Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 01 листопада 2008 року [PERSON] отримала від позивача в борг грошові кошти у розмірі 10000 доларів США, які зобовязалася повернути до 01 листопада 2009 року, а також сплатити проценти у розмірі 19600 доларів США. Крім цього, у разі не повернення грошових коштів у строк до 01 листопада 2009 року [PERSON] зобовязалась сплачувати відсотки у розмірі 150 доларів США на місяць. На підтвердження отримання грошових коштів від позивача [PERSON] надала власноручно написану розписку від 01 листопада 2008 року. [PERSON] зверталась до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, проте відповідач ігнорує вказані вимоги. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 269600 гривень, проценти за період з 02 листопада 20008 року по 01 листопада 2009 року у розмірі 528416 гривень, проценти за період з 02 листопада 2009 року по 08 листопада 2017 року у розмірі 388224 гривень, а також інфляційні втрати у розмірі 427855 гривень 20 копійок. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] надав відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні предявленого позову у повному обсязі. В обґрунтування цього вказав, що при зверненні до суду з вказаним позовом [PERSON] пропущено строк позовної давності. Оскільки, згідно з розпискою [PERSON] зобовязалась повернути борг з відсотками у сумі 19600 доларів США в строк до 01 листопада 2009 року. Таким чином, кінцевим строком, коли [PERSON] повинна була звернутись до суду за захистом своїх прав є 01 листопада 2012 року. В той час як позовна заява подана до суду лише 15 листопада 2017 року. З огляду на це, на час предявлення позову позивачем був пропущений строк позовної давності по вимогам про стягнення суми боргу та відсотків за користування коштами. Представник позивача [PERSON] надав відповідь на відзив, в якому вказав, що відзив на позовну заяву вважає безпідставним та протиправним, який має на меті уникнення взятих на себе зобовязань за договором позики від 01 листопада 2008 року, а також небажання повертати позивачу отримані грошові кошти. При цьому, представник позивача [PERSON] звернув увагу на ту обставину, що за змістом розписки від 01 листопада 2008 року було продовжено строк виконання основного зобовязання та не встановлено остаточного кінцевого строку виконання зобовязання по сплаті основного боргу та процентів. Тому, 13 вересня 2017 року [PERSON] направила [PERSON] вимогу щодо повернення грошових коштів за договором позики. Відповідач не повернула грошові кошти, тому позивач змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав. Тому відповідачем невірно застосовано норми ЦК України щодо наслідків спливу строків позовної давності. За таких обставин представник позивача просив не брати до уваги відзив на позовну заяву у звязку з його невідповідністю нормам Конституції України та ЦК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 01 листопада 2008 року [PERSON] передала [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 10000 доларів США строком на один рік, а [PERSON] зобовязалася повернути грошові до 01 листопада 2009 року та повернути борг з процентами у розмірі 19600 доларів США. Крім цього, у разі неповернення грошових коштів у строк до 01 листопада 2009 року [PERSON] зобовязалась сплачувати проценти у розмірі 150 доларів США щомісячно. Вказана обставина підтверджується копією розписки від 01 листопада 2008 року (а.с.6). У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що у строк, визначений розпискою, а саме до 01 листопада 2009 року, [PERSON] не повернула грошові кошти. У відповідності\~до положення\~ст.256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним\~правилом,\~передбаченим ст.257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Судом встановлено, що про порушення своїх прав щодо неповернення суми позики [PERSON] повинна була дізнатися ще 01 листопада 2009 року, тобто з строку, визначеного розпискою до якого [PERSON] зобовязалась повернути грошові кошти. Тоді як з позовом про стягнення суми позики з урахуванням процентів [PERSON] звернулась лише 09 листопада 2017 року, що підтверджується відміткою «Укрпошти» на поштовому конверті, в якому позовна заява надійшла до суду (а.с.15). Зважаючи на це, суд погоджується з доводами представника відповідача, що [PERSON] пропустила строк звернення до суду з вказаним позовом в частині позовних вимог про стягнення суми боргу у розмірі 10000 доларів США та відсотків у розмірі 19600 доларів США, що станом на день звернення до суду було еквівалентно відповідно 269600 гривень та 528416 гривень, а також проценти за користування грошовими коштами за період з 02 листопада 2009 року по 08 листопада 2017 року у розмірі 388224 гривень. До вказаного висновку суд приходить також виходячи з необґрунтованості доводів представника позивача [PERSON], викладених у відповіді на відзив. Зокрема, з його доводів вбачається, що аналізуючи зміст розписки від 01 листопада 2008 року сторонами по справі не було визначено кінцевого строку виконання зобовязань щодо повернення грошових коштів. Тому, 13 вересня 2017 року позивач направила [PERSON] письмову вимогу про повернення грошових коштів (а.с.7). Вказана вимога була отримана [PERSON] 20 жовтня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.8). Зважаючи на те, що [PERSON] не повернула грошові кошти у 7-денний строк визначений вимогою про повернення грошових коштів, тому позивач звернулась до суду. Згідно з положенням ч.2 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до змісту розписки від 01 листопада 2008 року [PERSON] отримала в борг суму у розмірі 10000 доларів США на строк один рік до 01 листопада 2009 року. Зважаючи на це, до спірних правовідносин не підлягає застосування положення ч.2 ст.1049 ЦК України, оскільки умовами розписки було чітко передбачено строк виконання зобовязання. Згідно з ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, позивач та її представник не надали до суду клопотання про поновлення строку позовної давності з вказівкою на поважні причини, яку зумовили неможливість використати своє право на судовий захист порушених прав у межах строку позовної давності, тобто звернутись до суду з відповідним позовом. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК\~України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як розяснив Верховний Суд України в аналізі практики застосування ст.625 ЦК України в цивільному судочинстві норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду України №6-771цс15 від 27 січня 2016 року та 6-474цс16 від 18 травня 2016 року, згідно з якою офіційний індекс інфляції це знецінення зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобовязані індексації не підлягає. Зважаючи на те, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті доларах США. Тому підстави для застосування до таких грошових зобовязань положення ЦК України в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях, відсутні. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 427855 гривень 20 копійок належить відмовити. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 09 листопада 2017 року (а.с.1) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 8000 гривень. Зважаючи на те, що у задоволенні предявленого нею позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування [PERSON] судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed