Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

В листопаді 2014р. позивач ТОВ «Факторингова компанія «Омега» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просило суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 70, 71): в рахунок погашення заборгованості відповідачки перед позивачем в розмірі 1576434,55 грн. за кредитним договором №017/18 від 08 травня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір) звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,8 кв.м. шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки; визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,8 кв.м., з правом позивача звернутися до бюро технічної інвентаризації з метою проведення поточної технічної інвентаризації предмета іпотеки, а також з правом позивача звертатися до Державної реєстраційної служби за місцем предмета іпотеки з метою реєстрації права власності на предмет іпотеки; зобов'язати відповідача надати позивачу оригінали правоустановчих документів на предмет іпотеки за актом приймання-передачі та стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08 травня 2008р. між ПАТ «Кредобанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит в сумі 900000,0 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідачка передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] згідно договору іпотеки, від 08 травня 2008р. (далі по тексту - договір іпотеки). На підставі договору факторингу від 29 листопада 2011р. та договору відступлення права вимоги від 16 грудня 2011р. укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відбулась заміна кредитодавця на ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2013р. було стягнуто з відповідачки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» заборгованість за кредитом в розмірі 1049283,74 грн. Відповідно до договору факторингу від 03 червня 2014р. та договору відступлення вимоги було змінено кредитора на ТОВ «Факторингова компанія «Омега». Про зміну кредитора відповідачці 03 червня 2014р. було надіслано цінного листа. Також 22 липня 2014р. з метою погашення кредитної заборгованості за рахунок іпотечного майна відповідачці було надіслано іпотечне повідомлення та надано 30-денний термін з дня одержання повідомлення сплатити позивачу кредитну заборгованість. Однак відповідачка на вимогу не відреагувала, заборгованість не погасила, зобов'язання свої надалі не виконує. При зверненні до нотаріуса з метою реалізації іпотечного застереження, було з'ясовано, що право власності відповідачки на предмет іпотеки не зареєстровано у встановленому законом порядку, що перешкоджає в позасудовий спосіб звернути стягнення на предмет іпотеки та свідчить про порушення відповідачкою умов договору іпотеки. В свою чергу, відповідачка в порядку ст. 123 ЦПК України, 02 лютого 2015р. подала до Шевченківського районного суду м. Києва зустрічний позов до ТОВ «Факторингова компанія «Омега», треті особи: ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (далі по тексту - третя особа 1), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В. (далі по тексту - третя особа 2) про визнання правочинів недійсними. Свої зустрічні позовні вимоги позивачка за зустрічним позовом обгрунтовувала тим, що договір факторингу № 72/О та договір відступлення прав за договором іпотеки, укладений 03 червня 2014р. між ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» та ТОВ «Факторингова компанія» Омега» підлягають визнанню недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки укладення спірних договорів відбулось вже після ухвалення судом заочного рішення від 16 вересня 2013р. про стягнення заборгованості за кредитом. Вважає, що при укладенні оспорюваних договорів уступки вимоги та факторингу відповідач та третя особа 1 за зустрічним позовом, не замінюючи кредитора у зобов'язанні в порядку передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. З цих підстав позивачка за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним договір факторингу за № 72/О від 03 червня 2014р. та договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 03 червня 2014р., укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» та ТОВ «Факторингова компанія» Омега». В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про уточнення вимог та просила їх задовольнити. Зустрічний позов не визнала, оскільки вважає його надуманим та просила суд у зустрічному позові відмовити. Представник відповідачки за первісним позовом/позивачки за зустрічним позовом в судовому засіданні первинні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити з підстав зазначених у зустрічному позові. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Треті особи 1, 2 за зустрічним позовом в судові засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання оповіщалися, за місцезнаходженням, про причини своєї неявки суду не повідомили, заперечень та клопотання про відкладення розгляду справи не надіслали, представника до суду не направили. З урахуванням думки представників сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності третіх осіб 1, 2 на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первинний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 08 травня 2008р. між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 900000,0 грн. на строк до 01 травня 2028р. з розрахунку 17,6% річних (а.с.7-8). З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки та передано в іпотеку нерухоме майно, яке належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу нерухомості, посвідченого в Державному реєстрі правочинів 14 березня 2007р., а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 68,8 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.9-11). Оскільки відповідачка за первісним позовом, умови кредитного договору належним чином не виконує, утворилася заборгованість, яка станом на 26 серпня 2009р. складає 1049283,74 грн. На підставі договору факторингу від 29 листопада 2011р. та договору про відступлення прав за договором іпотеки від 16 грудня 2011р., укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором та всіма забезпечувальними договорами перейшло до нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (а.с. 12-13). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2013р. по справі № 2610/17657/2012 стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 1049283,74 грн. (а.с. 16-17). Також, судом встановлено, що 03 червня 2014р. між ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТОВ «Факторингова компанія «Омега» було укладено договір факторингу № 72/О та договір відступлення прав за договором іпотеки на підставі яких право вимоги до позичальника за невиконаними зобов'язаннями, які виникли з кредитного договору, перейшли до нового кредитора ТОВ «Факторингова компанія «Омега». Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом 22 липня 2014р. з метою погашення заборгованості за кредитним договором надіслав відповідачці за первісним позовом іпотечне повідомлення з вимогою про виконання в продовж 30 днів після одержання повідомлення (а.с. 18), яке відповідачка одержала, що підтверджується повідомленням про вручення (а.с. 20) Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5.1 договору іпотеки, право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває: якщо у момент настання терміну виконання зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором термін суми кредиту та при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строк суми відсотків, комісії, неустойки; незалежно від настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором - у випадку смерті іпотекодавця, порушення кримінальної справи проти іпотекодавця, у інших випадках, що визначені чинним законодавством. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Разом з тим, як вбачається з п. 5 договору іпотеки, умовами цього пункту не передбачено задоволення вимог іптекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. З урахуванням того, що у договорі іпотеки відсутній спосіб передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають до задоволенню. Аналогічна правова позиція визначена і Верховним Судом України (постанови: від 26 грудня 2011 у справі № 3-139гс11/33/14; від 11 грудня 2013 у справі № 6-124цс13). Крім того, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено вимоги щодо змісту судового рішення у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, в частині обов'язковості зазначення опису нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя та початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації. На обов'язковість цифрового вираження початкової вартості предмета іпотеки, неодноразово вказував Верховний Суд України (правові позиції викладені в постановах по справах №6-18цс15 від 04 березня 2015р., №6-42цс15 від 15 квітня 2015р., №6-85цс15 від 22 квітня 2015р.), при цьому увага зверталась на актуальність оцінки вартості предмету іпотеку в часі, проте на зазначені правові позиції сторона позивача за первісним позовом увагу не звернула, в матеріалах справи міститься Звіт в стислій формі про оцінку майна (а.с. 54) з датою оцінки 15 серпня 2014р. Також, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову виходячи з наступного. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Звертаючись до суду з зустрічними позовними вимогами позивачка просила визнати недійсним договір факторингу за № 72/О від 03 червня 2014р. та договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 03 червня 2014р., укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» та ТОВ «Факторингова компанія» Омега» на підставі ст. ст. 215, 203 ЦК України, оскільки їх укладення вчинено після набрання законної сили судового рішення про стягнення з боржника заборгованості на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Разом з тим суд не погоджується з таким обґрунтуванням позивачки за зустрічним позовом, оскільки згідно п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивачка за зустрічним позовом за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивачка у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Як зазначалось вище, 03 червня 2014р. між ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТОВ «Факторингова компанія «Омега» було укладено договір факторингу № 72/О та договір відступлення прав за договором іпотеки на підставі яких право вимоги до позичальника за невиконаними зобов'язаннями, які виникли з кредитного договору перейшли до нового кредитора ТОВ «Факторингова компанія «Омега». Згідно п. 8.5. договору іпотеки, іпотекодавець надала свою згоду на відступлення прав за договором іпотеки без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення прав вимоги за Кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. У пункті 1.1. договору факторингу укладеного між ТОВ Факторингова компанія «Омега» і ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» від 03 червня 2014р. визначено, що клієнт (ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції) зобов'язався відступити фактору (ТОВ «Факторингова компанія «Омега») права вимоги до [PERSON] за невиконаними зобов'язаннями останньої, що виникли відповідно до умов кредитного договору та права вимоги до боржника. які виникнуть у майбутньому відповідно до умов зазначеного кредитного договору, а також всі права вимоги за всіма зобов'язаннями, що забезпечують належне виконання боржником умов кредитного договору. Згідно п. 1.1. договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки до ТОВ «Факторингова компанія «Омега» перейшли від ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права вимоги за договором іпотеки в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Отже, за згаданими договорами до ТОВ «Факторингова компанія» Омега» перейшли від ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права вимоги кредитора/іпотекодержателя за кредитним договором та договором іпотеки, а не права вимоги по виконанню рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2013р. по справі № 2610/17657/2012. Крім цього, судом встановлено, що питання заміни сторони - стягувача за рішенням суду від 16 вересня 2013р. вирішено ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015р. року по справі № 2610/17657/2012. Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивачем, не надано в порядку ст. ст. 57-59 ЦПК України належних та допустимих доказів, які б підтверджували укладення спірних договорів з порушенням вимог ст.203 ЦК України і таких в судовому засіданні не здобуто. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічного позову. Відповідно до ст. ст. 85, 88 ЦПК України, а також беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів, відсутні правові підстави для стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed