Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ТОВ «Агротех-Гарантія» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, посилаючись на те, що 26 грудня 2014 року він отримав свідоцтво про право на спадщину і став власником земельної ділянки площею 3,07 га, яка розташована на території Черевківської сільської ради Миргородського району Полтавської області. В кінці 2014 року відповідач запропонував йому укласти попередній договір оренди землі, оскільки бувший власник, його рідна мати померла. Він, мало що розуміючи, підписав якісь папірці, котрі тут же відповідач забрав і він їх більше не бачив. Відповідач приховав від нього, що фактично він підписав не попередній договір а якусь додаткову угоду до договору, про яку він не мав уявлення і якої ні за що не підписав би, якби знав про таке, оскільки має намір хазяйнувати на своїй землі сам. Вважаючи, що правочин здійснено під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 3,07 га, укладений в кінці грудня 2014 року між ним і відповідачем і повернути йому цю земельну ділянку. Перед початком розгляду справи по суті позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що тепер йому стало відомо, що насправді він підписав додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 278 від 01.01.2008 року, яку вважає незаконною з тих підстав, що він не отримував від відповідача пропозицій щодо укладення такої угоди і не пропонував їх зі свого боку, він не отримував від відповідача проекту додаткової угоди та її примірника, невідємною частиною угоди є витяг з Держреєстру, який йому не надавався, в тексті угоди немає вказівки про те, що вона є невідємною частиною договору. Сам договір № 278 позивач вважав недійсним з тих підстав, що: договір укладений 01 січня 2008 року без будь-яких погоджень, без попереднього надання його проекту; договір зареєстрований відділом Держкомзему у Миргородському районі 02 лютого 2012 року, тобто не реєструвався протягом пяти років; ні його покійна матір ні він як правонаступник не отримували документів, які є невідємними частинами договору; договір надруковано неприпустимо малим шрифтом; договір є відверто кабальним, несправедливим для нього і в багатьох випадках не відповідає Типовому договору. В звязку з викладеним просив визнати недійсним договір №278 оренди земельної ділянки площею 3,07 га, що розташована на території Черевківської сільської ради Миргородського району Полтавської області, кадастровий номер 5323288600:00:003:0105, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 31771254, укладений 01.01.2008 року між [PERSON] та ТОВ «Агротех-Гарантія», зареєстрований Відділом Держкомзему у Миргородському районі 02 лютого 2012 року за № 532520004001568, та додаткову угоду від 29.12.2014р. до договору оренди земельної ділянки № 278 від 01.01.2008 року і повернути йому цю земельну ділянку, як власнику (а.с.41-42). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] (а.с.32, 33) позовні вимоги підтримали та просили задовольнити на підставах, викладених у позовній заяві. Позивач пояснив, що після смерті своєї матері [PERSON], він отримав свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, яка перебувала в оренді у відповідача. Наприкінці 2014 року йому зателефонували з відділення відповідача у с.Бакумівка і повідомили, що для того щоб отримати орендну плату за 2014 рік йому необхідно зявитись у офіс в м.Миргороді для оформлення відповідних документів. Він зявився туди з документами, що підтверджують його право власності, і йому запропонували підписати якісь папери, яких він не читав і примірників їх не отримував, проте підписав. Коли він у 2015 році вирішив самостійно обробляти свою земельну ділянку і звернувся до керівництва відповідача з вимогою про її повернення, йому в цьому відмовили з тих підстав, що ним підписана додаткова угода, за якою земельна ділянка ще декілька років повинна перебувати в оренді у відповідача, проте копію цієї додаткової угоди, як і копію договору оренди, він отримав лише після звернення до суду. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.40, 68) в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що після отримання спадщини і по теперішній час включно позивач отримував орендну плату за вказаним договором оренди, чим фактично визнавав дійсність договору та додаткової угоди, якою замінено сторону за цим договором. Крім того, вважає, що відсутність в тексті угоди вказівки на те, що вона є невідємною частиною договору не може бути підставою для визнання її недійсною, державна реєстрація договору оренди № 278 від 01.01.2008р. та додаткової угоди від 29.12.2014р., незалежно в який строк вона здійснена, є підтвердженням факту наявності чинного договору, твердження позивача щодо не отримання примірника додаткової угоди та використання земельної ділянки не за призначенням є безпідставними та нічим не підтвердженими, отже підстави для визнання договору оренди та додаткової угоди недійсними відсутні. Третя особа Черевківська сільська рада свого представника в судове засідання не направила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.39, 51, 61). Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм правової оцінки, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 01 січня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «Агротех-Гарантія» укладено договір оренди земельної ділянки № 278, зареєстрований у Відділі Держкомзему у Миргородському районі Полтавської області 02 лютого 2012 року за № 532520004001568 , згідно з умовами якого [PERSON] передала ТОВ «Агротех-Гарантія» в строкове, платне володіння і користування строком на 15 років земельну ділянку, площею 3,07 га, яка знаходиться на території Черевківської сільської ради Миргородського району та належить їй на підставі державного акту серії ПЛ №060125, зареєстрованого 5 жовтня 2004 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010454500298, (а.с.43-44, 63-66). 26 грудня 2013 року [PERSON] померла, спадщину за законом, яка складається з земельної ділянки загальною площею 3,07 га, розташованої на території Черевківської сільської ради Миргородського району Полтавської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5323288602:00:003:0105, після померлої [PERSON] прийняв та оформив позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26 грудня 2014 року, зареєстрованим у реєстрі за № 3510 (а.с.8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31771254 від 26 грудня 2014 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на успадковану земельну ділянку (а.с.9). Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] продовжує отримувати орендну плату за договором оренди від 01 січня 2008 року, що сторонами не оспорюється та підтверджується довідкою ТОВ «Агротех-Гарантія» від 29.01.2016р. (а.с.17). 29 грудня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Агротех-Гарантія» було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 278 від 01 січня 2008 року, зареєстровану 25.05.2015 року (а.с.67, 69), згідно якої сторони дійшли згоди здійснити заміну сторони договору № 278 від 01.01.2008 року, що зареєстрований у державному реєстрі за № 532320004001568 від 02.02.2012р. строком на 15 років, а саме орендодавця на його правонаступника [PERSON] Всі інші умови договору оренди земельної ділянки залишилися без змін. Згідно із частиною першою ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як зазначеноу постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір оренди землі та додаткова угода до нього пройшла відповідну державну реєстрацію, волевиявлення [PERSON] було спрямоване саме на передачу земельної ділянки в оренду та отримання орендної плати, що підтверджується підписанням нею згаданого договору оренди, передачею належної їй земельної ділянки орендареві, отриманням орендної плати. Суду не надано жодних доказів того, що у позивача [PERSON] було відсутнє волевиявлення на укладення спірної додаткової угоди до договору оренди від 29 грудня 2014 року, більше того, доказом наявності його волевиявлення є його особистий підпис на даній додатковій угоді та пояснення у судовому засіданні, що він підписував документи з метою отримання орендної плати за договором, яку в подальшому і отримував. Крім того, суд вважає, що підписання цієї додаткової угоди ніяким чином не порушило прав позивача, оскільки права та обовязки за договором оренди земельної ділянки і без цього перейшли до позивача відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України. Доказів обману з боку відповідача, тобто навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, при укладенні спірного договору або додаткової угоди до нього, позивачем не надано, так само як і доказів того, що його мати не отримувала другого примірника спірного договору а він додаткової угоди, в той час як підписами [PERSON] у договорі а позивача у додатковій угоді засвідчено, що один з примірників договору знаходиться у орендодавця, а один з примірників додаткової угоди у правонаступника орендодавця, тобто позивача. Відповідно до розяснень, що містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Щодо посилання позивача на несправедливість умов договору суд вважає наступне. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно вимог ст.ст.3, 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а позивачем не доведено що його права дійсно порушуються у зв'язку з наявністю в договорі оренди умов, які він вважає несправедливими, істотність їх порушення, а також не вказано, в чому саме полягає порушення його законних прав. Крім того, з урахуванням встановлених під час судового розгляду обставин, суд вважає можливим припустити, що правочин щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки був би вчинений і без включення до нього умов, які позивач вважає несправедливими, тому відповідно до ст.217 ЦК України, навіть у разі визнання їх недійсними, про що позивач до відповідача не звертався і позовних вимог до суду не заявляв, їх недійсність не має наслідком недійсність правочину в цілому. На підставі викладеного суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, в звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed