Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

В квітні 2019 року надійшла до суду позовна заява Приватного акціонерного товариство «Страхова компанія «ТАС» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якій позивач просив стягнути суму страхового відшкодування в розмірі 27708,68 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що 20.03.2016 о 16 год 30 хв. на автодорозі Знам`янка-Київ 28 км. Києво-Святошинського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів «ЗАЗ 1102», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Поставною Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.03.2016 відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 24.02.2016 між ПрАТ «Страхова група «ТАС» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № А467390, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», державний номерний знак [NUMBER] . Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль потерпілого отримав механічні пошкодження. Потерпілий своєчасно звернувся до позивача із заявою про настання події від 21.03.2016 та заявою про виплату страхового відшкодування від 24.03.2016. На підставі Акту огляду транспортного засобу звіту № 02110 від 24.03.2016, калькуляції № 02110 01, було складено розрахунок суми страхового відшкодування № 5123Р/01/16 від 25.03.2016 та страховий акт № 5123Р/01/16 від 25.03.2016 та виплачено потерпілій особі суму страхового відшкодування в розмірі 27708,68 грн. Ухвалою голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2019 відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, разом з тим подав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача Бабак А.В. , звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що позивач не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає необхідним задовольнити позовну заяву, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.03.2016 о 16 год 30 хв, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ 1102», державний номерний знак [NUMBER] , по автодорозі Знам`янка - Київ 28 км Києво-Святошинського району Київської області, під час руху водій не врахував дорожнього покриття та дорожню обстановку, безпечної швидкості та безпечної дистанції. Внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Toyota Land Cruiser 200», державний номерний знак [NUMBER] . Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.03.2016 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. 24.02.2016 між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та Товариством щ обмеженою відповідальністю «ТА» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № А467390, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», державний номерний знак [NUMBER] . 24.03.2016 ТОВ «ТА» звернувся до ПАТ «Страхова група «ТАС» із заявою про виплату суми страхового відшкодування. На підставі акту огляду транспортного засобу, Звіту № 02110 від 24.03.2016, калькуляції № 02110 01, рахунку-фактури № СМУ00005790 від 21.03.2016 було складено розрахунок суми страхового відшкодування № 5123Р/01/16 від 25.03.2016 та Страховий акт № 5123Р/01/16 від 25.03.2016 та виплатило потерпілій особі суму страхового відшкодування в розмірі 27708,68 грн. Таким чином ПрАТ «СГ «ТАС» виконала свої зобов`язання перед страхувальниками згідно з умовами договору. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою. Як вбачається з положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. За приписами статті 1192 ЦК України, розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 9.5 та 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пп. 7 п. 3 та пп. П. 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 року № 1070, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, постановила: п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09.07.2010 року № 566, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 16.08.2010 року за № 689/17984, викладено в такій редакції: «установити розміри страхових сум за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинного цим розпорядженням: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмір 100000 грн на одного потерпілого; за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 20000 грн. на одного потерпілого». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Виходячи з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, сум виплаченого страховою компанією страхового відшкодування, викладеного в постанові від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 вбачається, що при розгляді справи Верховний Суд України зробив наступний правовий висновок: у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право аби вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля. У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, винуватої у заподіянні шкоди (ст. 993 ЦК України). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст.ст. 3 і 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 ЗУ «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Зазначене також узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в Постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18066/15. Також, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Згідно із ремонтною калькуляцією № 02110 01 від 23.03.2016 вартість ремонту автомобіля позивача становить 24978,38 грн. Як вбачається зі страхового акту позивачем було здійснено виплату згідно страхового акту № 1523Р/01/16 від 25.03.2016 в сумі 24978,38 грн. Таким чином, вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини [PERSON] , підлягає стягненню з останнього на користь позивача в розмірі 24978,38 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Outcome: approved