Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просив суд: визнати за ним ([PERSON].) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON]. право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 22 квітня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS], за спільні кошти, і це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки, в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач змушений звернутися до суду з вищезазначеним позовом для захисту своїх прав, і просить суд здійснити його поділ в рівних частках. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених у позові, просили суд, позов задовольнити. Відповідачка та її представник, проти задоволення позовних вимог заперечували частково, посилаючись на те, що при придбанні спірної квартири [ADDRESS] були використані грошові кошти, які були її ([PERSON].) особистою приватною власністю та отримані від продажу подарованої їй до шлюбу квартири [ADDRESS]. Посилаючись на норми ст. 57 СК України відповідачка вважає, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю, а відповідно до ч. 1. ст. 69 Сімейного кодексу України, об'єктами поділу майна подружжям є лише майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. У зв'язку з чим, не заперечує, що частка спірної квартири, що належить відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності і яка підлягає поділу складає 5803/17578, інша частина, спірної квартири в розмірі 11775/17578 належить їй на праві особистої приватної власності. Суд, заслухав пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, з 22 квітня 2007року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Судом встановлено, що 10 жовтня 1997 року, державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори посвідчено договір дарування, по якому, [PERSON] подарувала, а [PERSON] (дошлюбне прізвище відповідачки [PERSON].) прийняла у дар квартиру [ADDRESS]. 14 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір купівлі - продажу, по якому, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], а [PERSON] прийняв цю квартиру та сплатив за неї, за погодженням сторін ([PERSON] та [PERSON].), ринкову вартість квартири, що становить 471 000, 00 грн. (а.с.81). В цей же день, 14 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір купівлі - продажу, по якому, [PERSON], [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], а [PERSON] прийняла цю квартиру та сплатила, за погодженням сторін ([PERSON], [PERSON] та [PERSON].), вартість квартири, що становить 703 120, 00 грн. (а.с.80). В судовому засіданні відповідачка зазначила, що придбання квартири [ADDRESS] відбувалось за кошти, які були отримані нею від продажу квартири [ADDRESS], яка належала їй, відповідно до договору дарування від 10 жовтня 1997 року. Лише різниця між сумою за яку було продано квартиру та за яку придбано нову квартиру є спільними сумісними коштами подружжя. Вказані обставини не оспорювались і самим позивачем під час розгляду справи судом. Крім того, укладення вищезазначених договорів купівлі - продажу квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS], свідчать про те, що кошти, які були отримані [PERSON] від продажу належної їй квартири (квартири [ADDRESS]) були внесені нею на придбання нової квартири (квартири [ADDRESS]). В свою чергу, позивач наголошував, що для поліпшення зовнішнього вигляду квартири [ADDRESS] особисто ним та за власні кошти було проведено капітальний ремонт (заміна електропроводки, перепланування санвузлів, укладення нової підлоги, придбання меблів та інше), що позитивно вплинуло на вартість при продажі квартири. Крім того, відповідачка тривалий час ніде не працює, власного заробітку не має, а тому, вважає, що кошти, які були докладені для придбання нової квартири (квартири [ADDRESS]) є його особистими коштами, так як, частина коштів була зароблена ним особисто, частина позичена, а частина подарована йому, його батьками. Також, звернув увагу суду, на те, що всі ремонтні роботи по облаштуванню нової квартири були проведені саме його батьками (власними силами) та за його особисті кошти і кошти його батьків. Відповідачка ніякої участі у ремонті не приймала, як фізично так і матеріально. В підтвердження вищезазначених обставин надав суду довідки з Пенсійного фонду України про розмір пенсії, отриманої його (позивача) батьком - [PERSON] та довідки про розмір заробітної плати, отриманої його (позивача) батьками - [PERSON] та [PERSON] Однак, вищезазначені твердження відповідача, суд не приймає до уваги, так як позивачем не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи, які б свідчили, що ремонтні роботи (у двох квартирах) були проведені саме його силами; придбання будівельних матеріалів та меблів було вчинено лише за його власні кошти; його батьками ([PERSON] та [PERSON].) йому були подаровані грошові кошти. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що грошові кошти, від продажу квартири [ADDRESS] є особистими коштами відповідачки, так як вони отримані нею від продажу квартири, яка належала їй, на час її продажу на праві особистої приватної власності. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). З урахуванням вищезазначеного, розмір спільної сумісної власності подружжя, а саме, частка позивача складає 5803/35156 (приблизно 16,50 %). Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищенаведені правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що 11775/17578 (67%) частини спірної квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідачки, оскільки була придбана останньою за кошти отримані нею від відчуження квартири [ADDRESS], а 5803/17578 (33, 00 %) є спільним майном подружжя, а тому, в порядку поділу майна подружжя, слід визнати право власності за кожною із сторін на 5803/35156 (16, 50 %) частин спірної квартири, при цьому судом враховано, що з зустрічним позовом про визнання особистою приватною власністю спірної квартири сторона відповідача не зверталась, як і не заявлялись нею зустрічні позовні вимоги про присудження позивачу грошової компенсації за частку у спірній квартирі (попереднього внесення відповідачкою відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не було). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 349, 15 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial