24\~650,00 та 43\~984,60 гривень відповідно (а.с.9) Відтак зобов`язання по строку не вважається припиненим. Проте, суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи представника відповідача в частині припинення договору поруки через зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності (ч.1 ст.559 ЦК України) Слід враховувати, що за умовами цієї норми до припинення договору поруки призводить не будь-яка зміна основного зобовязання, а лише та, що збільшила обсяг відповідальності поручителя. Такий підхід відповідає потребам господарсько\-го обороту, оскільки дає змогу зберегти забезпе\-чення тоді, коли зміна основного зобовязання не важлива (не суттєва), не має значення або сприятлива для поручителя. Зокрема, очевид\-но, що при продовженні строку дії основного зобовязання, у випадку підвищення суми основ\-ного боргу, розміру процентів, встановлення чи збільшення неустойки, відстрочки платежу зна\-чно збільшується сума основного зобовязання. Поручитель у такому випадку несе відповідаль\-ність, тільки якщо він згоден продовжити дого\-вір поруки на нових умовах, в іншому випадку (за загальним правилом) порука припиняється. Така позиція підтверджена у по\-станові Верховного Суду України від 21\~ листопада 2011\~ року у справі №\~6-49\~цс11. Згода поручителя на зміну основного зобовязання має бути висловлена чітко та в пись\-мовому вигляді. Не можуть прийматися доводи про те, що, поручаючись за виконання зобовязань за кредитним договором, який включав право креди\-тора змінити розмір процентної ставки в односто\-ронньому порядку, поручитель погодився з таки\-ми змінами. При цьому слід виходити з того, що в договорі поруки немає прямо вираженої згоди по\-ручителя відповідати зі зміненими умовами основ\-ного договору. У подібних ситуаціях не можна, вважаючи змі\-ну зобовязання недійсною, притягувати поручи\-теля до відповідальності, виходячи з відповідаль\-ності боржника в тому вигляді, який вона мала до зобовязання. Наведена норма закону дає змогу зробити висновок про те, що поручитель не залишається зобовязаним навіть на початкових умовах. Слід також звернути увагу на те, що припинен\-ня поруки за такою підставою здійснюється від\-повідно до закону і не потребує звернення до суду. Але виникає запитання: чи може поручитель за та\-ких обставин подати позов про припинення пору\-ки? Якщо так, то який спосіб захисту порушеного права має обрати суд? Відповіддю на це запитання може бути правова позиція, висловлена в постано\-ві Верховного Суду України від 21\~травня 2012 року (справа №\~6-20\~цс11). Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені в ст.\~16 ЦК. Згідно з п.\~1 ч.\~2 цієї статті одним із таких способів є визнання права, що означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. Із зазначеної статті випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений у договорі або законі. За змістом норм статей 559, 598 ЦК припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати. Аналіз вищенаведених положень закону та судової практики Верховного Суду України, дає суду підстави стверджувати про те, що порука припинилася, відтак за встановлених судом обставин можна вести мову виключно про зобов`язання [PERSON] перед КС «Співдружність» по сплаті відсотків за користування кредитними коштами з урахуванням меж заявлених вимог. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Будь-яких контр розрахунків відповідач [PERSON] суду не представив, саму суму заборгованості не оспорював, окрім зауважень про те, що вона є занадто великою для того, щоб він її погасив одноразовим платежем. Відтак суд з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу і рівності у наданні суду доказів для доведення переконливості своєї позиції у справі, приходить до висновку про задоволення позовних вимог КС «Співдружність» до [PERSON] і стягнення з нього відсотків за користування кредитними коштами за Кредитним договором за період від 01.10.2013 до 30.09.2015 в розмірі 173\~948,50 грн. (а.с.74) Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь КС «Співдружність» підлягають стягненню також судові витрат, як судовий збір, так і розміщення оголошення в пресі на суми 1739,48 та 420,00 гривень відповідно. Також згідно ст.88 ЦПК України з КС «Співдружність» на користь [PERSON] підлягає стягнення судовий збір за задоволення вимог за зустрічним позовом в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved