Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

В липні 2017 р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду позовом, в якому просять усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шириною 4-6 метрів, яка є проїзною частиною (проїздом) між ділянкою [PERSON] (західна сторона) та їх земельними ділянками з кадастровими номерами 321487101:01:038:0010 та 3221487101:01:038:0011 шляхом: визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №031826-9879 від 20.09.2000 р., виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 0,74 га по вул. Гагаріна, 19 в с. Саливонки, Васильківського району Київської області та скасувати його державну реєстрацію; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом ВАА № 079886, виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 0,74 га по вул. Гагаріна, 19 в с. Саливонки Васильківського району та скасувати його державну реєстрацію; визнання недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 111992-34499, виданий 18.02.2003 р. [PERSON] на земельну ділянку площею 0,741, що розташована по вул. Гагаріна, 19 в с. Саливонки Васильківського району Київської області та скасувати його державну реєстрацію та зобовязати [PERSON] за власний рахунок відновити проїзд шириною 4-5 метрів та привести у придатний для використання стан землі загального користування, які є проїзною частиною (проїздом) між ділянкою [PERSON] та суміжними земельними ділянками з кадастровими номерами 321487101:01:038:0010 та 3221487101:01:038:0011. В обґрунтування вимог позову зазначають, що вони є співвласниками (по 1\\2 частині кожному) земельних ділянок площею 0,25 га, кадастровий номер 321487101:01:038:0010, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд та площею 0,15 га, кадастровий номер 3221487101:01:038:0011 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: с. Саливонки Васильківського району Київської області, вул. Жовтнева, 39. Суміжним землевласником іншої земельної ділянки по вул. Гагаріна, 19 в с. Саливонки є відповідач [PERSON]. Однак набуття права власні на земельну ділянку останньої відбулося з порушенням вимог земельного і містобудівного законодавства, оскільки площа земельної ділянки була збільшена з 0,65 га до 0,74 га за рахунок земель загального користування (дорога-проїзд), що в подальшому стало перешкодою у вільному доступі позивачів до їх власних земельних ділянок з метою проїзду техніки для їх обробки, завозу добрив та можливості вивезення вирощеного урожаю, що й стало передумовою звернення до суду з даним позовом. Однак, 10.05.2018 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про залишення його позову без розгляду, в звязку з тим, що одноосібним власником спірних земельних ділянок є позивач [PERSON] За результатами розгляду вищевказаної заяви, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.11.2018 р. позовні вимоги [PERSON] до Саливонківської сільської ради Васильківського району Київської області, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним Державних актів на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину та зобовязання вчинити певну дію було залишено без розгляду. Сторони по справі в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] [PERSON] до суду надійшла заява, в якій останній просить проводити розгляд справи без його участі та участі позивача, вимоги позову підтримує і просить суд його задовольнити. Від Саливонківської сільської ради Васильківського району Київської області також надійшла заява, в якій представник сільської ради просить проводити розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилась, подавши заяву, в якій просить перенести розгляд справи на іншу дату та час, у звязку з її зайнятістю в іншому судовому процесі. Разом з тим, з метою недопущення порушень строків розгляду справи, яка перебуває в провадженні суду з серпня 2017 р., та враховуючи, що представником відповідача не надано доказів поважності причин неявки в судове засідання, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі сторін на підставі наявних в справі письмових доказів. \~Враховуючи, що сторони у справі в судове засідання не зявились, відповідно до\~ ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В силу вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України). Судом достовірно встановлено, що 08.04.2005 р. між [PERSON] (надалі - продавець) та [PERSON] (надалі - покупець) було укладено договори купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] став власником земельних ділянок площею 0,150 га та 0,250 га, що знаходяться в віданні Саливінківської сільської ради Васильківського району Київської області (а.с.12,13,16,17). Зі змісту позову та доданих до нього доказів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 09.09.2011 р. було розірвано. В силу вимог ч. 4 ст. 84 ЦПК України обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Судом встановлено, що в провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 2-2324/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2011 р. за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 1\\2 частину (кожному) земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,150 га для ведення особистого сільського господарства, що розташовані на території с. Саливонки Васильківського району Київської області (а.с.11,14,15). Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] зареєструвала своє право власності на належну їй частину (1\\2) спірних земельних ділянок. В подальшому в звязку з тим, що [PERSON] впродовж більш як 10 років добросовісно, безперервно та відкрито володіла також й 1\\2 частиною майна, що належить [PERSON], рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2017 р. за останньою визнано право власності за набувальною давністю на 1\\2 частину земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та на 1\\2 частину земельної ділянки площею 0,150 га для ведення особистого сільського господарства, що належали [PERSON] та розташовані на території с. Саливонки Васильківського району Київської області по вул. Жовтневій, 39 (а.с.41). Таким чином на даний момент позивач [PERSON] є одноосібним власником спірних земельних ділянок площею 0,250 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,150 га для ведення особистого сільського господарства, що розташовані на території с. Саливонки Васильківського району Київської області. В силу вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Частиною 2\~ст.158 ЗК України\~передбачено що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Зі змісту позову вбачається, що протягом останніх двох років (2015-2017 р.р.) суміжний землевласник [PERSON], яка володіє земельною ділянкою по вул. Гагаріна, 19 в с. Саливонки, чинить перешкоди та не допускає позивача до її земельних ділянок, зайнявши проїзд по вул. Жовтневій. З огляду матеріалів справи вбачається, що відповідачка набула право на вищевказану суміжну земельну в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON]. Так, зі змісту рішення виконавчого комітету Саливінківської сільської ради народних депутатів № 100 від 27.12.1996 р. «про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність для обслуговування житлових будинків та для ведення особистого підсобного господарства» встановлено, що [PERSON] отримав у приватну власність земельну ділянку\~площею 0,65\~га по\~вул.\~Гагаріна,19\~в с.\~Саливонки Васильківського району Київської області ( а.с.6-7). На підставі даного рішення [PERSON] 20.09.2000 р. було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 031826-9879, за яким останній отримав земельну ділянку\~площею 0,74\~га,\~а не\~площею 0,65\~га як було визначено рішенням виконавчого комітету Саливінківської сільської ради народних депутатів № 100 від 27.12.1996 р. (а.с.8). В подальшому, після смерті [PERSON] земельну ділянку зі збільшеною площею 0,74 га, що розташована в с. Саливонки Васильківського району Київської області по вул. Гагаріна, 19 успадкувала дружина померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03.07.2002 р. (а.с.9). На підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачка [PERSON] 18.02.2003 р. отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 111992-34499. Таким чином, на даний час відповідач [PERSON], згідно наявних в неї правовстановлюючих документів, є власником земельної\~ділянки площею\~0,74\~га, яка розташована в с. Саливонки Васильківського району Київської області по вул. Гагаріна, 19. Вирішуючи спір по суті та враховуючи посилання представника відповідача [PERSON] на порушення строків позовної давності (заява від 19.02.2018 р. а.с.57-58), суд враховує наступне. У відповідності до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно положень ст. 257 ЦК України \~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). В свою чергу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи вимоги позову до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, яку на думку представника відповідача слід рахувати з дати купівлі-продажу позивачем земельних ділянок, тобто з 08.04.2005 р. Разом з тим, зі змісту позову вбачається, що після набуття права приватної власності на земельні ділянки у позивача жодним чином не виникало питання порушень прав користування проїздом із суміжною ділянкою відповідача [PERSON] І лише, починаючи з 2015 р., зі сторони останньої почались перешкоди та не допуск до проходу і проїзду з західної сторони ділянки відповідачки, а в подальшому остання переорала вищевказаний проїзд. Таким чином, враховуючи предмет спору (усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою) та беручи до уваги, що дії з боку відповідача щодо обмеження вільного доступу позивача до її земельних ділянок почалися лише на початку 2015 р. суд вважає, що останньою подано позов в межах строку позовної давності, передбаченої ст. 261 ЦК України, а тому підстав для відмови в позові з цих підстав не вбачає. Крім того, приймаючи рішення по справі, суд враховує наступне. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 4 Земельного кодексу України 1990 р. (який діяв на момент передачі ділянки попередньому власнику [PERSON]М.), не можуть передаватись у колективну та приватну власність: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів), а також землі, надані для розміщення будинків органів державної влади та державної виконавчої влади. Відповідно до\~ст. 23 Земельного кодексу України 1990 р.\~право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. В силу\~вимог п.\~8\~ ч.\~1\~ст.\~40\~Земельного кодексу\~України 1990\~р.\~власники земельних\~ділянок і\~землекористувачі зобов'язані\~додержувати правил\~добросусідства: дозволяти власникам і користувачам земельних ділянок прохід до доріг загального користування, а також для спорудження або ремонту межових знаків та споруд. Згідно довідки відділу архітектури та містобудування Васильківської РДА № 145В від 19.11.2010 р. вбачається, що існуючий генеральний план села Саливонки Васильківського району Київської області дійсний до 2014 р. Він розроблений інститутом «УкрНДІПроцивільсільбуд» у 1988 р., проведено коригування у 1994 р. та внесено зміни в 2010 р. Так, з огляду викопіювання з Генерального плану села Саливінки встановлено, що між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] дійсно існує проїзд по вул. Жовтневій. В свою чергу зі змісту протоколу комісії Саливінківської сільської ради від 05.02.2016 р., прийнятого за результатами розгляду скарги [PERSON] на дії [PERSON], вбачається, що остання дійсно порушила межу, переорала проїзд, використовуючи його під огород. В звязку з цим, комісією було вирішено проїзд по вул. Жовтнева, 39 залишити вільним шириною 4-6 метрів. При цьому, [PERSON] була попереджена про самозахват проїзду, та останній було рекомендовано встановити межі земельної ділянки згідно Державного акту на право власності. Однак, відповідачка [PERSON] вимоги комісії не виконала, проїзд не відновила, про що також свідчить заява позивача [PERSON] від 13.04.2016 р., адресована начальнику Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури щодо усунення перешкод в користуванні землями загального користування. Крім того, факт порушення межі та захоплення частини дороги підтверджує орган місцевого самоврядування в особі Саливінківської сільської ради Васильківського району Київської області, яка повністю визнала вимоги даного позову. Таким чином, в ході судового розгляду справи дійсно встановлено, що під час передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,74 га (замість 0,65 га, визначених рішенням № 100 від 27.12.1996 р.) було порушено порядок передачі земель у приватну власність шляхом збільшення площі земельної ділянки відповідачки за рахунок землі загального користування (проїзду), що в свою чергу стало перешкодою у вільному доступі позивача до її земельних ділянок. Згідно вимог ч. 2. ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Вказана правова позиція викладена у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18.09.2013 р. у справі № 6-92цс13; від 23.10.2013 р. у справі № 6-93цс13. Разом з тим, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного суду України від 22.05.2013 р. в справі №6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Отже, з системного аналізу вище встановлених обставин вбачається, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 031826-9879 був виданий на імя [PERSON] всупереч вимогам рішення Саливінківської сільської ради № 100 від 27.12.1996 р., а саме зі зміною площі земельної ділянки за рахунок земель загального користування. В звязку з цим, суд вважає що державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №031826-9879 від 20.09.2000 р., виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,74 га по вул. Гагаріна, 19 в с. Саливонки, Васильківського району Київської області слід визнати недійсним. Як вже зазначалось раніше, відповідач [PERSON] набула право власності на суміжну земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], про що було видане відповідне свідоцтво. В силу вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (а.с.1218 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно положень п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до\~статті 1301\~ЦК свідоцтво\~ про\~ право\~на спадщину\~може бути\~визнано недійсним\~не лише\~тоді,\~ коли\~особа,\~якій воно\~видане,\~не мала\~права на\~спадкування,\~але й\~за інших\~підстав,\~установлених законом.\~Іншими підставами\~ можуть\~бути:\~визнання заповіту\~недійсним,\~визнання відмови\~від спадщини\~недійсною,\~визнання шлюбу\~недійсним,\~порушення у\~зв'язку\~з видачею\~свідоцтва про\~право на\~спадщину прав\~інших осіб\~тощо. Оскільки вимога про визнання недійним свідоцтва про право на спадщину ВАА № 079886, яке було видано на підставі скасованого Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 031826-9879, є похідною від попередньої, суд вважає що вона також підлягає задоволенню. Крім того,\~на думку\~суду,\~підлягає скасуванню\~похідний від\~скасованого Державного\~акту на\~право приватної\~власності на\~землю серії\~ІІІ-КВ\~№ 031826-9879\~та свідоцтва\~про право на спадщину ВАА № 079886 - Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 111992-34499, виданий 18.02.2003 р. на імя [PERSON]. Відповідно до\~вимог ч.\~1-3\~ст.\~152\~ЗК України\~держава забезпечує\~громадянам та\~юридичним особам\~рівні умови\~захисту прав\~власності на\~землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:\~визнання прав;\~відновлення стану\~земельної ділянки,\~який існував\~до порушення\~прав,\~і запобігання\~вчиненню дій,\~що порушують\~права або\~створюють небезпеку\~порушення прав;\~визнання угоди\~недійсною; визнання\~недійсними рішень\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування; відшкодування\~заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи встановлені в ході судового розгляд справи обставини, суд приходить до висновку, що факт створення відповідачем перешкод у користуванні належними позивачу на праві власності земельними ділянками знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач, через самозахват проїзду відповідачем, позбавлений можливості вільно, на власний розсуд, користуватися своєю власністю. За таких обставин, права позивача підлягають захисту шляхом зобовязання [PERSON] за власний рахунок відновити проїзд шириною 4-5 метрів та привести у придатний для використання стан землі загального користування, які є проїзною частиною (проїздом) між ділянкою [PERSON] та суміжними земельними ділянками, що належать позивачу, оскільки такий спосіб захисту відповідає вимогам закону. Таким чином, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач при зверненні до суду з даним позовом знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, а отже позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, суд враховує наступне. В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивач просив відстрочити сплату судового збору до ухвалення рішення по даній справі, у звязку з важким матеріальним становищем. За результатами розгляду даного питання, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.08.2017 р. позивачу було відстрочено сплату судового збору в розмірі 2560,00 грн. до ухвалення судового рішення по справі. Однак, доказів сплати судового збору у вищевказаному розмірі позивачем до ухвалення судового рішення надано не було. В звязку з цим, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 2560,00 грн. з відповідачів в рівних частинах в дохід Держави. На підставі наведеного та керуючи ст.ст.152,158 ЗК України, ст.ст. 256,257,261,267,391 ЦК України, ст.ст.\~4,12,\~13,\~76,81,84,\~89,\~95,\~133,\~141,\~223,\~229,\~258,\~259,\~263,265,\~268,\~273,\~354,\~355 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved